Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2021 року м. Василівка

Василівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Задорожка Д.А.

секретаря судового засідання Осінцевої Л.А.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Василівка цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

До Василівського районного суду надійшов позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості, в якому вказано наступне.

ОСОБА_2 30 грудня 2013 року, з метою отримання банківських послуг, звернувшись до АТ КБ «ПРИВАТБАНК», підписала заяву б/н.

Позивач вказує, що відповідач ОСОБА_2 та банк, підписавши заяву між сторонами, уклали договір про надання банківських послуг, на підставі якого було відкрито картковий рахунок, а відповідачу надано у користування кредитні картки. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 8 000,00 грн. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту, відповідно до умов договору, а саме, щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором.

Позивач зазначив, що відповідач неналежним чином виконувала свої зобов`язання за договором, внаслідок чого станом на 06 грудня 2020 року у неї перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 32 262 грн. 00 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 30 194 грн. 88 коп. (заборгованість за простроченим тілом кредиту), заборгованість за простроченими відсотками в розмірі 2 067 грн. 12 коп.

Зазначену суму боргу позивач просить суд стягнути з відповідача, а також покласти на неї оплату судових витрат (а.с. 1-5).

Відповідачем суду надано відзив на позов, в якому ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав недоведеності обставин, на які позивач посилається як на правову підставу своїх вимог. Додатково вказала, що надані позивачем докази не є належними, оскільки не відповідають вимогам діючого законодавства. Крім того, вказала, що позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки про їх порушення банку стало відомо з 09 квітня 2016 року після того, як відповідачем було здійснено останній платіж за кредитним договором, а отже, з позовом до суду АТ КБ «ПРИВАТБАНК» могло звернутися з 09 травня 2016 року, однак фактично звернувся до суду вже з пропуском трирічного строку, визначеного положеннями ст.. 257 ЦК України (а.с. 88-94).

Позивачем надано відповідь на відзив, зміст та мотиви якого є аналогічними мотивам, викладеним в позовній заяві (а.с. 104-113).

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, з підстав викладених в позовній заяві.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 просила відмовити в задоволенні позову, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши надані сторонами докази на підтвердження вказаних ними обставин, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

З матеріалів справи судом встановлено, що 30 грудня 2013 року ОСОБА_2 підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, на підставі якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (а.с.32).

ОСОБА_2 в заяві погодилася на приєднання до Умов в Правил надання банківських послуг ПАТ КБ ПриватБанк, які розміщені на офіційному сайті банку а мережі Інтернет, які разом з Тарифами складають договір банківського обслуговування, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

На підставі вказаної заяви ОСОБА_2 отримала кредитну картку Універсальна № НОМЕР_1 , дата відкриття рахунку 30.12.2013, із встановленим кредитним лімітом в сумі 500 грн., зі строком дії до жовтня 2017 року (а.с. 30,31).

З виписки по особовому рахунку ОСОБА_2 станом на 09.12.2020 року (а.с.25-29) і довідки Банку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти (а.с.30) вбачається, що 30 грудня 2013 року на кредитну картку № НОМЕР_1 було встановлено кредитний ліміт у розмірі 500 грн., 20.01.2016 ліміт було збільшено до 8 000 грн., 21.01.2016 ліміт збільшено до 8 000 грн., 20.09.2019 ліміт зменшено до 0 грн.

В позовних вимогах АТ КБ «ПриватБанк» просить суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за вказаним кредитним договором, яка складається з 30 194,88 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту, 2 067,12 грн. - заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.. 625 ЦК України.

На підтвердження розміру зазначеної заборгованості позивач надав три розрахунки розміру заборгованості за договором №б/н від 30 грудня 2013 року.

Обґрунтовуючи своє право вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом, в тому числі розмір і порядок нарахування відсотків, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором б/н від 30 грудня 2013 року, позивач посилається на витяг з «Умов та правил надання банківських послуг», в редакції, що діяла на момент підписання заяви та «Тарифи Банку», як невід`ємні частини спірного договору і передбачає можливість односторонньої зміни Тарифів та інших умов договору.

Проте, до позовної заяви не надано Умови та Правила надання банківських послуг, які містять підпис відповідача ОСОБА_2 , отже відсутні підтвердження того, що саме ті Умови і Правила надання банківських послуг розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

З урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеній у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), на підставі статей 207, 626, 628, 638, 1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України Умови та правила надання банківських послуг, надані банком, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви.

Крім того, за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, які суд приймає до уваги відповідно до положень ст. 263 ЦПК України при розгляді цієї цивільної справи.

Враховуючи відсутність доказів на погодження сторонами відсоткової ставки за умовами кредитного договору, суд вважає нарахування відсотків відповідачу неправомірним

Вирішуючи питання обґрунтованості заявлених позовних вимог в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 30 194,88 грн. суд виходить з наступного.

На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано три розрахунки заборгованості за договором б/н від 30 грудня 2013 року та виписка по рахунку ОСОБА_2 .

З розрахунку заборгованості за договором б/н від 30 грудня 2013 року станом на 31.10.2015 року (а.с.10-11) вбачається, що у позичальника ОСОБА_2 існувала заборгованість за тілом кредиту в сумі 499,04 грн.

З розрахунку заборгованості за договором б/н від 30 грудня 2013 року станом на 31.01.2020 року (а.с.12-24) та розрахунку заборгованості станом на 06.12.2020 року (а.с.24) вбачається, що з 01 листопада 2015 року позивач змінив порядок проведення розрахунку, і ввів додаткову графу 4 до розрахунку «відсотки погашені за рахунок кредиту», внаслідок чого за період з 01 листопада 2015 року до 31 січня 2020 року відповідачу ОСОБА_2 тіло кредиту безпідставно збільшувалося на суму відсотків, розрахованих за ставкою 3,6 % в місяць, проте фактично зазначена сума позичальником не витрачалася, а тому визначена банком заборгованість за простроченим тілом кредиту з урахуванням відсотків є необґрунтованою.

Погашення нарахованих відсотків за користування кредитом за рахунок тіла кредиту не передбачена умовами укладеного позичальником договору і доказів узгодження таких дій банку із позичальником матеріали справи не містять.

З досліджених судом розрахунків заборгованості за договором б/н від 30 грудня 2013 року станом на 31.01.2020 року (а.с.12-23) та виписки по рахунку відповідача (а.с.25-29) вбачається, що за період з 01 листопада 2015 року до 31 січня 2020 року (3 графа «витрати клієнтом кредитних коштів») витрати кредитних коштів складають 39 355,44 грн.

Одночасно з цим, за період з 01 листопада 2015 року до 31 січня 2020 року відповідач ОСОБА_2 сплатила банку на погашення кредиту 51 152,98 грн., в тому числі заборгованості за тілом кредиту 27 648 грн. 43 коп., заборгованості за простроченим тілом кредиту 19 927 грн. 46 коп., заборгованості з пені в сумі 3 577 грн. 09 коп., що відображено в графі 21 розрахунку «сума погашення за наданим кредитом», а також у кінцевому підсумку розрахунку.

З досліджених судом розрахунків заборгованості за договором б/н від 30 грудня 2013 року станом на 06.12.2020 року (а.с.24) та виписки по рахунку вбачається, що за період з 01 лютого 2020 року до 06 лютого 2020 року (3 графа «витрати клієнтом кредитних коштів») витрати клієнтом кредитних коштів складають 0 грн.

Отже, суд зазначає, що загальна сума витрат кредитних коштів складає 39 355,44 грн. і саме ці кошти є фактично отриманими відповідачем та підлягали поверненню банку, а загальна сума погашена за кредитом за період складає 51 152,98 грн..

Отже, сплачена відповідачем ОСОБА_2 сума погашення за наданим кредитом фактично перевищує суму витрат кредитних коштів.

Приймаючи до уваги, що позивач безпідставно нараховував відсотки за користування кредитом у розмірах, які не відповідають умовам укладеного кредитного договору, погашення відсотків відбувалося за рахунок тіла кредиту, внаслідок чого тіло кредиту безпідставно збільшено банком на суму нарахованих відсотків, а сплачена відповідачем сума погашення за наданим кредитом перевищує суму фактично здійснених витрат кредитних коштів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості.

При вирішенні питання щодо пропуску строку для звернення до суду (позовної давності), заявленої відповідачем, суд зазначає наступне.

З досліджених судом доказів встановлено, що після отримання кредитних коштів відповідач ОСОБА_2 користувалася ними шляхом вчинення певних безготівкових операцій, що підтверджено випискою по рахунку. Зокрема, судом встановлено, що відповідачем 27 серпня 2018 року здійснено погашення обов`язкового платежу в розмірі 532 грн. 07 коп., 29 жовтня 2018 року здійснено погашення обов`язкового платежу в розмірі 337 грн. 31 коп., 23 травня 2019 року здійснено погашення заборгованості за договором в сумі 245 грн., 253 грн., 1950 грн. Крім того, суд зазначає, що 23 травня 2019 року відповідач звернулася до банку із заявою про перевипуск картки, тобто надання картки з новим строком дії, що підтверджено фото відповідача з картою, банківською випискою по картковому рахунку та підписаною ОСОБА_2 анкетою-заявою про приєднання до умов та правил надання банківських послуг (а.с. 131 зв.-136, 137, 138).

В зв`язку з викладеним, суд зазначає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки позовна заява до суду подана 24 січня 2021 року, тобто в межах трирічного строку звернення до суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості тлумачиться як основоположний принцип судочинства.

Відповідно положень ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також інших випадках, передбачених законом.

Звертаючись до суду з відповідним позовом кожна особа має вчиняти таку дію виважено та розсудливо, оцінюючи власні правові перспективи, виходячи з реалізації таких принципів цивільного судочинства як принципи диспозитивності та змагальності цивільного процесу, надавши суду усі необхідні та достатні докази на обґрунтування власної правової позиції та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Неподання позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості за простроченого тіла кредиту, відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

За правилами ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню останньому, оскільки заявлений предмет спору визнаний судом не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 77, 80, 263-268 ЦПК України

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду Запорізької області через Василівський районний суд Запорізької області (згідно п.п.15.5 п.15 Розділу ХІІI Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 14 червня 2021 року.

Суддя Василівського районного суду

Запорізької області Д.А. Задорожко