Справа № 462/15/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

15 червня 2021 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючої судді Галайко Н. М.,

за участі секретаря судового засідання Любінець В. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про виселення з квартири, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просить виселити відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно він є співвласником квартири АДРЕСА_1 , у якій і зареєстрований. Іншим співвласником квартири є його син ОСОБА_3 , згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який теж заперечує проти проживання відповідача у вищезазначеній квартирі. Окрім цього, у цій квартирі зареєстрована на проживає відповідач. Згідно рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26.08.2020 року у справі № 462/3150/20 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Враховуючи, що шлюбні відносини між сторонами припинено з травня 2019 року, а шлюб розірвано 26.08.2020 року, позивач вважає, що відповідач не є членом його сім`ї. Окремо позивач зазначає, що відповідач постійно зловживає алкогольними напоями та систематично руйнує, псує житлове приміщення, заважає вільно користуватися належним позивачу майном, та у добровільному порядку виселятися не збирається. В утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг остання участі не приймає.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 17.02.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про виселення з квартири та відкрито провадження у справі, яку постановлено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У судове засідання 15.06.2021 року позивач не з`явився, хоча про дату, час і місце проведення такого був повідомлений належним чином, при цьому, 28.05.2021 року подав заяву, у якій просить розглядати справу за його відсутності за наявними у справі доказами, що є його правом, передбаченим ч. 3 ст. 211 ЦПК України, проти заочного рішення не заперечив.

Відповідач, яка належним чином була повідомлена про час, день та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, відзиву, заяви про розгляд справи за її відсутності не подала, про причини своєї неявки суд не повідомила.

Третя особа, який належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, однак 11.05.2021 року подав письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

За таких обставин, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, з повідомлення (викликом) сторін, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (№ 132485753, 135484998) від 25.08.2018 року належить на праві спільної часткової приватної власності ОСОБА_3 (1/2 частка) та ОСОБА_1 (1/2 частка) (а.с. 4,5).

Згідно Довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку ОК «ЖБК № 94» № 55 від 19.11.2020 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано дві особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 6).

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05.11.2020 року у цивільній справі № 462/3150/20 ухвалено розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 21.01.1988 року у Палаці Урочистих Подій м. Львова, актовий запис № 42, свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 10-11).

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Актом про не проживання особи за місцем реєстрації ОК «ЖБК № 94» №17 від 25.05.2021 року стверджується, що ОСОБА_2 з жовтня по грудень 2020 року не проживає у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано дві особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 50).

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Судом встановлено, що на час припинення сторонами сімейних відносин, відповідач не є ані власником квартири, ані її наймачем згідно з договором. Після припинення шлюбу сторони не проживають однією сім`єю, угод щодо проживання відповідача в квартирі не укладали.

Таким чином, наведені обставини справи дають суду підстави зробити висновок, що після припинення шлюбу та сімейних відносин між сторонами, відповідач у спірній квартирі перебуває у статусі колишнього члена сім`ї власника даного житла.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема, нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Нормою ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

У ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у ч.2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР).

Якщо особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР , перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати у займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Пунктом 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення (ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР).

Як роз`яснено у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів Житлово-будівельного кооперативу, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З досліджених у судовому засіданні матеріалів, зокрема пояснень позивача встановлено, що відповідач зловживає алкогольними напоями та систематично руйнує та псує житлове приміщення, заважає користуватися приватною власністю позивача, який самостійно утримує житло, здійснює його ремонт та оплачує комунальні послуги, третя особа - син сторін також підтримав позовні вимоги щодо виселення відповідача.

Інформаційною довідкою ОК «ЖБК № 127/12 від 29.12.2020 року стверджується, що ОСОБА_2 , 1964 року народження, проживає у квартирі АДРЕСА_1 з відповідачем (інвалідом ІІ групи), за період проживання проявила себе як людина, яка схильна до зловживання алкоголем. Останніх пів року знаходиться у критичному алкогольному стані з неадекватною поведінкою, спить на сходовій клітці під`їзду, що призводить до не зручностей для сусідів, кричить, стукає по дверях, свариться не цензурною лексикою, справляє фізіологічні потреби у під`їзді, останнім часом приводить у під`їзд добре випивших молодих хлопців і погрожує чоловікові розправою (а.с. 3).

Суд вважає, що зазначені дії відповідача у повній мірі охоплюються диспозицією ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, а наведені докази є достатніми та належними для переконання суду у наявності підстав для застосування у вирішенні спору цієї норми матеріального права.

З огляду на зазначене, суд вважає, що за таких обставин позивач потребує захисту його прав, які гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, що у даному випадку можливо забезпечити шляхом саме виселення відповідача з квартири.

Крім цього, у спірних правовідносинах права позивача, як власника квартири, захищені і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як у інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

До вказаних висновків суд дійшов з урахуванням дотримання принципів балансу і пропорційності у правах сторін на житло, врахувавши практику Верховного Суду та ЄСПЛ щодо вирішення таких спорів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 вказала у своїй правовій позиції, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві (постанова ВП ВС від 21.08.2019 року у справі № 569/4373/16-ц).

У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 року у справі № 6-2931цс16 від 29.11.2017 року у справі № 753/481/15-ц та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 09.10.2019 року у справі № 695/2427/16-ц від 09.10.2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при вирішенні питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Оцінюючи виселення відповідача з квартири на предмет пропорційності та балансу прав та інтересів обох сторін у контексті принципів ст. 8 Конвенції, суд вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом шляхом його виселення відповідатиме таким критеріям, оскільки судом враховано: систематичне порушення відповідачем правил співжиття; самовільне чинення відповідачем перешкод в доступі позивача до квартири; тривалість і глибина конфлікту між сторонами, неможливість спільного проживання у квартирі; відсутність угоди між сторонами про подальший порядок та умови проживання відповідача у квартирі; відсутність доказів з боку відповідача про те, що вона не має можливості придбати або наймати власне житло; відсутність доказів щодо можливості іншого варіанту вирішення спору, який би забезпечив безумовне та реальне дотримання прав позивача на це житло, повагу до його приватного життя.

У контексті таких висновків суд має визнати справедливими аргументи сторони позивача про те, що у даному випадку права та інтереси позивача, як власника квартири та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї - відповідача, з боку якого встановлені факти порушення правил співжиття та неможливість їх спільного проживання у квартирі, а отже виселення відповідача з квартири є адекватним, пропорційним та необхідним заходом, який дозволить ефективно, справедливо та у законному порядку вирішити даний триваючий спір між сторонами, з дотримання балансу у правах та в інтересах позивача і відповідача.

Таким чином, з наведених мотивів суд вважає доведеними вимоги позивача про виселення відповідача з даної квартири, а отже вони підлягають задоволенню.

Судові витрати сторін підлягають розподілу наступним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 840 грн. 80 коп. судового збору, сплаченого позивачем за пред`явлення позову згідно з квитанцією № 38 від 29.12.2020 року (а.с. 1).

Керуючись ст. ст. 7, 10, 76, 81, 82, 133, 136, 141, 244-245, 259, 263-265, 268, 280-285 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про виселення з квартири - задовольнити повністю.

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної часткової приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду, відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України через Залізничний районний суд м. Львова.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 );

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 );

Третя особа: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ).

Суддя/підпис/ Н. М. Галайко

З оригіналом згідно.

Суддя: