Дата документу 05.02.2021 Справа № 334/8448/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 334/8448/19 Головуючий у 1 інстанції Козлова Н.Ю.
Провадження №22ц/807/411/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» про відшкодування моральної шкоди внаслідок професійного захворювання,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до АТ «Запорізький завод феросплавів» про відшкодування моральної шкоди внаслідок професійного захворювання.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначала, що у період з 05 липня 1991 року по 06 липня 2010 року працювала у шкідливих умовах роботи у АТ «Запорізький завод феросплавів» за професією шихтовика. За змістом санітарно-гігієнічних характеристик умов праці від 17 грудня 2010 року №10- 20/113/ за даними атестації робочих місць у АТ «Запорізький завод феросплавів» за 2009 рік на неї впливали шкідливі фактори, що значно перевищують гранично допустимі рівні або концентрації.

Тривалий період роботи у наведених шкідливих умовах призвів до значного ушкодження здоров`я ОСОБА_1 та виникнення професійного захворювання. Так, згідно із медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу про наявність професійного характеру захворювання Державної установи «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 24 травня 2011 року ОСОБА_1 встановлені наступні захворювання професійного характеру: радикулопатія попереково-крижова та шийна, з вираженими порушеннями біомеханіки хребта на фоні гриж дисків, протрузія, стійкий больовий синдром, нейродистрофічні прояви у вигляді деформуючого артрозу лівого колінного суглобу 2 ступеню. Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 07 червня 2011 року встановлено, що захворювання виникло внаслідок тривалого стажу роботи ОСОБА_1 в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на АТ «Запорізький завод феросплавів» зокрема, по причині наявності на її робочому місці: за даними атестації 1993 року: динамічна робота - потужність зовнішньої роботи за участі м`язів плечового пояса 141,3 Вт при нормі 23-45 Вт, тривалість зосередження - 84,4 % у зміну при нормі 51-75%; за даними атестації 2000 року: потужність зовнішньої роботи за участі м`язів плечового пояса 76,34 Вт при нормі 63 Вт, робоча поза нахили тулуба більш 30- 242 при нормі до 101; за даними атестації 2005 року: нахили тулуба більш 30-405 при нормі до 101; динамічна робота - потужність зовнішньої роботи за участі м`язів плечового поясу 30,6 Вт при нормі 30,5 Вт.

У зв`язку з отриманими професійними захворюваннями ОСОБА_1 встановлено 60% втрати працездатності, що підтверджується довідками МСЕК від 21 червня 2011 року серії АВ №006703, від 03 липня 2017 року серії АБ №0034220 та другу групу інвалідності, що підтверджується довідками МСЕК від 21 червня 2011 року серії АД №166602, від 03 липня 2017 року серії АВ №0823305.

Враховуючи наведені обставини, ОСОБА_1 вважає, що внаслідок роботи протягом тривалого часу в небезпечних для її здоров`я умовах та отримання професійного захворювання, Відповідачем їй завдано моральної шкоди, яку позивач оцінює у 60000 грн.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з АТ «Запорізький завод феросплавів» на її користь грошові кошти у сумі 60000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання згідно з актом розслідування від 07 червня 2011 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з АТ «Запорізький завод феросплавів» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 60000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання. Стягнуто з АТ «Запорізький завод феросплавів» (на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховував характер правопорушення, глибину та тривалість фізичних та душевних страждань позивача, ступінь вини підприємства, що завдало моральну шкоду, та самого позивача, істотність вимушених змін у способі життя позивача та інші обставини, які мають вагоме значення, в тому числі, наслідки втрати професійної працездатності та набуття інвалідності позивачем, стан його здоров`я на теперішній час та медичні рекомендації, додержання яких тягне за собою внесення коректив у звичайний спосіб життя позивача.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині визначення розміру моральної шкоди, АТ «Запорізький завод феросплавів» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2020 року змінити, зменшивши розмір сатисфакції моральної шкоди до 10000 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги АТ «Запорізький завод феросплавів» зазначає, що ОСОБА_1 не зазначала конкретно про душевні страждання або про зміну її психо-емоційного стану чи особистісних цінностей через отримане професійне захворювання і не надала на підтвердження цього будь-яких доказів, обмежившись виключно посиланням у позові на рішення КСУ від 27 січня 2004 року №1-рп/2004 у справі №1-9/2004. Однак, суд першої інстанції не врахував, що презумпція моральної шкоди у законодавстві не передбачена. За нормами чинного законодавства право на відшкодування моральної шкоди через моральні страждання не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію.

Крім того, з долучених ОСОБА_1 до матеріалів справи доказів вбачається, що вона страждаючи вже декілька років на болі у хребті, продовжувала працювати в умовах важкої праці та попри обізнаність про свої захворювання, наявність больового синдрому і загального захворювання, яке призвело до встановлення III групи інвалідності, байдуже ставилася до свого здоров`я, чим поглиблювала та прискорювала розвиток професійної хвороби. Така поведінка позивача є грубою необережністю, адже відповідно до пункту а) ч.1 ст.10 Основ законодавства України про охорону здоров`я від 19.11.1992 року №2801-XII кожний громадянин зобов`язаний піклуватись про своє здоров`я. Отже, суд першої інстанції не врахував очевидну грубу необережність в діях позивача, яка значною мірою впливає на визначення сатисфакції моральної шкоди в бік зменшення, що є порушенням норми ч.2 ст.1193 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 07 грудня 2020 року (а.с. 156-157) в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу АТ «Запорізький завод феросплавів».

Скориставшись своїм правом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 направила відзив на зазначену апеляційну скаргу. Просить залишити рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2020 року без змін, а скаргу без задоволення, з підстав її необґрунтованості. Твердження апеляційної скарги про недоведеність спричинення ОСОБА_1 моральних страждань вважає безпідставними, оскільки фізичні страждання пов`язанні із професійним захворюванням є доведеними, без них ОСОБА_1 не було б встановлено професійного захворювання, втрати працездатності та групи інвалідності. До того ж, програма реабілітації інваліда свідчить про неможливість повного відновлення стану здоров`я позивача, а лише про можливість його підтримки шляхом постійного лікування: приймання ліків, амбулаторного та стаціонарного лікування. Наведене свідчить про те, що моральні страждання позивача пов`язанні із постійним лікарняним режимом, знаходженням у стаціонарі, відірваною від родини та сталого способу життя. При цьому, позивач в позові конкретно зазначала свої скарги на стан здоров`я та відчуття болю, а також вказувала і про необхідність реабілітації та змін у своєму способі життя. Посилання відповідача на те, що позивач свідомо погіршувала стан свого здоров`я, не заслуговують на увагу, оскільки саме на відповідача покладено обов`язок забезпечити належний медичний огляд.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Судом з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 у період з 05 липня 1991 року по 06 липня 2010 року перебувала у трудових відносинах з АТ «Запорізький завод феросплавів» (а.с. 10-11).

З санітарно-гігієнічних характеристик умов праці від 17 грудня 2010 року №10-20/113 за даними атестації робочих місць у АТ «Запорізький завод феросплавів» за 2009 рік, вбачається, що на ОСОБА_1 впливали шкідливі фактори, що значно перевищують гранично допустимі рівні або концентрації: марганцю оксиду 1,68 мг/м, що перевищує у 5,6 раз ГДР - 0,3 мг/м; кремнію діоксиду 16 мг/м, що перевищує у 8 разів ГДК-2,0 мг/м; шум «А» 85,2 дБ при ПДУ - 80 дБ.

За даними атестації 1993 року: динамічна робота - потужність зовнішньої роботи за участі м`язів плечового пояса 141,3 Вт при нормі 23-45 Вт, тривалість зосередження - 84,4 % у зміну при нормі 51-75%; за даними атестації 2000 року: потужність зовнішньої роботи за участі м`язів плечового пояса 76,34 Вт при нормі 63 Вт, робоча поза нахили тулуба більш 30-242 при нормі до 101; за даними атестації 2005 року: нахили тулуба більш 30-405 при нормі до 101; динамічна робота - потужність зовнішньої роботи 30,6 Вт при нормі 30,5 Вт. (а.с. 12-17).

З акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 07 червня 2011 року вбачається, що ОСОБА_1 24 травня 2011 року встановлено остаточний діагноз: радикулопатія попереково-крижова та шийна, з вираженими порушеннями біомеханіки хребта на фоні гриж дисків, протрузія, стійкий больовий синдром, нейродистрофічні прояви у вигляді деформуючого артрозу лівого колінного суглобу 2 ступеню (а.с. 18-19).

Вищезазначеним актом встановлено, що захворювання ОСОБА_1 виникли внаслідок тривалого стажу роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на АТ «Запорізький завод феросплавів» зокрема, по причині наявності на її робочому місці: за даними атестації 1993 року: динамічна робота - потужність зовнішньої роботи за участі м`язів плечового пояса 141,3 Вт при нормі 23-45 Вт, тривалість зосередження - 84,4 % у зміну при нормі 51-75%; за даними атестації 2000 року: потужність зовнішньої роботи за участі м`язів плечового пояса 76,34 Вт при нормі 63 Вт, робоча поза нахили тулуба більш 30-242 при нормі до 101; за даними атестації 2005 року: нахили тулуба більш 30-405 при нормі до 101; динамічна робота - потужність зовнішньої роботи за участі м`язів плечового поясу 30,6 Вт при нормі 30,5 Вт.

У зв`язку з отриманими професійними захворюваннями ОСОБА_1 встановлено 60% втрати працездатності, що підтверджується довідками МСЕК від 21 червня 2011 року серії АВ №006703, від 03 липня 2017 року серії АБ №0034220 та другу групу інвалідності, що підтверджується довідками МСЕК від 21 червня 2011 року серії АД №166602, від 03 липня 2017 року серії АВ №0823305 (а.с. 20, 21, 22).

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Право на отримання виплати за моральну шкоду за наявності факту її заподіяння виникає у потерпілого з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини АТ «Запорізький завод феросплавів», а право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло з дня встановлення висновком МСЕК стійкої втрати працездатності.

Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, судом першої інстанції врахована глибина та ступінь моральних і фізичних страждань позивача, яких вона зазнала та зазнає внаслідок професійного захворювання, встановлення їй втрати працездатності у розмірі 60 %, та другу групу інвалідності, характер ушкодження здоров`я, що є незворотнім, необхідність позивача носити ортез на попереково-крижовому відділі хребта та потреба у використання палиці для пересування, а також принцип розумності і справедливості.

При цьому, доводи апеляційної скарги що розмір стягнутої на користь ОСОБА_1 шкоди є завищеним, є необґрунтованими, оскільки за матеріалами справи вбачається, що внаслідок отриманих професійних захворювань позивач 11 місяців знаходилась на стаціонарному лікуванні в різних лікувальних закладах у періоди, що підтверджується медичними виписками (а.с. 26-73).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявні в матеріалах справи медичні виписки, свідчать про тривалість фізичних страждань та їх характер: стійки тупі, ниючі, періодично стріляючі болі та обмеження рухів в шийному та попереково-крижовому відділах хребта, іррадіація болю в праву руку, посилання болю при фізичному навантаженні, змінні положення тіла, тривалій ході, болі і оніміння ніг, часті судоми гомілкових м`язів, болі в шийному відділі хребта і плечовому поясі, болі та обмеження рухів у колінних суглобах, загальну слабкість, підвищену втомлюваність.

Доводи апеляційної скарги, що саме позивач винна в отриманні професійного захворювання, оскільки відповідно до статті 38 КЗпП України не скористалася правом розірвання трудового договору за власним бажанням та продовжувала працювати є необґрунтованими, оскільки статтею 153 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці та впровадження сучасних засобів техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечення санітарно-гігієнічних умов, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. При цьому, судом встановлено, що причиною професійного захворювання позивача є робота в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до незгоди з висновками суду по оцінці доказів.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2020 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 05 лютого 2021 року.

Головуючий:

Судді: