Єдиний унікальний номер судової справи: 482/1374/19
Номер провадження № 22 - ц/812/30/21 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1 , представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 31 серпня 2020 року, ухваленого під головуванням судді - Баранкевич В.О. о 12-01 год., в приміщенні того ж суду у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу

в с т а н о в и л а:

30 липня 2019 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за розпискою.

В обґрунтування позову зазначав, що 11 грудня 2017 року між ним та ОСОБА_4 була укладена розписка, на підтвердження факту усного договору купівлі-продажу автомобіля, про те, що позивач передає транспортний засіб, а саме автомобіль марки VOLKSWAGEN Passat 2003 року випуску у власність відповідачу, після належної сплати обумовленої у розписці грошової суми 151 050 грн., що на 11 грудня 2017 року еквівалентно 5 700 доларів США. За умовами викладеними в розписці відповідач зобов`язувався сплатити 4000 доларів США відразу, та 1700 доларів США на протязі трьох днів, за умови реєстрації даного автомобіля на його ім`я. Виходячи з цього на думку позивача між ним та відповідачем виникли договірні відносини, що випливають із розписки написаною власноруч. Умови домовленості з відповідачем, були виконані у повному обсязі, ОСОБА_3 передав автомобіль, а також була здійснена реєстрація даного автомобіля на ім`я відповідача. Після оформлення автомобіля відповідачем на своє ім`я, грошові кошти в розмірі 1700 доларів США останній ОСОБА_3 в добровільному порядку не повернув, що завдало йому моральних страждань.

Посилаючись на викладені обставини ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу за розпискою у розмірі 44 812 грн., інфляційні витрати - 6 049,62 грн., три відсотки річних - 1860 грн., 10 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також 17 000 грн. витрат на правову допомогу та 768,40 грн. судового збору.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 31 серпня 2020 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що між позивачем та відповідачем не було укладено договору купівлі-продажу автомобіля VOLKSWAGEN Passat 2003 року випуску, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між сторонами купівлі-продажу автомобіля.

Не погодившись із зазначеним рішенням, позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на необ`єктивність, необґрунтованість рішення суду, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано те, що транспортний засіб був зареєстрований за відповідачем, який на сьогоднішній день користується ним, між тим грошові кошти в добровільному порядку не повертає.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 11 грудня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було досягнуто усної домовленості про купівлю-продаж автомобіля VOLKSWAGEN, моделі PASSAT, випуску 2003 року.

Згідно копії розписки від 11 грудня 2017 року оригінал якої представлено в апеляційній інстанції, відповідач ОСОБА_4 заначив, що придбаває у гр. ОСОБА_3 автомобіль марки Фольксваген Пассат, 2003 року випуску за суму 151 050 грн. (сто п`ятдесят одну тисячу п`ятдесят гривень), що еквівалентно 5700 доларів США (а.с. 11 та 201).

Крім того з розписки вбачається, що ОСОБА_4 11 грудня 2017 року сплатив ОСОБА_3 4000 (чотири тисячі) доларів США та зобов`язався протягом 3-х днів повернути ОСОБА_3 1700 (одну тисячу сімсот) доларів США в разі оформлення автомобіля на своє ім`я.

В свою чергу, ОСОБА_3 11 грудня 2017 року була написана розписка, (копія якої міститься в матеріалах справи) про те, що він продає ОСОБА_4 автомобіль марки Фольсваген пассат 2003 р. випуску за суму 151 050 грн. (сто п`ятдесят одна тисяча грн.), 11 12 2017 р. отримав от гр. ОСОБА_4 4000 доларів США. Крім того зазначено, що у випадку неможливості оформлення автомобіля покупцем на його ім`я зобов`язуюсь повернути отриману суму та відшкодувати витрати покупцеві (а.с.38).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Зазначені висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

На виконання вказаної вище розписки ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 11 грудня 2017 року уповноважив ОСОБА_4 та ОСОБА_5 експлуатувати та розпоряджатися від його імені належним йому на праві власності автомобілем марки VOLKSWAGEN, моделі PASSAT, випуску 2003 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 . Строк дії довіреності до 01 січня 2018 року (а.с.39).

02 квітня 2018 року ОСОБА_3 знову була видана нотаріально посвідчена довіреність, якою він уповноважив відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_6 експлуатувати та розпоряджатися належним йому на праві власності автомобілем марки VOLKSWAGEN, моделі PASSAT, випуску 2003 року, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 . Строк дії довіреності до 02 травня 2018 року (а.с.40).

Отже, встановлене свідчить про те, що відсутні підстави для висновку вважати розписку, надану ОСОБА_4 11 грудня 2017 року - борговою розпискою в розумінні статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, оскільки вона не містить відомостей про отримання грошових коштів у борг відповідачем. Зобов`язання повернення грошових коштів у розмірі 1700 доларів США узгоджені сторонами умовами, а саме у разі оформлення автомобіля на ім`я ОСОБА_4 .

Так, згідно ч.1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Статтею 209 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Виходячи з наведених вище положень закону та обставин справи, щодо договору купівлі-продажу транспортного засобу, зокрема спірного автомобіля, чинним законодавством вимоги щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення не встановлено. В той же час, щодо даного договору встановлена обов`язкова письмова форма, яка не дотримана сторонами. При цьому, законом не передбачено недійсність таких договорів, як наслідок недодержання письмової форми.

Статтями 638-640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Правилами статті 19 Закону України «Про автомобільний транспорт» та статті 34 Закону України «Про дорожній рух» передбачено державну реєстрацію транспортних засобів порядок здійснення якої визначає Кабінет Міністрів України.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року N 1200, та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року N 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року N 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод.

Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС.

Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена у постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-688цс15.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Як на підставу задоволення своїх вимог позивач посилається на те, що належний йому на праві власності автомобіль марки VOLKSWAGEN Passat 2003 року випуску на теперішній час переоформлено на ім`я відповідача ОСОБА_4 .

Між тим, договору купівлі-продажу спірного автомобіля, укладеного як покупцем ОСОБА_4 матеріали справи не містять.

Згідно Витягу є Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 15 жовтня 2019 року остання реєстрація автомобіля VOLKSWAGEN, моделі PASSAT, випуску 2003 року, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 відбулася 02 жовтня 2018 року (а.с.41).

З вказаного вище Витягу не можливо встановити, що автомобіль було переоформлено на ім`я ОСОБА_4 відповідно до наданої ним розписки від 11 грудня 2017 року та на підставі чого, оскільки видані довіреності ОСОБА_3 на право розпорядження належним йому автомобілем закінчили свою дію 01 січня 2018 року та 02 травня 2018 року відповідно.

До того ж, позивачем, а ні в позові, а ні в апеляційній скарзі не зазначено в якій спосіб та коли саме було переоформлено належний йому автомобіль на ім`я ОСОБА_4 .

В свою чергу, представник відповідача заперечував факт переоформлення та належності спірного автомобіля ОСОБА_4 .

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність позовних вимог та вірно відмовив у задоволені позову.

Доводи в апеляційній скарзі зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 31 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 08 лютого 2021 року.