РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2021 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Кучиної Н.Г.

з участю: секретаря судового засідання Добровчан К.Ю.

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу № 569/20864/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житлом та виселення-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 (надалі відповідач), в якому просила позбавити права користування та виселити відповідача з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення у зв`язку із систематичним порушенням правил співжиття.

Позовну заяву мотивує тим, що вона є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 . В даному будинку прописана вона, діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також її колишній чоловік ОСОБА_2 .

Однак, вона як власник обмежена в належному користуванні та розпорядженні майном. Відповідач систематично порушує правила спіжиття, вчиняє насильство по відношенню до неї та псує майно. Вона зверталась із заявами до Рівненського відділу поліції про порушення правил співжиття відповідачем, та останнього двічі було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення психологічного насильства у сім`ї.

Також позивач вказує, що відповідач жодним чином в утриманні квартири, оплаті комунальних послуг участі не приймає, чим завдає значних матеріальних збитків. При цьому відповідач систематично руйнує та псує жиле приміщення.

Проживання разом з відповідачем є нестерпним. На її прохання переїхати проживати в інше житло відповідач відмовляє.

Таким чином, відповідач систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для позивача та їх неповнолітніх дітей спільне проживання з ним в одній квартирі, внаслідок триваючої антигромадської поведінки та псування майна, раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів, відповідач притягувався до адміністративної відповідальності, проте і надалі продовжує вчиняти сварки, тому позивач вважає, що наявні підстави для задоволення позову.

У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити з підстав у ньому наведених.

Відповідач позов не визнав та вказав, що він дійсно проживає в квартирі АДРЕСА_1 з колишньою дружиною ОСОБА_1 та їх спільними дітьми. Іншого житла у нього немає, правил співжиття він не порушує. а позивач просто намагається його виселити. Зазначив, що не відповідають дійсності твердження позивача, що він не надає коштів на утримання майна. Щодо пошкодження дверей зазначив, що оскільки позивач змінила замок у вхідних дверях, він змушений був їх пошкодити, щоб зайти до квартири. Просить в позові відмовити.

Заслухавши позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків.

Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №8145234 від 19.08.2013 року суд встановив, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 .

З договору дарування від 19.08.2013 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 була подарована ОСОБА_1 ОСОБА_5 .

Рішенням Рівненського міського суду від 12 березня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

З довідки про склад сім`ї №54909 від 108.12.2020 року, суд встановив, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Згідно даних записів Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області за повідомленням ОСОБА_1 зареєстровано виклик про те, що ОСОБА_2 пошкодив двері . Матеріали списані у справу згідно ЗУ " Про звернення громадян"

15.10.2019 року зі служби 102 надійшло повідомлення ОСОБА_1 про те, що за місцем проживання виник конфлікт з колишнім чоловіком ОСОБА_2 , який зі слів заявниці мало не спалив квартиру. Складено адміністративний протокол.

Постановою Рівненського міського суду від 19 грудня 2019 року у справі № 569/21497/19 ОСОБА_2 визнано винним та притягнуто до відповідальності за ст. 173 -2 КУпАП за вчинення насильства в сім`ї та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 грн

З постанови Рівненського міського суду Рівненської області від 20 листопада 2020 року в справі №569/16628/20 встановлено, що ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 ч.2 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.

Згідно ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 116 ЖК Української РСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Статтею ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Позивач в обґрунтування позову посилається на вимоги ст. 116 ЖК УРСР, відповідно до якої осіб, які систематично руйнують чи псують житлове приміщення, систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселяють із займаного житла без надання іншого житла.

Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню на підставі ст. 116 ЖК без надання іншого житлового приміщення і відповідно до правил ст. 78 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 вселився до будинку з дотриманням встановленого порядку. Згодом між позивачем та відповідачем виникли неприязні стосунки з приводу спільного проживання та утримання квартири. Судом встановлено, що відповідач вчиняє насильство в сім`ї, за що притягувався до адміністративної відповідальності двічі.

З чого суд доходить висновку, що відповідач систематично порушує правила співжиття і псує житлове приміщення.

Разом з тим, позивачем не надано доказів про те, що до відповідача вживалися заходи попередження або громадського впливу щодо недопущення порушення правил співжиття чи про наслідки, які можуть настати, які не дали позитивних результатів.

Постанови суду у справах про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст.ст. 173-2 КУпАП не є підтвердженням факту здійснення заходів попередження відповідача про його виселення, у разі продовження останнього вчинення таких дій. А факти звернення до правоохоронних органів зі скаргами на поведінку відповідача через порушення правил співжиття, без застосування до винної особи заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.

Жодних доказів про проведення профілактичних бесід, які були б проведені працівниками поліції щодо недопущення порушення тиші та щодо недопущення порушення правил співжиття та недопущення насильства в сім`ї суду не надано.

Позивачем не доведено підстав, визначених статтею 116 ЖК Української РСР, для застосування такого крайнього заходу втручання у право відповідача на житло як виселення. Окрім того, та обставина, що особа є власником жилого приміщення, а отже, має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатись належним їй майном, сама по собі не може бути підставою для виселення інших осіб, які там правомірно проживають.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Зважаючи на те, що виселення є крайнім заходом впливу до порушника з правових підстав, визначених ст.116 ЖК Української РСР, та в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про застосування до відповідача заходів попередження та громадського впливу за порушення правил співжиття, які не дали результату, тому суд вважає необхідним у задоволенні позову про виселення відповідача із квартири відмовити та попередити ОСОБА_2 про те, що у випадках подальшого порушення правил співжиття його може бути виселено з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Керуючись ст.ст.258,259,264,265,268,273,352,354 ЦПК України, суд, -

В И Р I Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житлом та виселення відмовити.

Попередити ОСОБА_2 про те, що у випадку подальшого порушення правил співжиття його може бути виселено з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1

Відповідач - ОСОБА_2 , АДРЕСА_2

Повний текст рішення складений 05 лютого 2021 року

Суддя Н.Г. Кучина