Ухвала

09 червня 2021 року

м. Київ

справа № 372/3224/15-ц

провадження № 61-18297св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - приватний виконавець виконавчого округу Київської області Филипів Андрій Миколайович,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Касьяненко Дмитро Леонідович, на ухвалу Обухівського районного суду Київської області, у складі судді Тиханського О. Б., від 29 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів:

Головачова Я. В., Вербової І. М., Шахової О. В., від 24 листопада 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст скарги

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Київської області (далі - приватний виконавець) Филипіва А. М.

Скарга мотивована тим, що на виконанні у приватного виконавця

Филипіва А. М. перебуває виконавчий лист № 372/3224/15-ц від 22 квітня 2016 року, виданий Обухівським районним судом Київської області на примусове виконання рішення суду від 02 грудня 2015 року, про стягнення з нього на користь приватного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ «КБ «ПриватБанк») заборгованості за кредитним договором.

Заявник вказав, що жодних документів від приватного виконавця не отримував, натомість 06 травня 2020 року із Автоматизованої системи виконавчих проваджень йому стало відомо, що постановою від 06 вересня 2019 року приватним виконавцем Филипівим А. М. відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 372/3224/15-ц та в подальшому, 18 листопада 2019 року, реалізовано на електронних торгах його житловий будинок, за адресою:

АДРЕСА_1 , що виступав предметом забезпечення (іпотеки) за основним зобов`язанням.

Вважав, що приватний виконавець в силу Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не мав права звертати стягнення на нерухоме майно - за договором іпотеки, укладеним в забезпечення кредиту виданого в іноземній валюті.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу Київської області Филипіва А. М. щодо подання в державне підприємство (далі - ДП) «СЕТАМ» заявки на реалізацію арештованого нерухомого майна та передачі в ДП «СЕТАМ» на примусову реалізацію нерухомого майна: житлового будинку загальною площею 215,9 кв. м та земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер якої :05:034:0055, за адресою: АДРЕСА_1 , у виконавчому провадженні

№ 59990052.

Короткий зміст оскаржених судових рішень

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 29 липня

2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановивши, що ОСОБА_1 є громадянином Литви, дійшов висновку, що приватний виконавець Филипів А. М. діяв у межах чинного законодавства, оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на спірні правовідносини і застосовується лише до громадян України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

08 грудня 2020 року засобами поштового зв`язку представник

ОСОБА_1 - адвокат Касьяненко Д. Л. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 29 липня 2020 року і постанову Київського апеляційного суду

від 24 листопада 2020 року скасувати, ухваливши нове судове рішення про задоволення скарги.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 372/3224/15-ц та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

У лютому 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 травня 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

ОСОБА_1 , в інтересах якого дії адвокат Касьяненко Д. Л., підставами касаційного оскарження судових рішень зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вказує, що жодних документів від приватного виконавця Филипіва А. М. та ДП «Сетам» в ході виконавчого провадження № 59990052 не отримував. Належне йому майно було незаконно реалізовано на електронних торгах у період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Звертає увагу, що вказане майно також виставлялося на примусову реалізацію в іншому виконавчому провадженні № 51201633, проте було знято з реалізації, після того як органами державної виконавчої служби було встановлено, що на це майно поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Посилаючись на положення Конституції України, Закону України «Про правовий статус іноземців», Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», вважає, що ОСОБА_1 користується всіма правами, наданими громадянам України, а незастосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» через те, що він не є громадянином України, є прямою дискримінацією.

ОСОБА_1 має посвідку на постійне проживання в Україні, згідно якої його місце проживання зареєстроване за адресою:

АДРЕСА_1 .

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2021 року приватний виконавець Филипів А. М. подав відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Наголошує на тому, що матеріалами справи спростовані доводи заявника щодо неотримання поштової кореспонденції про вчинення виконавчих дій. Положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки боржник є громадянином Литви та згідно листів селищної ради відсутня інформація щодо наявності зареєстрованих осіб у житловому будинку, переданому на примусову реалізацію. Судове рішення про стягнення заборгованості, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання.

Крім того, звертає увагу, що у справі № 372/1503/20 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 грудня

2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь

ПАТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором

№ К3ВLGK15005786 від 27 квітня 2007 року, яка складається з тіла кредиту в розмірі 304 181,17 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на

20 травня 2015 року становить 6 463 849,86 грн, заборгованості по процентам у розмірі 14 752,53 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на

20 травня 2015 року становить 313 491,26 грн, заборгованості по комісії в розмірі 5 991,35 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на

20 травня 2015 року становить 127 316,18 грн, та пені в сумі 66 080,49 грн.

06 вересня 2019 року приватним виконавцем Филипівим А. М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 59990052 про примусове виконання виконавчого листа № 372/3224/15, виданого 22 квітня 2016 року Обухівським районним судом Київської області.

18 вересня 2019 року приватним виконавцем Филипівим А. М винесено постанову про опис та арешт майна боржника ОСОБА_1 , а саме будинку загальною площею 215,9 кв. м та земельної ділянки з кадастровим номером :05:034:005, які знаходяться за адресою:

АДРЕСА_1 .

10 жовтня 2019 року приватним виконавцем направлено до ДП «СЕТАМ» заявку на реалізацію зазначеного арештованого майна.

18 листопада 2019 року на прилюдних торгах було реалізовано предмет іпотеки: житловий будинок загальною площею 215,9 кв. м та земельну ділянку з кадастровим номером :05:034:005, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Мотиви передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Відповідно до частини четвертої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом статей 10, 48 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до частини першої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.

Згідно статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб є способами захисту цивільних прав та інтересів також можуть бути (стаття 16 ЦК України).

ОСОБА_1 , звертаючись у травні 2020 року до суду зі скаргою на дії приватного виконавця, просив визнати неправомірними дії приватного виконавця щодо подання в ДП «СЕТАМ» заявки на реалізацію арештованого нерухомого майна та передачі в ДП «СЕТАМ» на примусову реалізацію нерухомого майна у виконавчому провадження № 59990052.

Проте зазначене нерухоме майно (житловий будинок та земельна ділянка) було реалізоване в ході прилюдних торгів 18 листопада 2019 року, тобто задовго до подання розглядуваної скарги.

ОСОБА_1 будучи обізнаним про реалізацію майна з прилюдних торгів, у своїй скарзі зазначав, що на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні з реалізації заставленого майна від 03 січня 2020 року право власності на житловий будинок за адресою:

АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 .

Зважаючи на те, що предметом розгляду справи за скаргою ОСОБА_1 є дії приватного виконавця, пов`язані з реалізацією арештованого майна боржника в примусовому порядку, яке на момент подання скарги вже відчужене та стосовно якого у особи, яка не є учасником виконавчого провадження (переможця торгів - нового власника), виникли права та обов`язки, до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав.

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

За змістом пункту 42 постанови Великої Палати Верховного Суду

від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 (провадження № 14-87цс20) не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду із позовом спрямованими на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи).

Колегія суддів вважає, що вказані висновки викладені в пункті 42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 (провадження № 14-87цс20) можуть бути поширені і на подання скарг у порядку судового контролю за виконанням судових рішень.

Відповідно до частин першої-другої статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Судовий контроль за виконанням судових рішень спрямований не лише на визнання (констатацію) неправомірності оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності виконавця у разі встановлення обґрунтованості скарги, а й на поновлення порушеного права заявника.

Однак навіть у випадку задоволення скарги ОСОБА_1 у судів у межах процедури судового контролю за виконанням судових рішень відсутні механізми поновлення прав заявника, які він вважає порушеними, з огляду на встановлені обставини (подача скарги на дії виконавця після продажу майна з прилюдних торгів та реєстрації права власності на спірне майно за новим власником).

Скарга ОСОБА_1 на дії приватного виконавця не є ефективним способом захисту прав, які заявник вважає порушеними, не призведе до відновлення прав ОСОБА_1 на нерухоме майно, а фактично спрямована на встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи, в даному випадку справи за позовом про визнання торгів недійсними.

За встановлених обставин ефективним способом захисту прав

ОСОБА_1 на нерухоме майно, які він вважає порушеними, є пред`явлення до суду відповідного позову про визнання недійсними торгів та витребування майна, із залученням до участі у справі, крім приватного виконавця, також стягувача, організатора та переможця торгів (нового власника нерухомого майна). В межах такої справи і буде надана оцінка, у тому числі діям приватного виконавця щодо передачі майна на реалізацію.

За відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень

ОСОБА_1 у травні 2020 року звернувся до суду із позовом до

АТ «КБ «ПриватБанк», ОСОБА_3 , ДП «СЕТАМ», приватного виконавця виконавчого округу Київської області Филипіва А. М., про визнання недійсними електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (справа № 372/1503/20).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц (провадження № 14-194цс18) за скаргою ОСОБА_4 на дії державного виконавця Первомайського МР ВДВС ГУЮ у Миколаївській області Ігнатюка В. В., заінтересовані особи: ДП «Сетам», ОСОБА_5 , дійшла наступного висновку: «Оскільки предметом розгляду справи за скаргою боржника були дії державного виконавця, пов`язані з реалізацією арештованого майна, що є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків інших осіб (не сторін виконавчого провадження), то до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред`явлення цими особами позову. На зазначене ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд уваги не звернули. Ураховуючи той факт, що подання боржником скарги на рішення та дії державного виконавця не забезпечує йому відновлення порушених прав на нерухоме майно, на яке було звернено стягнення, наведені у скарзі боржника вимоги у частині визнання неправомірними проведення торгів з оголошенням переможця та перерахування коштів за результатами проведених торгів належить залишити без розгляду».

Верховний Суд України в постанові від 14 червня 2017 року у справі

№ 6-1804цс16 (№ 463/1204/15-ц) за скаргою ОСОБА_6 , заінтересовані особи: Личаківський ВДВС Львівського міського управління юстиції,

ОСОБА_7 , про визнання дій неправомірними, скасування акту та постанови державного виконавця, встановивши, що право на нерухоме майно вже оформлено за стягувачем, вказав, що ефективним способом захисту прав боржника могло б стати пред`явлення до суду позову із залученням стягувача і державного виконавця, як відповідачів. При цьому оскільки предметом розгляду за скаргою ОСОБА_6 були дії державного виконавця, пов`язані з реалізацією арештованого майна, що є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків інших осіб (не сторін виконавчого провадження), то до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред`явлення цими особами позову, у зв`язку з чим у цій частині скаргу на дії державного виконавця суд мав залишити без розгляду і роз`яснити заявниці можливість вирішення спору в позовному провадженні.

Колегія суддів вважає за необхідне уточнити висновки Верховного Суду України та Великої Палати Верховного Суду в частині процесуальних наслідків, які тягне за собою встановлення вказаних обставин під час розгляду скарги поданої в порядку судового контролю за виконанням судових рішень.

Фактично, застосовуючи у справах № 1421/5229/12-ц та № 6-1804цс16 (№ 463/1204/15-ц) механізм залишення скарги без розгляду, Верховним Судом України та Великою Палатою Верховного Суду, використана аналогія частини шостої статті 294 ЦПК України (аналогія процесу), згідно з якою, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

До ознак, що характеризують правосуддя, відноситься, у тому числі, здійснення правосуддя тільки у передбаченому законом порядку (процесуальна форма). При цьому під правосуддям необхідно розуміти не лише діяльність суду щодо вирішення спору про право, але й обов`язкове дотримання процесуальної форми, в якій не просто передбачені порядок і послідовність вчинення процесуальних дій, а й відображено вимоги справедливих (належних) судових процедур.

Цивільна процесуальна форма завжди обов`язково має нормативний і системний характер. По-друге, вона, по суті, передбачає «алгоритм» поведінки кожного суб`єкта при розгляді та вирішенні цивільної справи (у тому числі і суду). По-третє, становить гарантію дотримання законності, оскільки її недодержання призводить до різних негативних наслідків.

Безспірно, що під провадженням слід розуміти порядок розгляду певної категорії справ. За загальним правилом, виділяється три види провадження: позовне, наказне й окреме. Інші процесуальні дії у межах цивільної процесуальної форми не є самостійними видами цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до частини першої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Таким чином в ході розгляду скарг у порядку судового контролю за виконанням судових рішень між стороною виконавчого провадження, яка подає скаргу, та виконавцем існує спір щодо законності вчинених дій, прийнятих рішень або допущеної виконавцем бездіяльності. При цьому скарга подана в порядку передбаченому розділом VII ЦПК України має бути спрямована на усунення допущених виконавцем порушень та поновлення прав заявника.

Отже розгляд справ в порядку окремого провадження та скарг в порядку судового контролю за виконанням судових рішень має суттєві відмінності як за своїм змістом так і процедурою вирішення.

Чинний ЦПК України не передбачає можливості залишення без розгляду скарги поданої в порядку судового контролю за виконанням судових рішень (розділ VII ЦПК України), у разі встановлення судом, що особою, яка подала скаргу, обрано неефективний (неправильний) спосіб захисту прав, які вона вважає порушеними.

Також слід зазначити, що у доктрині цивільного процесуального права, так і у судовій практиці України аналогія цивільного процесу не передбачена.

У статті 10 ЦПК України, які вказують на законодавство, відповідно до якого суд вирішує справи, мається на увазі лише застосування судами при розгляді цивільних справ аналогії матеріального права, а не процесуального права.

З цього чітко випливає, що йдеться про законодавство, відповідно до якого суд вирішує справу по суті матеріально-правового спору, а не про процесуальне законодавство, за яким здійснюється розгляд справи (судочинство), так як про це законодавство окремо йдеться у статті 3 ЦПК України і про аналогію там нічого не зазначено.

Отже можливість застосування процесуальної аналогії пов`язується виключно із внесенням змін до цивільного процесуального законодавства, а не створенням таких норм судовою практикою.

Крім того, за загальним правилом, особа, заяву якої залишено без розгляду, має право звернутися до суду повторно. Однак у разі обрання особою, яка подала скаргу в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, неефективного (неправильного) способу захисту своїх прав, повторне подання скарги з тими ж вимогами має бути виключено.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що у разі встановлення, що особою, яка подала скаргу в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, обрано неефективний (неправильний) спосіб захисту прав, які вона вважає порушеними, зокрема у випадку оскарження дій чи рішень виконавця, пов`язаних із реалізацією арештованого майна, після відчуження такого майна та зміни його власника, суд має з цих підстав відмовити у задоволенні скарги незалежно від інших обставин і роз`яснити заявнику можливість вирішення спору в позовному провадженні.

При цьому подібний висновок викладений в пункті 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19), згідно з яким неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

За таких обставин існує необхідність відступити (уточнити або конкретизувати) від висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц (провадження

№ 14-194цс18) та Верховного Суду України від 14 червня 2017 року у справі № 6-1804цс16 (№ 463/1204/15-ц) шляхом їх уточнення в частині залишення без розгляду скарги, поданої в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, у разі обрання заявником неправильного способу захисту своїх прав чи свобод.

Ухвалення протилежних чи суперечливих судових рішень, особливо судом вищої інстанції, може призвести до порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Керуючись статтями 400, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу № 372/3224/15-ц за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Київської області Филипіва Андрія Миколайовича, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Касьяненко Дмитро Леонідович, на ухвалу Обухівського районного суду Київської області

від 29 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду

від 24 листопада 2020 року передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович