Постанова

Іменем України

09 червня 2021 року

м. Київ

справа № 521/10675/18

провадження № 61-623св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний Промислово-Інвестиційний банк», Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мутаф Володимир Андрійович, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2019 року у складі судді Михайлюка О. А. та постанову Одеського апеляційного суду від 13 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Сегеди С. М., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний «Промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Промінвестбанк»), Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») про визнання пункту договору про іпотечний кредит та додаткової угоди недійсними.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 27 грудня 2007 року між нею та ПАТ «Промінвестбанк» укладено договір про іпотечний кредит № 58-02/270 про надання їй грошових коштів у розмірі 250 000 грн зі сплатою процентів у розмірі 15,5 річних, з кінцевим терміном до 24 грудня 2027 року.

Пунктом 3.9 кредитного договору передбачено можливість збільшення процентної ставки за договором у разі збільшення курсу долара США, збільшення рівня інфляції, збільшення облікової ставки Національного банку України.

На початку 2008 року ПАТ «Промінвестбанк» направлено їй листа, в якому повідомлено про укладення додаткової угоди про збільшення розміру відсоткової ставки до 20 % річних.

30 травня 2008 року між нею та ПАТ «Промінвестбанк» укладено договір № 58-02/549 про внесення змін до договору про іпотечний кредит № 58-02/270, яким було змінено процентну ставку до 20 % річних.

17 грудня 2012 року ПАТ «Промінвестбанк» відступив своє право вимоги за кредитним договором від 27 грудня 2007 року № 58-02/270 ПАТ «Альфа-Банк» на підставі договору про відступлення прав вимоги.

Позивач, посилаючись на вимоги статей 203, 215 ЦК України, зазначала, що пункт 3.9 договору про іпотечний кредит № 58-02/270 вчинено проти її волі, під впливом тяжкої для неї обставини та на вкрай невигідних умовах. На підставі статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні оспорюваного кредитного договору банк не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсним пункт 3.9 договору про іпотечний кредит від 27 грудня 2007 року № 58-02/270 укладений між нею та ПАТ «Промінвестбанк»; визнати недійсним договір № 58-02/549 про внесення змін до договору про іпотечний кредит від 27 грудня 2007 року № 58-02/270, укладений 30 травня 2008 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2019 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

У липні 2018 року ПАТ «Промінвестбанк» звернулося до суду із заявою про застосування строку позовної давності.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду, оскільки з дня підписання договорів до дня звернення до суду з позовом минуло більше десяти років.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 13 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2019 року змінено, викладено мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду.

Районний суд, відмовляючи в задоволенні заявлених вимог через пропуск позовної давності, не з`ясував та не зазначив, чи порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду.

Також суд апеляційної інстанції посилався на те, що на момент укладення оспорюваних договорів обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників цього правочину було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, визначені всі умови кредитування, зокрема розмір наданого кредиту, строк користування ним, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки кредитодавця і позичальника, відповідальність сторін. Наведені позивачем доводи не можуть бути підставою для визнання пункту 3.9 про іпотечний кредит недійсним та визнання недійсним договору № 58-02/549 про внесення змін до договору про іпотечний кредит від 27 грудня 2007 року № 58-02/270, укладений 30 травня 2008 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2021 року відкрито касаційне провадження.

У квітні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що додаткова угода про підвищення відсоткової ставки, яка була укладена між ОСОБА_1 та ПАТ «Промінвестбанк» 30 травня 2008 року, містить умови лише про зміну відсоткової ставки, що збільшує на третину розмір сукупної вартості кредиту для позивача. У сукупності з погрозами банку про дострокове повернення кредиту та нарахування штрафних санкцій, які викладені письмово у тому ж листі про підвищення відсоткової ставки, стає очевидним те, що вказаний договір було укладено під тиском, без вільного волевиявлення у порушення частини третьої статті 203 ЦК України, частини першої статті 233 ЦК України.

Сторони у пункті 6.10 кредитного договору збільшили строк позовної давності до десяти років. Крім того, укладення договору від 30 травня 2008 року № 58-02/549 про внесення змін до договору про іпотечний кредит № 58-02/270 є процесом виконання договору, отже, за цією вимогою строки позовної давності мають обчислюватися за частиною п`ятою статті 261 ЦК України.

Також позовна заява, окрім іншого, обґрунтована введенням в оману позичальника, розкриття введення в оману потребувало спеціальних знань в галузі споживчого кредитування та фінансів.

Неправомірні дії банку були розкриті позивачу лише 10 жовтня 2017 року під час юридичної консультації. Саме з цього моменту позивач довідалась про дійсні обставини справи, а отже, саме з цього моменту відраховуються строки позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу відповідачі до суду не подавали.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Промінвестбанк»укладений договір про іпотечний кредит № 58-02/270 про надання позивачу грошових коштів у розмірі 250 000 грн зі сплатою процентів у розмірі 15,5 % річних, з кінцевим терміном до 24 грудня 2027 року.

Пунктом 3.9 кредитного договору передбачено можливість збільшення процентної ставки за договором у разі збільшення курсу долара США, збільшення рівня інфляції, збільшення облікової ставки Національного банку України.

На початку 2008 року ПАТ «Промінвестбанк» направив ОСОБА_1 листа, в якому повідомив про укладення додаткової угоди про збільшення розміру відсоткової ставки до 20 % річних (а.с. 21).

30 травня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Промінвестбанк»укладено договір № 58-02/549 про внесення змін до договору про іпотечний кредит № 58-02/270, яким було змінено процентну ставку до 20 % річних.

17 грудня 2012 року ПАТ «Промінвестбанк» відступив своє право вимоги за кредитним договором від 27 грудня 2007 року № 58-02/270 до ПАТ «Альфа-Банк» на підставі договору про відступлення прав вимоги.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мутаф В. А., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Оскільки відповідно до умов договору від 27 грудня 2007 року № 58-02/270, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі (придбання квартири), особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Статтею 526 ЦК Українивизначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення між сторонами додаткової угоди, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами істотний дисбаланс прав та обов`язків, визначених пунктом 3.9 кредитного договору, яким сторони узгодили порядок збільшення процентної ставки.

Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що пункт 3.9 договору про іпотечний кредит від 27 грудня 2007 року № 58-02/270, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Промінвестбанк» укладено під тиском, без вільного волевиявлення у порушення частини третьої статті 203 ЦК України, частини першої статті 233 ЦК України є безпідставними, оскільки позивачем не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши, характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору вона без заперечень отримала кредитні кошти, тривалий час виконувала свої зобов`язання з повернення цих коштів.

Доводи касаційної скарги про те, що договір від 30 травня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Промінвестбанк» про внесення змін до договору про іпотечний кредит від 27 грудня 2007 року № 58-02/270, яким змінено процентну ставку до 20 % річних, є несправедливим, банком при укладенні цього договору порушені її права, правочин вчинений під впливом тяжкої для неї обставин і на вкрай невигідних умовах, проти її справжньої волі, оскільки банк не надав їй інформації про умови кредитування, можливі ризики, що вказаний договір не містить сукупної вартості кредиту та інших фінансових зобов`язань споживача, повної інформації про умови кредитування, є необґрунтованими.

Стаття 256 ЦК України містить визначення поняття позовної давності. Так, за змістом наведеної статті, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Наслідки спливу позовної давності встановлені статтею 267 ЦК України та передбачають, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач про порушення свого права, а саме збільшення банком відсоткової ставки, дізналась 30 травня 2008 року, коли сторони уклали договір № 58-02/549 про внесення змін до договору про іпотечний кредит № 58-02/270, яким було змінено процентну ставку до 20 % річних.

Доводи касаційної скарги про те, що неправомірні дії банку були відомі позивачу лише 10 жовтня 2017 року під час юридичної консультації, тому саме з цього моменту позивач довідалась про дійсні обставини справи, а відтак, саме з цього моменту відраховуються строки позовної давності, є безпідставними.

Отже, з врахуванням наданих сторонами доказів встановлено, що про порушене право позивачу було відомо 30 травня 2008 року, останнім днем закінчення перебігу позовної давності є 30 травня 2011 рік, з позовом до суду позивач звернулася 23 червня 2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, відповідач подав до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скаргзі доводи зводяться до незгоди з висновком апеляційного суду стосовно установлених обставин справи, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. У силу вимог статті 400 ЦПК Українисуд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій по суті спору не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Щодо клопотання про передачу справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду

У січні 2021 року до Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мутаф В. А., про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу, зокрема, із обґрунтуванням підстав, визначених у частині п`ятій статті 403 ЦПК України.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

Наведені ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мутаф В. А., доводи для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, в розумінні положень частини п`ятої статті 403 ЦПК України, не свідчать про наявність виключної правової проблеми.

Зважаючи на наведене, суд касаційної інстанції не встановив достатніх та обґрунтованих підстав для направлення справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 400, 402, 403, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мутаф Володимир Андрійович, у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мутаф Володимир Андрійович, залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 13 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк