Провадження №2/521/306/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючий суддя Плавич І.В.,

секретар судового засідання Дукіна Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, третя особа ОСОБА_2 ,

УСТАНОВИВ:

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, третя особа ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду позивач вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після чого відкрилась спадщина до майна особи у виді, зокрема, 1/2 ідеальної частки домоволодіння АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 , яка зробила заповідальне розпорядження на випадок смерті, склавши 14 травня 1993 року заповіт, яким заповіла все її майно і все те, що буде належати їй на день смерті ОСОБА_1 .

Позивач зверталась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак питання про оформлення спадкових прав на 1/2 частку домоволодіння АДРЕСА_1 залишилось невирішеним.

Зважаючи на викладене ОСОБА_1 звернувся з даним позовом, у якому просила суд визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку домоволодіння АДРЕСА_1 без урахування самочинно збільшеної на 16,5кв.м. прибудови, а також визнати за нею право власності на будівельні матеріали, які були використані при будівництві прибудови площею 16,5кв.м.

Відповідач Одеська міська рада не скористався наданим процесуальним правом, відзив на позов до суду не надходив.

Позивач ОСОБА_1 та представник особи у судове засідання з`явились, заявлені вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача Одеської міської ради у відкрите судове засідання не з`явився, міська рада повідомлялась про розгляд справи, причини неявки представника суду не відомі.

Третя особа ОСОБА_2 у відкрите судове засідання з`явився, заперечував проти задоволення позову.

Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази у їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку.

Під час розгляду справи суд установив, що батько ОСОБА_1 ОСОБА_4 був власником 1/2 частини незакінченого будівництвом домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 (в теперішній час АДРЕСА_1 ), що підтверджується договором купівлі-продажу від 04 грудня 1958 року, посвідчений нотаріусом Державної нотаріальної контори міста Одеси, реєстровий №10194.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 30 серпня 1991 року.

У процесі користування майном до 1983 року ОСОБА_4 було збудовано 1/2 частину житлового будинку літ. «А» з прибудовами літ. «а1», «а2», житловий будинок літ. «Д» з прибудовами літ. «д», «д1», сарай літ. «Е», гараж літ. «Л», вбиральню літ. «З», сарай літ. «Ж».

За життя ОСОБА_4 вживались заходи для оформлення документів на відповідну частину домоволодіння та здачі будівель до експлуатації. Так, в період з грудня 1991 року до лютого 1992 року добудована ОСОБА_5 частина будинку прийнята до експлуатації комісією Іллічівського райвиконкому міста Одеси, на підставі заяви дружини померлого ОСОБА_3 Рішенням №364 від 20 лютого 1992 року Іллічівський райвиконком затвердив акт приймальної комісії про прийомку в експлуатацію частину будинку, яка належала ОСОБА_6 Рішенням №1961 від 01 грудня 1992 року Іллічівський міськвиконком затвердив перерахунок ідеальних часток зазначеного домоволодіння, згідно якого, доля ОСОБА_7 склала 65/100 частин домоволодіння. Також цим рішенням було визначено оформити право власності на 65/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та видати свідоцтво про право власності. На підставі цього рішення зокрема ОСОБА_3 отримала свідоцтва про право власності на ім`я ОСОБА_7 . В свою чергу, на підставі наведених документів, ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 14 травня 1993 року, посвідчене державним нотаріусом П`ятої одеської державної нотаріальної контори, під реєстровим №120/93, на 65/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з двох кам`яних житлових будинків (1/2 частина літ. «А» та літ. «Д»), жилою площею 85,4кв.м., сарай літ. «Е», гараж літ. «Л», вбиральня літ. «З», сарай літ. «Ж».

Викладені обставини встановлені та підтверджуються рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 30 листопада 2006 року в цивільній справі №2-912/2006.

При цьому, цим судовим рішенням було визнано недійсними акт державної приймальної комісії Іллічівського району міста Одеси про прийняття експлуатацію 1/2 частини спірного будинку; рішення Іллічівського райвиконкому міста Одеси №364 від 20 лютого 1992 року в частині затвердження акту приймальної комісії та оформлення права приватної власності на 1/2 частину спірного домоволодіння за ОСОБА_4 ; рішення Іллічівського райвиконкому міста Одеси №1961 від 01 грудня 1992 року; свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_7 від 28 січня 1993 року; свідоцтво про право на спадщину на ім`я ОСОБА_3 від 14 травня 1993 року.

Визнаючи в 2006 році недійсними низку правовстановлюючих документів, суд виходив з того, що будівництво спірних будівель та подальше їх прийняття до експлуатації в 1991-1993 роках здійснювалось ОСОБА_4 без узгодження із співвласниками домоволодіння.

У 2009 році Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради зверталась до суду із позовом до матері ОСОБА_1 ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити певні дії, у якому зокрема просила зобов`язати ОСОБА_3 за власний рахунок привести самовільно реконструйоване домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 до попереднього стану згідно із технічним паспортом від 27 травня 2014 року.

У процесі розгляду цивільної справи із самостійним позовом до ОСОБА_3 звернувся ОСОБА_2 , в якому просив установити порядок користування спільною земельною ділянкою.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 18 квітня 2017 року у справі №1519/2-572/11 в позові Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради відмовлено, позов ОСОБА_2 задоволений та установлений порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 31 липня 2019 року рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 18 квітня 2017 року в частині відмови в позові Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради скасоване, та закрите провадження у справі за цим позовом на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, оскільки, за висновком суду апеляційної інстанції, спір повинен розглядатись в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 07 травня 2020 року касаційну скаргу Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради на постанову Одеського апеляційного суду від 31 липня 2019 року визнано неподаною і повернуто заявнику.

При розгляді справи суд установив, що житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: АДРЕСА_1 , збудовано до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №449 від 05 серпня 1992 року, якою затверджено Положення про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення. У зв`язку з цим та згідно з положеннями пункту 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України №127 від 24 травня 2001 року, не зважаючи на відсутність належних правовстановлюючих документів об`єкт нерухомого майна не може вважатись самочинним будівництвом в розумінні статті 376 ЦК України.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи №89 від 12 листопада 2019 року, складеним судовим експертом ОСОБА_8 визначений перелік та об`єм будівельних матеріалів, що застосовувались при збільшенні прибудови літ.«д1» до жилого будинку літ.«Д» по АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 06 січня 2018 року, видане Одеським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області, актовий запис №205 від 06 січня 2018 року.

ОСОБА_3 померла не встигши оформити право власності на 1/2 ідеальну частку домоволодіння АДРЕСА_1 , що залишилась після смерті ОСОБА_4 .

Суд витребував та дослідив у судовому засіданні матеріали спадкової справи №20/2018, відкритої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіною Т.О. за заявами спадкоємців померлої ОСОБА_3 .

Проаналізувавши відповідні матеріали суд установив, що 16 липня 2018 року із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернулась ОСОБА_9 .

Але постановою приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіної Т.О. №526 від 26 грудня 2018 року відмовлено ОСОБА_9 у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відмовляючи у вчиненні нотаріальної дії нотаріус виходив з наступного.

Так, ОСОБА_1 прийняла спадщину після померлої ОСОБА_3 на підставі частини 3 статті 1268 ЦК України. Відповідно до поданої заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, спадковим майном, що залишилось після смерті ОСОБА_3 є 65/100 частка домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . З метою вчинення нотаріальної дії ОСОБА_1 були подані правовстановлюючі документи на спадкове майно: свідоцтво про право на спадщину за законом, видане П`ятою одеською державною нотаріальною конторою 14 травня 1993 року, за реєстровим №3-С-545, а також свідоцтво про право власності, видане П`ятою одеською державною нотаріальною конторою 14 травня 1993 року, за реєстровим №3-С- 544. Відповідно до відомостей, отриманих нотаріусом від КП «БТІ» ОМР, запис про реєстрацію права власності на 65/200 часток вищезазначеного домоволодіння за ОСОБА_1 була скасована у зв`язку із визнанням недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого П`ятою одеською державною нотаріальною конторою 14 травня 1993 року, за реєстровим №3-С-545, на підставі рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 30 листопада 2006 року у справі №2-912/2006. Крім того, згідно з матеріалами інвентаризаційної справи був здійснений розрахунок часток в праві спільної часткової власності на зазначене домоволодіння.

За відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 26 грудня 2018 року державна реєстрація права власності на 65/100 частку домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 відсутня.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Як передбачає статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Суд зазначає, що у зв`язку з наявністю заповіту спадкування в даному випадку має здійснюватися за заповітом.

Питання, що пов`язані зі спадкуванням, чітко регламентовані положеннями Книги шостої ЦК України. Так, згідно з частинами 1, 3, 5 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відтак, факт прийняття ОСОБА_1 спадщини після померлої ОСОБА_3 суд уважає доведеними.

Згідно з частинами 1, 2 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Досліджені матеріали справи підтверджують наявність у ОСОБА_1 охоронюваного законом інтересу, спрямованого на оформлення майнових прав у порядку спадкування після померлої матері.

Проте, згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як передбачає частина 2 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За регламентацією частини 1 статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Оскільки ОСОБА_3 за життя не набула право власності на спірне нерухоме майно в розумінні статей 182, 328, 331 ЦК України, відсутні правові підставі для визнання за ОСОБА_1 право власності на нерухомість у порядку спадкування. Відтак, суд не може погодитись із обґрунтованістю цієї позовної вимоги та відмовляє позивачеві в її задоволенні.

Водночас, як регламентує частина 3 статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно з частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Утім, при розгляді справи суд не встановив обставин, що б указували на невизнання або оспорювання майнових прав ОСОБА_1 на будівельні матеріали, які були використані при будівництві прибудови площею 16,5кв.м., у складі домоволодіння АДРЕСА_1 .

Таким чином, суд не може погодитись із обґрунтованістю цієї позовної вимоги та відмовляє позивачеві в її задоволенні.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (стаття 13 ЦПК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України).

За загальним правилом кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 3 статті 12, частини 1, 6 статті 81 ЦПК України).

У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30).

Отже перевіривши факти і обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, установивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновку про відмову в позові.

Згідно з частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою в позові суд покладає судові витрати на позивача.

Керуючись статтями 10, 11, 12, 13, 19, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, пунктами 8, 15.5 розділу ХІІІ ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, третя особа ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду або через Малиновський районний суд міста Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повні відомості про учасників справи згідно з пунктом 4 частини 5 статті 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: Одеська міська рада 65004, місто Одеса, площа Думська, 1, ідентифікаційний код юридичної особи в .

Третя особа: ОСОБА_2 АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя: І.В. Плавич