УХВАЛА

Іменем України

10 червня 2021 року

м. Київ

справа № 552/5424/17

провадження № 61-8604ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,

розглянув касаційну скаргу Полтавського обласного центру зайнятості на додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 19 квітня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавського обласного центру зайнятості про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості із заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Полтавського обласного центру зайнятості про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості із заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Рішенням Київського районного суду міста Полтави від 13 грудня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 15 березня 2018 року рішення Київського районного суду міста Полтави від 13 грудня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 у цій частині задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано пункт 22.1 наказу від 26 липня 2017 року

№ 264-к про звільнення ОСОБА_1 31 липня 2017 року з посади начальника відділу взаємодії з роботодавцями Полтавського міського центру зайнятості за скороченням штатів у зв`язку з ліквідацією Полтавського міського центру зайнятості згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про її поновлення на посаді начальника відділу взаємодії з роботодавцями Полтавського міського центру зайнятості відмовлено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що звільнена 31 липня 2017 року з посади начальника відділу взаємодії з роботодавцями Полтавського міського центру зайнятості за скороченням штатів згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з реорганізацією Полтавського міського центру зайнятості.

Стягнуто з Полтавського обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 58 900,92 грн та в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 2 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 25 березня 2020 року постанову Апеляційного суду Полтавської області від 15 березня 2018 року скасовано, рішення Київського районного суду міста Полтави від 13 грудня 2017 року залишено в силі.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Посилаючись на вимоги частин дев`ятої, десятої статті 444, частини другої статті 445 ЦПК України, Полтавський обласний центр зайнятості просив у порядку повороту виконання постанови Апеляційного суду Полтавської області

від 15 березня 2018 року стягнути з ОСОБА_1 на користь Полтавського обласного центру зайнятості 60 900,92 грн.

Ухвалою Київського районного суду міста Полтави від 01 жовтня 2020 року, залишеною без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 24 лютого 2021 року у задоволенні заяви Полтавського обласного центру зайнятості про поворот виконання постанови Апеляційного суду Полтавської області

від 15 березня 2018 року відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковою постановою Полтавського апеляційного суду від 19 квітня

2021 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з Полтавського обласного центру зайнятості на користь

ОСОБА_1 судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу у

розмірі 1 200,00 грн.

20 травня 2021 року до Верховного Суду подано касаційну скаргу Полтавського обласного центру зайнятості на додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 19 квітня 2021 року.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

За змістом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою з таких підстав.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною першою статті 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд апеляційної інстанції,вирішуючи питання про розподіл витрат, понесених ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, взявши до уваги складність справи та обсяг виконаної адвокатом роботи, дослідивши пропорційність понесених заявником витрат на правничу допомогу до предмета спору, дійшов правильного висновку, що розмір витрат на правову допомогу є завищеним, на підставі чого обґрунтовано стягнув з Полтавського обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 1 200,00 грн.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги Полтавського обласного центру зайнятості на додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 19 квітня 2021 року та відмову у відкритті касаційного провадження у даній справі на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Полтавського обласного центру зайнятості на додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 19 квітня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавського обласного центру зайнятості про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості із заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська