ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №515/433/20

Апеляційне провадження №22-ц/813/2549/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів-Ващенко Л.Г., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря -Сороколет Ю.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Давиденко Костянтин Вікторович,

відповідач - Головне управління Держгеокадастру в Одеській області,

представники відповідача -Соловійчук Григорій Русланович, Кукол Дмитро Михайлович ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Давиденка Костянтина Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 05 серпня 2020 року, постановлене під головуванням судді Тимошенко С.В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви та відзиву на позов

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання права довічного успадкованого володіння на земельну ділянку в порядку спадкування.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дідусь ОСОБА_3 в с.Струмок Татарбунарського району Одеської області, після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої входить земельна ділянка площею 5,2 га для ведення фермерського господарства, що розташована на території Струмківської сільської ради, Татарбунарського району Одеської області.

Вказана земельна ділянка на підставі рішення Татарбунарської районної ради народних депутатів №7-ХХІ від 24 травня 1991 року була передана в довічне успадковане володіння із земель запасу Струмківської сільської ради ОСОБА_3 для ведення фермерського господарства.

За життя спадкодавець вчинив заповіт на його ім`я, яким заповів йому все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось та все те, на що за життя він матиме право, а тому він вважає, що має право успадкувати зазначену земельну ділянку як спадкоємець за заповітом, відповідно до правил ст.ст.1232, 1233 ЦК України.

При зверненні до приватного нотаріуса із заявою щодо прийняття спадщини йому було відмовлено з причин відсутності правовстановлюючого документа.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив задовольнити його позов (а.с.2-3).

У відзиві на позов начальник Головного управління Держгеокадастру в Одеській області СоловійчукГ.Р. просив відмовити в позові, посилаючись на те, що:

- згідно наявних у відповідача книг записів реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянки та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди та других примірників державних актів станом на 31 грудня 2012 року зареєстровано державний акт на право довічного спадкового володіння землею на ім`я ОСОБА_3 за №18 для ведення селянського (фермерського) господарства загальною площею 5,20 га.;

- на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної форми власності на території Татарбунарського району, Одеської області, складеної Одеською регіональною філією ДП «ЦДЗК» у 2019 року, земельна ділянка 15 липня 2019 року зареєстрована в Державному земельному кадастрі, кадастровий номер 0:01:001:1919;

- в ЗК України відсутнє поняття право довічного успадкованого володіння землею, натомість йдеться про обмеження права постійного користування земельною ділянкою;

- право постійного користування землею та право довічного успадкованого володіння землею не є тотожнім;

- питання пов`язані із спадкуванням майна, регулюються ЦК України. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та з урахуванням норм цивільного законодавства право землекористування його припинилось, тому норма ч.5 ст.116 ЗК України про передачу земельних ділянок у власність чи оренду в даному випадку не застосовується (а.с.27-30).

Ухвалою суду від 06 квітня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.18).

Ухвалою суду від 02 червня 2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.34).

Справу розглянуто у відсутність сторін та їх представників.

Зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 05 серпня 2020 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що право довічного успадковуваного володіння, яке виникло в особи на підставі державного акта на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, не визначено чинним законодавством України, а тому не входить до складу спадщини, та фактично припиняється зі смертю особи, якій належало таке право (а.с.38-40).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі адвокат Давиденко К.В. в інтересах ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

На обґрунтування скарги зокрема зазначив, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відмову у позові, не взявши зокрема до уваги висновки Конституційного Суду України у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року по справі №368/54/17, в якій суд дійшов до висновку, що право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані (а.с.43-44).

У відзиві на апеляційну скаргу в.о. начальника Головного управління Держгеокадастру в Одеській області Кукол Д.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Зокрема, крім доводів, що містяться у відзиві на позов, зазначив, що:

- право довічного успадкованого володіння припиняється зі смертю особи, тому спадкодавець втратив надане йому право у зв`язку з тим, що він не встиг реалізувати своє право за життя та отримати право власності на земельну ділянку, тому вона не входить до складу спадщини;

- посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005 не може бути прийнято судом до уваги з наступних підстав:

- згідно зі ст.23 Закону України «Про фермерське господарство», успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частин) здійснюється відповідно до закону;

- за змістом ч.1ст.92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку;

- відповідно до ч.2 ст.92 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають виключно:

- підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.

- громадські організації осіб з інвалідністю України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації.

- релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності.

- публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідного до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування»;

- ч.2 ст.92 ЗК України не передбачена передача земельної ділянки у постійне користування громадянам і фермерським господарствам;

- за ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування(зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут);

- згідно з ЦК України та ЗК України порядок спадкування права довічного успадковуваного володіння землею та постійного користування законом не передбачено (а.с.64-67).

Учасники судового процесу про судове засідання, призначене на 02 лютого 2021 року, повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи у зв`язку з карантином та бажанням прийняти участь у її розгляді особисто не подавали, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у їх відсутність.

Відповідно до положень ч.ч.4,5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Відтак, датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи у сенсі положень ч.5 ст.268 ЦПК України є дата складання повного судового рішення.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як зазначалось вище, відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що право довічного успадковуваного володіння, яке виникло в особи на підставі державного акта на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою не входить до складу спадщини та фактично припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, оскільки він не відповідає нормам матеріального права.

Фактичні обставини справи встановлені судом

Із змісту копії державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею видно, що його було видано ОСОБА_3 , який мешкав в с.Струмок Татарбунарського району Одеської області, на підставі рішення Татарбунарської районної ради народних депутатів Татарбунарського району Одеської області від 24 травня 1991 року №72-ХХІ і зазначеному землеволодільцю передається у довічне успадковуване володіння 5,2 гектарів землі в межах згідно з планом землеволодіння для ведення селянського (фермерського) господарства. Акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за №18 (а.с.9-13).

05 травня 2015 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений секретарем Струмківською сільською радою Саченко Т.М., яким земельну ділянку площею 5,20 га, належну йому на підставі особистої власності, заповів онуку ОСОБА_1 (а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджено копією свідоцтва про смерть (а.с.6).

Згідно відповіді нотаріуса (спадкова справа № 1/2020 від 09 січня 2020 року) у віддачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 відмовлено з підстав відсутності правовстановлюючого документу на земельну ділянку (а.с.8).

Мотиви, якими керувався апеляційний суд, та застосовані норми права

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у цій справі є право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою,яке виникло в особи на підставі державного акта на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, згідно із ЗК Української РСР 1990 року, оскільки у ЗК України 2001 року «право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою» не визначено.

Згідно ч.2ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ст.15-1 ЗК України (у чинній редакції) до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Згідно із ст.84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до ст.22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Згідно з п. «а» ч.3ст.22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Так, ст.31 ЗК України передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству, як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

В свою чергу ст.23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачає, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 отримав спірну земельну ділянку на праві довічного успадковуваного володіння на підставі рішення Татарбунарської районної ради народних депутатів Татарбунарського району, Одеської області від 24 травня 1991 року № 72-ХХІ, згідно Земельного Кодексу УРСР від 18 грудня 1990 року (в редакції від 15 березня 1991 року) та на підставі Закону України від 20 грудня 1991 року «Про селянське (фермерське) господарство», яким і було визначено порядок його успадкування.

Закон України від 19 червня 2003 року «Про фермерське господарство» також не містить такої форми володіння землею, як довічне успадковуване володіння, як і чинний ЗК України.

Згідно з ч.1ст.92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою визначалося як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Відповідно до ч.1ст.125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

За ч.1ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно із ч.1ст.407 ЦК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини) право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до ч.2ст.407 ЦК України, та ч.2ст.102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

В силу ст.1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Саме до вказаного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 листопада 2019 року по справі № 368/54/17, провадження № 14-487цс19, яка відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 178/447/16-ц та постановах Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 181/698/14-ц та від 23 листопада 2016 року у справі № 668/477/15-ц, про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право володіння земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 листопада 2019 року зазначила, що за змістом ст.ст. 6, 50 ЗК України 18 грудня 1990 року №561-XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України №2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.

ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою.

При цьому відповідно до п.8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року №2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.

Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст.6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з не переоформленням правового титулу.

Більш того, Конституційний Суд України зазначив, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог ч.2ст.14,ч.2ст.41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Тому Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- п.6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;

- п. 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Таким чином, враховуючи викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння.

На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені ст. 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено ст.41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини (далі-ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії»). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії»).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції»; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України»). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства»).

Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені ст. 608 ЦК України.

Таким чином, враховуючи те, що зі смертю ОСОБА_3 не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у ст.1219 ЦК України спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.

При цьому згідно із ч. 2 ст.395 ЦК України законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Крім того, відповідно до ст.396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Враховуючи наведені обставини, очевидну необхідність дотримання балансу індивідуального та публічного інтересу у вирішенні вказаного питання, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 листопада 2019 року зазначила, що право довічного користування земельної ділянки може бути визнано, таким що підлягає успадкуванню, оскільки право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані, а отже судом першої інстанції неправильно застосовані наведені норми матеріального права, внаслідок чого безпідставно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд в постанові 11 грудня 2019 у справі № 145/1181/16-ц, провадження № 61-34773св18 року, від 29 січня 2020 року у справі № 663/2123/16-ц, провадження № 61-9188св18.

Таким чином, державний акт на право довічного успaдковуваного володіння земельною ділянкою, виданий на ім`я спадкодавця ОСОБА_3 ,є правовстановлюючим документом на цю земельну ділянку.

Оскільки нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, колегія суддів вважає, що право ОСОБА_1 підлягає захисту у судовому порядку.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом, має право на довічне спадкове володіння і користування земельною ділянкою площею 5,2 га для ведення фермерського господарства, право володіння якою належало ОСОБА_3 , його смерть не вказує, що державний акт став недійсним, питання про примусове припинення права довічного успaдковуваного володіння земельною ділянкою та визнання державного акта недійсним в судовому порядку не вирішувалось, юридично оформити прийняття у порядку спадкування майнових прав спадкового майна позивач ОСОБА_1 позбавлений можливості, у зв`язку із чим колегія суддів вважає, що його позовні вимоги підлягають задоволенню.

Таким чином, висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на вимогах закону та не узгоджуються з матеріалами справи, у зв`язку із чим необхідно апеляційну скаргу задовольнити, судове рішення від 05 серпня 2020 рокускасувати, позов ОСОБА_1 задовольнити.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Давиденка Костянтина Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 05 серпня 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання права довічного успадкованого володіння на земельну ділянку в порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) право на довічне спадкове володіння та користування земельною ділянкою розміром 5,2 га землі згідно з Державним актом на право довічного успадкованого володіння землею, виданого на підставі рішення Татарбунарської районної ради народних депутатів №72- XXI від 24 травня 1991 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за №18, розташованої на території Струмківської сільської ради Татарбунарського району, Одеської області, що залишилася після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді: