Справа № 175/2583/20
Провадження № 2/175/655/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2021 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Іщенко Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпровської районної державної адміністрації, Новотаромської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на земельний пай в порядку спадкування за заповітом, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2020 року позивачка звернулася до суду з позовом про визнання права власності на земельний пай в порядку спадкування за заповітом, в якому просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на земельний пай, розміром 6,00 га, який розташований в межах Новотаромської (колишньої Орджонікідзевської) сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області у порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , який прийняв спадщину після своєї дружини ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка мала право на одержання земельного паю.

Свою позовну заяву позивачка мотивує тим, що спадщину після смерті її матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , прийняв її батько, а саме чоловік померлої - ОСОБА_2 , як спадкоємець за законом, оскільки після смерті спадкодавця залишився проживати у спадковому домоволодінні по АДРЕСА_1 , шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки проживав разом з померлою на день її смерті. Заповіту мати не залишала.

Після смерті матері ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої ввійшло і належне їй право на земельну частку (пай) розміром 6,00 га, розташований в межах Новотаромської (колишньої Орджонікідзевської) сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області.

Батько позивачки ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та залишив заповіт, яким все своє майно заповів ОСОБА_1 , яка є його рідною донькою, та сину ОСОБА_4 .

Спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняла донька ОСОБА_1 , а її рідний брат ОСОБА_4 , як спадкоємець за заповітом, надав в нотаріальну контору заяву, згідно з якою він пропустив строк на прийняття спадщини та на оформлення своїх спадкових прав він не претендував. На даний час ОСОБА_4 також помер, спадкового майна на себе не оформлював.

Після смерті батька позивачки ОСОБА_2 відкрилася спадщина, до складу якої ввійшло і належне йому право на земельну частку (пай) розміром 6,00 га, розташований в межах Новотаромської (колишньої Орджонікідзевської) сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, право власності на який ОСОБА_1 отримала за рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2006 року по справі №2-1611/06.

Однак, позивачка ОСОБА_1 не визнала за собою право власності на земельний пай розміром 6,00 га, який розташований в межах Новотаромської (колишньої Орджонікідзевської) сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області у порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , який прийняв спадщину після смерті своєї дружини ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка мала право на одержання земельного паю.

Тому позивачка звернулася до суду з позовними вимогами.

Протоколом автоматичного розподілу справ між суддями «Д-3» дану справу було розподілено на суддю Озерянську Ж.М. (а.с.29).

Ухвалою суду від 02 вересня 2020 року по цивільній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 21 жовтня 2020 року на 12:30 год. (а.с.62).

Ухвалою суду від 10 березня 2021 року підготовче провадження у даній справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 26 квітня 2021 року на 11:00 год. (а.с.99).

Адвокат позивачки ОСОБА_1 за дорученням для надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Представник Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області надали до канцелярії суду заяву, згідно якої просили слухати справу без участі їх представника (а.с.104).

Представник Територіальної громади Новотаромської (колишньої Орджонікідзевської) сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області надали до канцелярії суду заяву, згідно якої просили розглядати справу без участі їх представника (а.с.60).

Вислухавши пояснення адвоката позивача, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з матеріалами спадкової справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_2 (а.с. 10), що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 14 серпня 1998 року, який після своєї смерті залишив заповіт зареєстрований в реєстрі під №872, згідно з яким все своє майно заповів позивачці ОСОБА_1 та сину ОСОБА_4 (а.с.21), однак ОСОБА_4 як спадкоємець за заповітом, 17 лютого 1999 року надав в нотаріальну контору заяву, згідно з якою він пропустив строк на прийняття спадщини та на оформлення своїх спадкових прав він не претендував (а.с.89).

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 17 лютого 1997 року мати позивачки ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.90). Спадщину після смерті якої, прийняв її чоловік - ОСОБА_2 , оскільки після смерті спадкодавиці залишився проживати у спадковому домоволодіння по АДРЕСА_1 , як спадкоємець за законом, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Заповіту не залишала.

Позивач вважає,що після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої ввійшло і належне їй право на земельну частку (пай) розміром 6,00 га, розташований в межах Новотаромської (колишньої Орджонікідзевської) сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, оскільки вона працювала у радгоспі «Грушевський» у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, яке 26 березня 1956 року було об`єднане з радгоспом імені Орджонікідзе та як член сільгосппідприємства мала право на земельну частку (пай). 23 січня 2004 року відбулися загальні збори громадян і жителів Орджонекідзевської сільради. Зборами були складені списки громадян, які мають право на земельну частку (пай) - це члени КСП і пенсіонери КСП, а також ті, що померли після 26 грудня 1996 року. ОСОБА_3 була включена в число осіб, що мають право на одержання земельного сертифікату № НОМЕР_3 .

Проте, згідно правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 26 червня 2018 року у справі №599/1833/15-ц право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів колективного сільськогосподарського підприємства до відповідних списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнень і затвердження списків, а з моменту передачі (державної реєстрації) державного акту про право колективної власності на землю конкретному колективному сільськогосподарському підприємству.

Рішенням Орджонікідзевської сільської ради від 08 серпня 2004 року була затверджена науково-технічна документація по роздержавленою та паюванню земель колишнього КСП імені Орджонікідзе, відповідно до якого 457 громадян були визнанні такими, що мають право на земельний пай. Розмір земельного паю повинен складати 6,00 га, вартістю 50019,78 грн.

Отже, на день прийняття вищевказаного рішення Орджонікідзевською сільською радою від 08 серпня 2004 року про затвердження науково-технічної документації по роздержавленою та паюванню земель колишнього КСП імені Орджонікідзе, ОСОБА_3 не була членом цієї селянської спілки, оскільки померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до положень статей 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, а також на права на земельну частку (пай) є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку.

Відповідно до положень частин дев`ятої, десятої статті 5 ЗК України 1990 року, кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо успадкування майна, та статутом відповідного колективного підприємства. За відсутності спадкоємців переважне право на земельну частку мають члени цих підприємств, кооперативів і товариств.

За частинами шостою, сьомою статті 6 ЗК України 1990 року, під час обчислення розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів, враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації.

Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі.

Частиною другою статті 23 ЗК України 1990 року визначено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ № 720/95) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до пункту 2 Указу № 720/95 право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно зі статтею 9 ЦК Української РСР здатність мати цивільні права і обов`язки (цивільна правоздатність) визнається в однаковій мірі за всіма громадянами Української РСР та інших союзних республік.

Правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється зі смертю.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Згідно з пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі необхідно враховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_3 не набула за життя право користування чи право власності на спірну земельну ділянку, а також у неї не виникло право на відповідну земельну ділянку (пай), у зв`язку з чим такі права відсутні і у ОСОБА_2 , як спадкоємця за законом після смерті дружини.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що ОСОБА_3 на день прийняття рішення Орджонікідзевської сільської ради від 08 серпня 2004 року про затвердження науково-технічної документації по роздержавленню та паюванню земель колишнього КСП імені Орджонікідзе, не була членом цієї селянської спілки, оскільки померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з чим такі права відсутні і у ОСОБА_2 , як спадкоємця за законом після смерті дружини, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ані ОСОБА_3 , а ні ОСОБА_2 не набули права на спірну земельну частку (пай), у зв`язку із чим зазначену земельну частку (пай) не можна вважати частиною спадкового майна померлого, а отже права позивача не порушені.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Враховуючи викладене та те, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 15, 16, 328, 1220, 1235, 1268 ЦК України, ст. 12, 81, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської районної державної адміністрації, Новотаромської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на земельний пай в порядку спадкування за заповітом - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Озерянська Ж.М.