Справа № 315/1616/20
Номер провадження № 2/315/56/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року м. Гуляйполе

Гуляйпільський районний суд Запорізької області у складі:

головуючої судді Романько О.О.,

за участю секретаря судового засідання Денисенко Є.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Гуляйполе цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої злочином у кримінальному провадженні, -

ВСТАНОВИВ:

03.11.2020 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданої злочином у кримінальному провадженні та в подальшому 30.11.2020 року позивачем було подано уточнену позовну заяву про відшкодування матеріальних збитків, завданих вчиненням злочину.

В уточненій позовній заяві в обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 18 січня 2018 року, близько 12:00 години, в с. Успенівка Гуляйпільського району Запорізької області ОСОБА_2 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, на ґрунті особистих неприязних відносин, навмисно наніс їй декілька ударів кулаками обох рук в область голови, чим спричинив тілесні ушкодження. За вказаними подіями, відносно ОСОБА_2 було порушене кримінальне провадження №0000022, яке після проведення по ньому досудового розслідування було направлене на розгляд суду.

Як слідує далі з позову, 08 жовтня 2019 року Гуляйпільським районним судом Запорізької області було проголошено вирок по кримінальному провадженню № 0000022 (судова справа № 315/248/18, провадження № 1-кп/315/8/19, суддя Ярош С.О.), яким обвинуваченого ОСОБА_2 було притягнуто до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України та було йому призначене покарання у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 850 грн. та було задоволено у повному обсязі заявлений нею у кримінальному провадженні цивільний позов та стягнуто на її користь із обвинуваченого 8360,17 грн. у рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди та 3000 грн. завданої ним моральної шкоди. Не оспорюючи своєї винуватості, а лише не погоджуючись із вирішенням судом 1-ї інстанції цивільного позову відповідач подав на вирок цього суду апеляційну скаргу. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 08.10.2019 року в частині вирішення цивільного позову щодо стягнення із обвинуваченого матеріальної шкоди було скасовано та призначено розгляд провадження в цій частині в порядку цивільного судочинства в тому ж суді. В частині стягнення із відповідача моральної шкоди у розмірі 3000 грн. вказаний вирок суду 1-ї інстанції було залишено без змін.

В позові зазначила також про те, що матеріальна шкода заподіяна їй відповідачем, полягає у тривалому курсі лікування і як наслідок суттєвих матеріальних витрат на медикаменти, які вона була вимушена придбати, транспортних витратах (як квитків так і придбання бензину, газу) для проїзду від місця проживання до Гуляйпільської ЦРЛ та до обласної лікарні м. Запоріжжя, Пологівського міжрайонного відділення СМЕ, з метою судово-медичного обстеження, витрат на саме це обстеження, а також придбання нового мобільного телефону, взамін розбитого відповідачем телефону. Всього на ці цілі нею було витрачено 8360,17 грн. Так, нею було придбано медикаментів на загальну суму 5195,07 грн., були здійснені поїздки до обласної лікарні м. Запоріжжя на загальну суму 290,10 грн. Також вона винаймала транспорт для поїздок у м. Пологи до міжрайонного відділення СМЕ для обстеження судово-медичним експертом, а також для поїздок до Гуляйпільської ЦРЛ з метою лікування, у зв`язку із чим була вимушена понести витрати для придбання бензину у кількості 5 літрів на суму 140 грн. та газу у кількості 15 літрів на суму 200 грн., для заправки автомобілів. За обстеження судово-медичним експертом Пологівського міжрайонного відділення СМЕ вона була вимушена сплатити судово-медичній установі за ці послуги 261,10 грн., у тому числі і комісію у сумі 30 грн. за банківські послуги.

Також в позові зазначила, що в процесі її побиття, обвинувачений розбив її мобільний телефон, чим взагалі залишив її без засобів зв`язку і вона була вимушена придбати новий мобільний телефон у сумі 2049 грн. та нову флеш-карту пам`яті до цього телефону у сумі 195 грн. Жодної копійки на її лікування, транспортні витрати, придбання телефону обвинувачений як під час досудового розслідування, так і в сулі - мені не відшкодував.

Прохає стягнути із відповідача на її користь, завдані ним матеріальні збитки у розмірі 8360,17 грн.

Представником відповідача адвокатом Рощупкіним С.В. 24.12.2020 року подано відзив на позовну заяву, де зазначив про те, що на підтвердження факту свого лікування Позивач надає виписку з історії хвороби № 0231/79 від 13.02.2018, у якій зазначено наступний діагноз: «Закрита черепно-мозкова травма; струс головного мозку. Вестибулоатактичний і больовий синдром. Множинні забої і садна м`яких тканин обличчя, тулуба, кінцівок». Крім цього, вказана виписка містить інформацію цро проведене лікування наступними препаратами: «Фізіологічний розчин лізину, Есцинат, Армадин, Мідокалм, Тіотріазолін, Інфулган, Кейвер». Водночас, як вбачається з тексту вироку, ухваленого 08.10.2019 Гуляйпільським районним судом Запорізької області у справі № 315/248/18, відповідач заподіяв позивачу тілесні ушкодження у виді синців на голові, які згідно висновку експерта № 38 від 08.02.2018 року кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Наявність тілесних ушкоджень виключно у вигляді синців і саден на голові позивач підтвердила в тому числі у судових засіданнях з розгляду справи № 315/248/20, що прямо випливає з тексту вищевказаного вироку. Про наявність інших тілесних ушкоджень, зокрема наявності у неї закритої черепно-мозкової травми (струсу головного мозку), а також саден і забоїв м`яких тканин тулуба і кінцівок позивач не зазначала. Наявність у позивача тілесних ушкоджень, які перелік яких наведено у виписці з історії хвороби № 0231/79 від 13.02.2018, не підтверджено також і висновком експерта №38 від 08.02.2018. надані позивачем документи на підтвердження її лікування і, відповідно, понесення у зв`язку з таким лікуванням витрат (на придбання медичних препаратів) на суму 5195,07 грн. не можуть братись до уваги, оскільки, в силу ч. 4 ст. 77 ЦПК України останні не стосуються предмета доказування, також вказав, що позивачем не надано до суду жодного доказу на підтвердження необхідності проведення судово-медичної експертизи за її рахунок, а тому є всі підстави стверджувати, що проведення такої експертизи є виключно бажанням позивача, з наданих позивачем копій платіжних документів вбачається, що платником за проведення судово-медичної експертизи виступає ОСОБА_3 , а не позивач, вказані документи не містять жодного посилання на здійснення платежів на суму 261,10 грн. та 30,00 грн позивачем через іншу особу, вважає, що надані позивачем копії вищевказаних документів на загальну суму 291,10 грн. не містять інформації щодо предмета доказування, а відтак є неналежними. Щодо витрат Позивача на поїздки до Гуляйпільської ЦРЛ та до обласної лікарні міста Запоріжжя, а також на поїздку до Пологівського міжрайонного відділення СМЕ з метою проведення судово - медичної експертизи зазначив, що позивач додає копії платіжних документів, які нібито підтверджують її витрати на поїздки до Гуляйпільської ЦРЛ та до обласної лікарні міста Запоріжжя з метою лікування, а також на поїздку до Пологівського міжрайонного відділення СМЕ з метою проведення судово медичної експертизи, а саме: - документи на придбання палива - 5 літрів бензину на суму 140, 00 грн та 15, 45 літрів газу на суму 200 грн. (копія фіскального чеку № 8305 від 19.02.2018 та товарного чеку № б/н від 22.01.2018); - копії корінців квитка (с. Успенівка - м. Запоріжжя) № 194172 від 30.01.2018 року та № 194173 від 30.01.2018 року на загальну суму 156, 00 грн., а також фіскальних чеків (квитків м. Запоріжжя - м. Гуляйполе) № 308975 від 30.01.2018 року та № 308976 від 30.01.2018 року на загальну суму 134, 10 грн. Відповідач вважає, що як випливає з викладу обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, остання здійснювала поїздки від місця свого проживання до КУ «Гуляйпільська ЦРЛ» на лікування 22.01.2020, оскільки на підтвердження своїх витрат на нібито придбання палива надає копію товарного чеку № б/н від 22.01.2020 року. На сьогоднішній день, єдиним документом, який унормовує порядок оформлення товарних чеків, є Інструкція про порядок оформлення суб`єктами господарювання операцій при здійсненні комісійної торгівлі непродовольчими товарами, затвердженої наказом Міністерства зовнішніх економічних зв`язків і торгівлі України від 08.07.97 р. N 343 (Інструкція). Відповідно абзацу 2 пункту 6 Інструкції товарний чек виписується у двох примірниках, які пред`являються касиру для оплати за товар. При одержанні від споживача грошей касир вибиває касовий чек і передає його споживачу разом із товарними чеками, на яких ставить штамп «оплачено». Як вбачається з наданого позивачем товарного чеку, останній, окрім одиниці виміру товару (літри), його кількості (15, 45), ціни товару (12, 99) та суми (200), не містить інформації про найменування товару, інформації про отримувача товару, а також відмітки (штампу) про його оплату позивачем. Зазначення у графі «Найменування товару» товарного чеку найменування «BEL GAS» є некоректним, оскільки останнє є частиною найменування юридичної особи, що прямо вбачається з відтиску проставленої на ньому печатки. Крім цього, згідно наданої позивачем виписки з історії хвороби № 0231/79 від 13.02.2018, остання перебувала на стаціонарному лікуванні у КУ «Гуляйпільська ЦРЛ» в період з 19.01.2018 року по 12.02.2018 року (включно). Стаціонарне лікування передбачає цілодобове перебування особи, яка потребує лікування, у закладі охорони здоров`я. Враховуючи це, необхідність придбання (зі слів позивача) палива, а відтак і необхідність здійснення нею поїздок у період н перебування на стаціонарному лікування є необґрунтованим, а факт придбання позивачем палива за товарним чеком № б/н від 22.01.2020 року- недоведеним. Зазначив, що стороною відповідача підтримується аналогічна позиція щодо наданої позивачем копії фіскального чеку № 8305 від 19.02.2018 року на суму 140, 00 грн, який нібито підтверджує придбання позивачем 5 літрів бензину. Як вбачається зі змісту копії цього фіскального чеку, останній був виданий 19.02.2018 року на АЗС 07/072, розташованій у АДРЕСА_1 . З наданих позивачем документів не видається можливим встановити підставу поїздки позивача до міста Пологи 19.02.2018 року (після закінчення строку лікування), - матеріали справи не містять жодного документу, який би підтверджував необхідність такої поїздки (з прив`язкою до відповідної дати). Крім цього, як і решта копій платіжних документів, які позивач надав на підтвердження своїх позовних вимог, не містять інформації щодо предмета доказування (зокрема щодо особи, якій був виданий вказаний документ). Наявність такого документа у позивача дає можливість тільки припускати, що він виданий саме відповідачу, що в силу є частини 6 статті 81 ЦПК України є недопустимим. Позивач надав суду копії корінців квитка (с. Успенівка - м. Запоріжжя) № 194172 від 30.01.2018 року та № 194173 від 30.01.2018 року на загальну суму 156,00 грн, а також фіскальних чеків (квитків м. Запоріжжя - м. Гуляйполе) № 308975 від 30.01.2018 року та № 308976 від 30.01.2018 року на загальну суму 134,10 грн, які нібито підтверджують понесення нею витрат на переїзд від місця її проживання до обласної лікарні міста Запоріжжя. Вказані документи (квитки) свідчать про переїзд 30.01.2019 року двох осіб за маршрутом с. Успенівка - м. Запоріжжя - м. Гуляйполе (містять ідентичні дату, час придбання, відправлення і прибуття, і відрізняються виключно номером документа і номером місця). Вказаний факт, на думку відповідача, свідчить про умисне надання позивачем суду документів, що підтверджують проїзд двох осіб, з метою штучного збільшення розміру витрат, які на безпідставну думку позивача підлягають стягненню з відповідача. Зазначив, що твердження позивача пророзбиття відповідачем належного їй мобільного телефону засноване виключно на власних поясненнях позивача і не підтверджене жодним доказом.Як вбачається з доданих Позивачем до позовної заяви копій чеків ТАМ00004018 від 25.01.2019 року (на суму 2 049,00 грн.) та ТАМ00004018 від 25.01.2019 (на суму 159, 00 грн), останні свідчать про здійснення оплати за мобільний телефон «Bravis А506 Crystal Gold» та карти пам`яті «Micro sd 16 GB 10class». Вказані копії чеків не містять відомостей про покупця зазначених товарів, придбання яких припало саме на період перебування позивача на стаціонарному лікуванні у КУ «Гуляйпільська ЦРЛ».Крім цього, позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував, що позивач, до нібито розбиття належного їй телефону, володіла ідентичним телефоном і картою пам`яті, з аналогічними характеристиками та відповідною вартістю.Крім цього, об`єктивно сумнівним є факт пошкодження карти пам`яті типу «mісrо- sd», якщо припустити, що факт розбиття телефону дійсно мав місце. Вважав вимогу позивача про стягнення з нього матеріальних збитків у розмірі 8360,17 грн. таким, що не підлягає задоволенню, прохав відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а.с.31-37).

Представником позивача адвокатом Рябком Ю.М. 25.01.2021 року подано відповідь на відзив, де на заперечення викладеного зазначив, що призначений курс лікування і судово-медична експертиза це зовсім різні, нетотожні речі, а тому судово- медичний експерт може погодитись чи навпаки не погодитись із діагнозом, встановленим лікуючим лікарем. І якщо судово-медичний експерт під час свого, незалежного дослідження не погодився із встановленим лікарем діагнозом «закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку» - це не може бути підставою не взяття до уваги факту лікування потерпілої медичними препаратами, які були лікуючим лікарем їй призначенні так само як і допоміжних медичних препаратів (шприців, систем, фізрозчину і т.д.) і як наслідок й фіскальних чеків про їх потерпілою придбання, адже вона сама собі їх не призначала і купувала їх не з власної волі. Зазначив, що відповідності до норм КПК України експертиза призначається постановою слідчого, дізнавача, прокурора, або за ухвалою суду тільки після внесення відомостей до ЄРДР про порушення кримінального провадження. У свою чергу для порушення кримінального провадження повинні бути підстави. Загальновідомим фактом, який у розумінні до ч.3 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню є той факт, що для виявлення самого факту наявності тілесних ушкоджень до порушення кримінального провадження потерпілі проходять в судово-медичних установах обстеження самостійно і за власний рахунок, оскільки без порушення кримінального провадження винести постанову про призначення судово-медичної експертизи - є процесуально неможливим. Саме тому і висновок судово-медичної установи має назву «висновок спеціаліста», а не «висновок судово-медичного експерта». При цьому вже після порушення кримінального провадження на підставі наданого заявником та потерпілим «висновку спеціаліста» та винесення слідчим чи дізнавачем постанови про призначення судово-медичної експертизи судмедексперт фактично просто дублює раніше ним же і зроблений «висновок спеціаліста», який вже буде мати назву «висновок судово-медичного експерта». Факт побиття потерпілої відповідачем мав місце 18.01.2018 року, наступного дня - 19.01.2018 року вона звернулася за медичною допомогою до Гуляйпільської ЦРЛ, вона поїхала до Пологівського міжрайонного відділення СМЕ для проведення судово-медичного обстеження. Через погане самопочуття в наслідок ії побиття відповідачем, потерпілу до м. Пологи супроводжував ії син ОСОБА_4 . Потерпіла з огляду на стан свого здоров`я не могла самостійно піти до банку, щоб відстояти там чергу та сплатити грошові кошти за медичне обстеження СМЕ, тому та надала гроші для оплати за судово-медичне обстеження своєму синові. Вказав, що сторона відповідача безпідставно зазначає у своєму відзиві про якісь витрати на ПММ для проїзду з с. Успенівка, де проживає потерпіла та цивільний позивач до м. Гуляйполе та Гуляйпільської ЦРЛ оскільки позивач про це не стверджувала у своєму позові та доказів цьому до свого позову н е надавала.Позивач дійсно знаходилася із 19.01.2018 року по 12.02.2018 року на стаціонарному лікуванні в Гуляйпільській ЦРЛ і з якої відлучалася лише за вказівками лікуючого лікаря для проведення обстежень та консультацій поза межами ЦРЛ. За місцем свого проживання у вказаний період вона була лише 1 раз, а саме була відпущена лікарем 29.01.2018 року додому з метою приведення себе в порядок для поїздки за його вказівкою до м. Запоріжжя для проведення МРТ 30.01.2018 року, що підтверджується магнітно-резонансною томограмою головного мозку від 30.01.2018 року, проведеної медичним центром «Юнімед». Через погане самопочуття, перебуваючи під дією медичних препаратів у наслідок перебування на лікуванні - її супроводжував її син. Саме тому позивачем за власні грошові кошти було придбано додані до свого позову 2 квитки (собі та сину) із с. Успенівка до м. Запоріжжя, та у зворотному напрямку. 22.01.2018 року позивач була направлена лікуючим лікарем до обласної ЦРЛ м. Запоріжжя на консультацію до невролога, про що міститься запис від 22.01.2018 року у доданій нею до свого позову виписці із історії хвороби № 0231/79. Для поїздки до м. Запоріжжя позивачем було винайнято автомобіль, який вона заправила газом за свої грошові кошти. Тому до позову позивачем було долучено товарний чек ви 22.01.2018 року, про заправку газу у кількості 15.45 літрів. Стосовно доданого позивачем фіскального чеку № 8305 від 19.02.2018 року про придбання у м.Пологи 5 літрів бензину, то по матеріалам кримінального провадження, слідчий повинний призначити судово-медичну експертизу, яка не могла бути призначеною - до закінчення терміну перебування потерпілої на лікуванні, оскільки від тривалості цього терміну залежала кваліфікація злочину за ч.1 або ч.2 ст.125 КК України за ознакою «короткочасного розладу здоров`я», тому на вимогу слідчого, після закінчення лікування 19.02.2018 року позивач відвезла до Пологівського відділення СМЕ зазначену ним медичну документацію, з метою цієї поїздки потерпілою було винайнято автомобіль, який було заправлено у кількості 5 літрів бензину у м.Пологи. Крім того, зазначення сторони відповідача у своєму відзиві про неналежність товарних чеків про придбана пального та газу і проїзних квитків позивачем через їх невідповідність якимось інструкціям є необґрунтованим та незаконним, оскільки позивач сама ці чеки та квитки не виготовляла, а вони були їй надані безпосередньо суб`єктами господарювання. Вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 08.10.2019 року, в якому зокрема зазначено; «вина обвинуваченого у інкримінованому йому злочині знайшла своє підтвердження під час судового слідства і підтверджується показаннями обвинуваченого, який суду пояснив, що на ґрунті ревнощів наніс потерпілій чотири удари кулаком в обличчя, показаннями потерпілої про те, що 18.01.2018 року вона йшла з роботи на обід по вулиці, коли до неї під`їхав на автомобілі обвинувачений, він заштовхнув її рукою через водійські дверцята на переднє пасажирське сидіння автомобіля в салон і повіз її до ставка, у автомобілі була пляшка горілки, де чинив на неї психологічний тиск, вдарив її рукою наотмаш по обличчю, потім вдарив її ще тричі: перший удар у праву сторону обличчя, другий удар влучив у ліве вухо, третій -у ніс, ніс був зламаний, пішла кров, був синець під правим оком, синець біля вуха, потім витягнув її через передні двері автомобіля, погрожував ножем, не бив, кинув до салону автомобіля і відвіз її до себе додому, вийшла мати обвинуваченого, якій вона все розповіла, обвинувачений забрав у матері мобільний телефон і вигнав з хати, перебуваючи у хаті погрожував їй та її дітям, розбив мобільний телефон об стіну кімнати, обвинувачений розпивав спиртне з пляшки горілки, яку забрав з автомобіля». Вказаний вирок від 08.10.2019 року набрав своєї законної сили і в частині зазначених судом обставин та дій обвинуваченого, які суд вважав встановленими не був оскаржений обвинуваченим та цивільним позивачем, а отже він із ним погодився.

Під час розбиття обвинуваченим мобільного телефону потерпілої вони у будинку знаходилися лише вдвох, свідків цих подій не було, а тому звісно ж свідчення обвинуваченого є нещирими, потерпіла не зібрала залишки свого розбитого мобільного телефону та флеш-карти пам`яті, яка знаходилася в ньому а тому була вимушена придбати собі інший, для того щоб залишатися на зв`язку зі своїми рідними, перебуваючи на стаціонарному лікуванні. При цьому потерпіла придбала собі телефон навіть гірший за своїми властивостями та дешевший аніж той, який розбив відповідач. У відповіді на відзив також зауважив, що потерпіла офіційно була працевлаштована і працювала в ТОВ «Птахофабрика «Зарічна» і в період перебування на стаціонарному лікуванні в Гуляйпільській ЦРЛ із 19.01.2018 року по 12.02.2018 року не отримувала заробітної плати (а.с. 48-50).

Позивач, представник позивача в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, 31.05.2021 року представник позивача надав письмову заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 82).

Відповідач, представник відповідача в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник відповідача 31.05.2021 року подав через канцелярію суду письмову заяву, прохав відкласти судове засідання на іншу дату (а.с. 83).

Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності сторін.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Суд, вивчивши матеріали справи, надавши їм оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Успенівка Гуляйпільського району Запорізької області, паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 виданий Гуляйпільським РВ УМВС України в Запорізькій області 24.09.1998 року (а.с. 6-7), зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 7), за даними позову мешкає за цією ж адресою.

Згідно копії вироку Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 08.10.2019 року, визнано ОСОБА_2 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів, та задоволено у повному обсязі цивільний позов ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 в рахунок відшкодування майнової шкоди в сумі 8360,17 грн. та 3000 грн. моральної шкоди (а.с. 8-9).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 07.10.2020 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , сковано вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 08.10.2019 року в частині стягнення матеріальної шкоди, призначено новий розгляд провадження в цій частині в порядку цивільного судочинства в тому ж суді, в іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 10-12).

Відповідно до довідки Управління «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради №662/11-11 від 05.11.2020 року, гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_2 орган що видав 2327 від 19.11.2019 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 15).

Відповідно до копії виписки з історії хвороби №0231/79 Хірургічного відділення КУ Гуляйпільська ЦРЛ, ОСОБА_1 поступила до стаціонару 19.01.2018 року, виписана 12.02.2018 року. Заключний діагноз: ЗЧМТ: Струс ГМ. Вестибулоатактичний і больовий синдроми. Множинні забої і садна м`яких тканин обличчя, тулуба, кінцівок (а.с. 21).

Понесені позивачем витрати на придбання медичних препаратів , проїзних квитків, проведення судвоої медичної експертизи, придбання мобільного телефону підтверджуються відповідними копіями товарних чеків, квитанцій (а.с. 22-26).

Згідно копії висновку про проведення ОСОБА_1 магнітно-резонансної томографії від 30.01.2018 року, в речовині головного мозку посттравматичної патології не виявлено (а.с. 54).

Також судом були досліджені оригінали документів, які містяться в матеріалах кримінального провадження № 315/248/18 (провадження № 1-кп/315/8/19) за обвинувальним актом відносно ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Зокрема, були досліджені матеріали цивільного позову (а.с.12-20).

З урахуванням вищевикладеного, повно і всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем ОСОБА_1 позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирок суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, правильність кваліфікації дій обвинуваченого, а також вид, розмір та принципи призначеного покарання не оскаржувався, а тому, відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, колегія суддів апеляційної інстанції його переглядала в межах апеляційного скарги, тобто в частині вирішення цивільного позову.

Відповідно до ч. 5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог, які стосуються моральної шкоди суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права і способом захисту цивільних прав може бути відшкодування, в тому числі, моральної (немайнової) шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (ст.ст.16, 1168 ЦК України).

Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Таким чином, будь-який факт протиправної поведінки щодо особи має наслідком отримання даною особою моральної шкоди, оскільки вона впевнена, що її права є непорушними (ст.21 Конституції України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, (надалі - Пленум ВСУ), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як визначається п.3 Пленуму ВСУ моральна шкода може полягати, зокрема: моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Так, в наслідок вчиненого відповідачем кримінального правопорушення, у позивача довгий час був порушений звичний для неї устрій життя. Вона була змушена нервувати, оскільки в результаті злочинних дій відповідача понесла непередбачувані матеріальні витрати на лікування та зазнала фізичних страждань. При цьому, суд також звертає увагу на саму локалізацію тілесних ушкоджень в області обличчя потерпілої, побиття потерпілої за місцем роботи, необхідність звернення до медичного закладу, що свідчить про дійсність моральних страждань з боку останньої, певні зміни у повсякденному житті потерпілої та докладення нею зусиль для усунення спричиненої обвинуваченим шкоди.

Згідно роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Під час судового розгляду встановлена наявність завданої моральної шкоди позивачу, яка полягала у моральних та фізичних стражданнях.

Що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає наступне.

Згідно роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України, з подальшими змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного та фізичного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз (правова позиція Верховного Суду України № 6-28008св10 від 13.07.2011 року).

З огляду на зазначене та обставини справи, суд вважає, що в даному конкретному випадку факт заподіяння відповідачем моральної шкоди позивачу є безсумнівним, її наслідки у вигляді душевних страждань позивача залежать від особливостей її емоційно-розумового сприйняття внаслідок злочинних дій відповідача та перенесених нею у зв`язку з цим страждань.

Так, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи наведене, розмір відшкодування суд визначає виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивача, характеру психологічної травми, яку вона отримала у зв`язку із заподіянням їй тілесних ушкоджень.

Таким чином, керуючись вимогами ст.23 ЦК України, та за своїм внутрішнім переконанням, оцінивши характер вчиненого кримінального правопорушення, його тривалість, кількість спричинених травмуючи дій, фізичний біль потерпілої під час нанесення їй тілесних ушкоджень, душевні страждання потерпілої під час лікування, приймаючи до уваги встановлений причинний зв`язок між діями ОСОБА_2 та наслідками, що настала від дій останнього для потерпілої, суд приходить до висновку про стягнення моральної шкоди саме в розмірі 3000 грн., що відповідатиме принципам розумності та справедливості.

Щодо позовних вимог в частині матеріальної шкоди суд зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаних норм зобов`язання з відшкодування шкоди - це такі цивільно-правові зобов`язання, в яких потерпіла сторона (кредитор) має право вимагати від боржника (заподіювача шкоди) повного відшкодування протиправно завданої шкоди шляхом надання відповідного майна в натурі або відшкодування збитків.

Крім того, з огляду на положення статті 509 ЦК України та з урахуванням приписів статей 11,22,599,1166 - 1168 ЦК України факт завдання особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

Зазначене підтверджується правовою позицією Верховного Суду України №6-954цс16 від 26 жовтня 2016 року.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Тож, суд вважає, що позивачем доведено заподіяння їй відповідачем матеріальної шкоди. В той же час, розмір матеріальної шкоди суд вважає обґрунтованим частково. Зокрема медичні витрати прямо випливають із завданого злочину, але з чеків суд виключає витрати на продукти харчування (мінеральну воду, яка зазначена в чеках від 19.01.2018 року та 28.01.2018 року а.с. 16-17 кримінального провадження) та туалетний папір, який визначений в чеку від 19.01.2018 року і гігієнічні палички та прокладки, визначені в чеках від 23.01.2021 року та 28.01.2018 року. Витрати на харчування та засоби гігієни не залежать від спричинення шкоди особі. Також, суд звертає увагу на те, що декілька чеків містять дописування та виправлення загальної суми. Такі виправлення ніким не застережені і правомірність їх вчинення викликає обґрунтовані сумніви, тому судом приймаються до уваги суми, які вказані в чеках при їх виготовлені технічним способом за допомогою касових апаратів. Також, суд не приймає як належні докази чеки та квитанції на придбання пального, зокрема від 22.01.2018 року, оскільки з такого документу не можна встановити ні часу вчинення такої дії, ні її місця, що б пов`язувало його з місцем чи то проживання потерпілої, чи то проходження нею лікування. Чек щодо придбання пального від 19.02.2018 року взагалі не припадає на період лікування потерпілої, який згідно виписки завершився 12.02.2018 року, оскільки в ній зазначено, що потерпіла повинна була приступити до роботи 13.02.2018 року, з цього ж приводу судом не можуть бути взяті до уваги і чеки на придбання медикаментів від 13.02.2018 року (а.с.16 кримінального провадження).

При цьому, суд встановив, придбання лікарських засобів і препаратів пов`язаних з лікуванням за призначенням та допоміжних медичних засобів за допомогою, яких такі препарати можуть бути введені хворому (шприци, системи та інше).

Витрати на проїзд суд визнає належними тільки щодо однієї особи на загальну суму 145,05 грн.

Щодо витрат на придбання мобільного телефону та карти, то вони взагалі матеріалами провадження не підтверджуються та не можуть бути пов`язані з подією кримінального правопорушення.

Загалом, доведеною суд вважає суму матеріальних витрат в розмірі 4692,70 гривень.

Крім того, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави.

Від судового збору позивач звільнена. За вимогу щодо моральної шкоди судовий збір має становити станом на 01.01.2018 року - 1762,00 гривень. Отже, 704,80 гривень слід стягнути з відповідача в дохід держави за матеріальну шкоду, а також 1762,00 стягнути в дохід держави пропорційно задоволеним вимогам з моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 4, 12-13, 81-82, 89, 141, 211, 247, 259, 263-265, 268, 293, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої злочином у кримінальному провадженні задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , мешкаючого за адресою: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 матеріальну шкоду в розмірі 4692,70 грн. та моральну шкоду в розмірі 3000 грн., а всього 7692 грн., 70 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , мешкаючого за адресою: АДРЕСА_3 , судовий збір в дохід держави в розмірі 2 466 гривень 80 копійок.

Повний текст рішення складено 10.06.2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду через Гуляйпільський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О. О. Романько