Постанова

Іменем України

09 червня 2021 року

м. Київ

справа № 488/4028/15-ц

провадження № 61-174св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 12 червня 2018 року у складі судді Селіщевої Л. І. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Самчишиної Н. В., Прокопчук Л. М., Царюк Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 27 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 , укладено кредитний договір № ML - 403/003/2008, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 28 889,00 дол. США для придбання нерухомого майна строком користування до 25 лютого 2033 року із установленою плаваючою процентною ставкою у розмірі: фіксований відсоток + FIDR, де фіксований відсоток становить 4,49 % річних, а FIDR - процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені у банку на строк 366 днів, із виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. У подальшому до зазначеного договору вносилися зміни та доповнення додатковим договором від 25 квітня 2014 року № 1.

На забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, 27 лютого 2008 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено окремі договори поруки № SR- 403/004/2008 та № SR- 403/003/2008 відповідно.

Унаслідок неналежного виконання позичальником зобов`язань станом на 16 червня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 29 511,83 дол. США, що складається із: 26 824,63 дол. США - заборгованості за тілом кредиту та 2 687,20 дол. США - заборгованості за нарахованими відсотками.

На підставі викладеного ПАТ «ОТП Банк» просило суд достроково стягнути в солідарному порядку з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 27 лютого 2008 року № ML - 403/003/2008, яка станом на 16 червня 2015 року становить 632 993,63 грн, а також понесені судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 02 грудня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 27 лютого 2008 року № ML-403/003/2008, станом на 16 червня 2015 року, у сумі - 632 993,63 грн, з них: 575 356,39 грн - заборгованість за кредитом та 57 637,24 грн - заборгованість по сплаті відсотків.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» судовий збір у розмірі по 1 218,00 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник та поручителі взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконували, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідачів.

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 02 грудня 2015 року.

Ухвалою Корабельного районного суду міста Миколаєва від 07 липня 2017 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 02 грудня 2015 року скасовано, справу призначено до розгляду.

Заочним рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 12 червня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 27 лютого 2008 року № ML-403/003/2008, станом на 16 червня 2015 року, у сумі - 632 993,63 грн, з них: 575 356,39 грн - заборгованість за кредитом та 57 637,24 грн - заборгованість по сплаті відсотків.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» судовий збір у розмірі по 1 218,00 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник та поручителі взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконували, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідачів.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

На рішення місцевого суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 червня 2018 року змінено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 27 лютого 2008 року № ML - 403/003/2008, станом на 16 червня 2015 року, у розмірі 632 993,63 грн, з них: 575 356,39 грн - заборгованість за кредитом, 57 637,24 грн - заборгованість по процентам.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 27 лютого 2008 року № ML - 403/003/2008, станом на 16 червня 2015 року, у розмірі 632 993,63 грн, з них: 575 356,39 грн - заборгованість за кредитом, 57 637,24 грн - заборгованість по процентам.

У частині розподілу судових витрат рішення місцевого суду залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 5 481,00 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку проте, що ОСОБА_1 не виконував умови кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту та сплати нарахованих відсотків, у зв`язку з чим банк 11 червня 2015 року змінив строк виконання основного зобов`язання, що є підставою для стягнення з позичальника та поручителів отриманих ОСОБА_1 коштів та відсотків за користування кредитом; банк звернувся до суду з вимогою до поручителів у встановлений законом строк.

Однак, стягуючи заборгованість з двох поручителів солідарно, місцевий суд не звернув уваги на частину третю статті 554 ЦК України, про те, що відповідачі не надавали спільної поруки, хоча й уклали договори поруки в один день. Договори поруки є самостійними, тому кожен із них окремо несе солідарну відповідальність лише з позичальником.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та постанову суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Поручителями - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 судові рішення у касаційному порядку не оскаржені.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2019 року клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задоволено частково, відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подачу касаційної скарги у сумі 12 659,88 грн до закінчення касаційного провадження, відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції.

Справа надійшла до Верховного Суду 28 січня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не правильно встановили обставини справи, не надали належної оцінки доводам та доказам ОСОБА_1 щодо здійснення ним платежів по кредиту на загальну суму 20 000,00 дол. США; під час розгляду справи не врахували висновок у подібних правовідносинах Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 13 червня 2018 року (провадження № 14-145цс18); апеляційний суд дійшов помилкового висновку щодо строку звернення з позовом до поручителів, у зв`язку з чим є неправомірним стягнення боргу за рішенням суду з поручителів; вважає, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог, змінивши рішення місцевого суду у частині солідарного стягнення боргу з поручителів, оскільки позовні вимоги не були викладені таким чином, як це зазначено у оскарженій постанові.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 27 лютого 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ML - 403/003/2008, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит на придбання нерухомого майна у розмірі 28 889,00 дол. США зі строком повернення до 25 лютого 2033 року зі встановленою плаваючою процентною ставкою у розмірі: фіксований відсоток + FIDR, де фіксований відсоток становить 4,49 % річних, а FIDR, це процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені у банку на строк у 366 днів, із виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. У залежності від зміни вартості кредитних ресурсів банка, ставка FIDR може змінюватись банком (збільшуватись чи зменшуватись) у порядку передбаченому цим договором.

ОСОБА_1 зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту та сплатити відсотки за користування кредитом (т. 1 а. с. 6-12).

До кредитного договору додано графік повернення кредиту та сплати процентів, яким визначені, зокрема: сума виданого кредиту - 28 889,00 дол. США; розмір відсоткової ставки за користування кредитом - 11,99 % річних; валюта кредиту USD; розмір щомісячного платежу - 307,54 дол. США, у тому числі із зазначенням розміру платежу, що зараховується на погашення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом (т. 1 а. с. 30-46).

Між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 27 лютого 2008 року укладено договори поруки окремо з кожною, за яким поручителі зобов`язались відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником боргових зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі.

Поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники, що означає, що кредитор може звернутись з вимогою про виконання боргових зобов`язань як до боржника так і до поручителя, чи до обох одночасно (пункт 1.2 договорів поруки).

Відповідно до пункту 4.1 договору поруки цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами (дата договору) і діє до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором (т. 1 а. с. 20-22).

Між банком та ОСОБА_1 25 квітня 2014 року підписаний додаток № 1 до кредитного договору (графік повернення кредиту та сплати процентів), яким визначено, зокрема: розмір відсоткової ставки за користування кредитом 12,49 % річних; розмір щомісячного платежу за кредитом - 314,77 дол. США.

Того ж дня між банком та поручителями, окремо з кожним, укладені додаткові договори № 1 до договорів поруки (т. 1 а. с. 23-28).

Після 23 липня 2014 року позичальник коштів за кредитом не сплачував.

У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору станом на 16 червня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 29 511,83 дол. США, що складається із: 26 824,63 дол. США - заборгованості за тілом кредиту та 2 687,20 дол. США - заборгованості за нарахованими відсотками.

ПАТ «ОТП Банк» 15 червня 2015 року направило рекомендованими повідомленнями позичальнику ОСОБА_1 та поручителям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 досудові вимоги про дострокове погашення всієї заборгованості за кредитним договором від 27 лютого 2008 року № ML-403/003/2008, від 11 червня 2015 року № 1021, № 2021 та № 2020 (т. 1 а. с. 16-19).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою та другою статті 400 ЦПК України (у редакції чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, в чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги.

Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки; 2) права та обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки (стаття 50 ЦПК України).

Тобто сторонами в судовому процесі є суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх прав та інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

За змістом частини першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Аналізуючи положення вказаної статті, можна зробити висновок, що завданням суду касаційної інстанції є перевірка судових рішень судів попередніх інстанцій лише в межах касаційної скарги і відносно осіб, які подали таку скаргу.

У розгляді справ за позовом кредитора до боржника та поручителя як солідарних боржників слід враховувати, що відповідно до частини першої статті 543 ЦК України кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від боржника та поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо.

У спорі з декількома відповідачами, роздільний розгляд вимог до яких є можливим, один з них може подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції тільки щодо вирішення тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів (крім випадку наявності повноважень на представництво їх інтересів). Інші відповідачі, у свою чергу, мають право як погодитися із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, так і оскаржити ці судові акти, однак в частині, що стосується вирішення питання про їхні права та (або) обов`язки.

У справі, яка переглядається, поручителі не оскаржили в касаційному порядку постанову апеляційного суду, якою з них стягнуто солідарно кредитну заборгованість, а отже, погодилися з цим судовим рішенням, в тому числі щодо розміру присудженого судом боргу.

При цьому таке рішення суду не призвело до порушення прав заявника, оскільки солідарний обов`язок зі сплати кредитної заборгованості у повному обсязі покладено на всіх боржників.

Такого висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 199/4185/15-ц (№ 61-1933св20).

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги)суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, рішення місцевого суду та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Питання щодо відстрочення сплати судового збору врегульовано статтею 8Закону України «Про судовий збір», згідно з якою, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Аналогічна за змістом норма передбачена частиною першою статті 136 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2019 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання касаційної скарги у сумі 12 659,88 грн до закінчення касаційного провадження.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, рішення місцевого суду та постанову суду апеляційної інстанції без змін, тому судовий збір за подання касаційної скарги підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь держави.

Керуючись статтями 136, 400, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 12 червня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 12 659 (дванадцять тисяч шістсот п`ятдесят дев`ять) грн 88 коп.

Судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду має бути перераховано або внесено до УК у Печерському районі м. Києва, , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), МФО: 899998, рахунок отримувача (стандарт IBAN): UA 0026007, ККДБ: 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська
Судді: В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук