Справа № 132/2013/20
Провадження № 2/132/59/21
РІШЕННЯ

Іменем України

25.01.2021р. Калинівський районний суд Вінницької області у складі: головуючого - судді СЄЛІНА Є.В., при секретарі судового засідання - КУЛИК Т.С., з участю: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката КУНДЕУСА С.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області у порядку загального позовного провадження цивільну справу №132/2013/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної злочином,

ВСТАНОВИВ:

08.07.2020р. до Калинівського районного суду Вінницької області звернулась ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_3 , в якому просить стягнути з відповідача на її користь в якості заподіяної матеріальної шкоди 48061,00грн. В обґрунтування цієї вимоги зазначила, що в провадженні Калинівського районного суду Вінницької області перебувала кримінальна справа №132/1163/20 по обвинуваченню ОСОБА_3 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України, яка на підставі ухвали суду від 04.06.2020р. закрита з нереабілітуючих обставин, за спливом строку притягнення до відповідальності. Так, згідно обвинувального акту, ОСОБА_3 будучи службовою особою, всупереч вимог ст.37 Закону України «Про нотаріат», маючи умисел на підроблення офіційного документі - довідки Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, з метою використання вказаного документу іншою особою, передбачаючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в інтересах своєї дочки ОСОБА_4 , шляхом складання завідомо неправдивих документів, склала офіційний документ - довідку про те, що ОСОБА_5 , як спадкоємець за заповітом прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , вступивши в управління спадковим майном, що підтверджується висновком судово-технічної експертизи та почеркознавчої експертизи №5906/5907/19-21 від 25.10.2019р., та посвідчила печатками Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, з метою його подальшого використання. Також ОСОБА_3 підробила заповіт від імені ОСОБА_6 , надавши своїй дочці ОСОБА_4 дублікат заповіту, в якому зазначила, що ОСОБА_6 все своє майно заповідала ОСОБА_7 . Підроблення ОСОБА_3 вказаних офіційних документів призвело до юридичних наслідків, а саме того, що ОСОБА_4 використала вказану довідку та дублікат заповіту, подавши їх до Калинівського районного суду Вінницької області з метою незаконного заволодіння майном - земельною часткою (пай) ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Іванів Калинівського району Вінницької області, і була її рідною тіткою, сестрою її покійної матері ОСОБА_8 . Як з`ясувалось відповідач, перебуваючи секретарем Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, зловживаючи своїм службовим становищем - видала своїй дочці ОСОБА_4 підроблені довідки на спадкове майно, яке залишилось після смерті її тітки ОСОБА_6 . Дане спадкове майно складається із земельної частки (паю) розміром 2,13 в умовних кадастрових гектарах, що належала померлій ОСОБА_6 на підставі Сертифікату про право на земельну частку (пай) серії ВН №0481287, номер запису 363, виданого на підставі рішення Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області, номер земельної ділянки 660. Отже, розмір матеріальної шкоди складає згідно оцінки експерта - 48061,00грн., і визначає вартість втраченого нею майна внаслідок вчиненого відповідачем злочину майна. Посилаючись на вимоги ст.ст.22, 1166 ЦК України, звернулась до суду із вказаним позовом, який просить задовольнити.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.07.2020р., вказаний позов переданий на розгляд судді Сєліну Є.В., який своєю ухвалою від 17.07.2020р., відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

27.07.2020р. позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 на її користь в якості упущеної вигоди 28836,60грн., та вартість земельної частки (паю) в розмірі 48061,00грн., яку обґрунтовує тим, що кримінальним правопорушенням, скоєним відповідачем, їй спричинена матеріальна шкода, яка полягає не тільки в утраті належного їй спадкового майна, а також в розмірі упущеної вигоди, оскільки вона надавати в оренду земельну частку (пай), яка є її спадщиною після померлої тітки ОСОБА_6 та отримувати орендну плату за використання земельної ділянки сільськогосподарського призначення. Розмір упущеної вигоди вона визначає в сумі 28836,60грн. (48061,00грн. х 12%)/100% х 5років, де 48061,00грн. - нормативна грошова оцінка земельної ділянки; 12% - відсоток, за яким розраховується орендна плата; 5років (2015-2019р.р.) - час, за який не була отримана орендна плата.

Відповідач ОСОБА_3 звернулась 10.08.2020р. до суду із письмовим поясненням, де вважаючи позовну заяву безпідставною і необґрунтованою, та такою, що не підлягає до задоволення, вказує, що дійсно згідно ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 04.06.2020р. в справі № 132/1163/20, її звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України, на підставі п.п.2, 3 ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Однак, відповідно до даного судового рішення, не було встановлено її винуватості у вчиненні даних кримінальних порушень, а в матеріалах цивільної справи №132/1163/20 не має жодного документу, який би підтверджував факт того, що вона визнала свою вину у відповідних злочинах. Крім того, судом не досліджувалися фактичні обставини справи, та не було встановлено їх дійсність. Сам по собі обвинувальний акт, з врахуванням положень ст.291 КПК України, не може бути доказом який встановлює винуватість особи, а слугує виключно для проведення судового розгляду кримінальної справи, на підставі якого суд постановлює вмотивоване судове рішення. З урахуванням вимог ст.1166, 1177 ЦК України, обов`язковою умовою для відшкодування шкоди є наявність наступних елементів: 1) протиправна поведінка; 2) негативні наслідки; 3) причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та негативними наслідками. Натомість, жодного доказу, який встановлював би наявність усіх обов`язкових елементів цивільно-правової відповідальності, до суду позивачем не надано, а відтак підстав для задоволення позивних вимог немає.

У відповіді на пояснення відповідача, яка надійшла на адресу суду 28.09.2020р., позивач ОСОБА_1 зазначає, що посилання ОСОБА_3 на те, що вина нею не визнавалась та судом не встановлювалась, є спробою уникнути відповідальності, оскільки факт закриття провадження за строком давності можливий виключно тоді, коли особа публічно погоджується з тим, що винна у скоєнні злочину.

Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 11.11.2020р., залишене без задоволення клопотання представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про призначення комплексної земельно-технічної та економічної експертизи в цивільній справі.

На підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 11.11.2020р., закрите підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі, та просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві та заяві про збільшення розміру позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат КУНДЕУС С.І. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив у їх задоволенні позивачу відмовити, з підстав безпідставності і необґрунтованості, виходячи з доводів, викладених в письмовому поясненні на позовну заяву.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином в передбаченому законом порядку, із заявою та клопотання щодо відкладення розгляду справи до суду не зверталися.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах цивільної справи докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову позивачу необхідно відмовити, виходячи з наступних підстав:

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що в провадженні Калинівського районного суду Вінницької області перебувало на розгляді кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000358 від 02.07.2018р., за обвинувальним актом, складеним у відношенні ОСОБА_3 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України (справа № 132/1163/20).

Як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_3 у відповідності до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а також на підставі рішення 5-ої сесії 5-го скликання Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області № 186 від 19.01.2007р., рішення 1-ої сесії 6-го скликання Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області № 4 від 16.11.2010р., рішення 1-ої сесії 7-го скликання Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області № 4 від 12.11.2015р., обрано секретарем Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області. Посаду секретаря Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області ОСОБА_3 обіймала з 19.01.2007р. по 16.11.2017р. ОСОБА_3 ознайомлена 30.12.2010р. з Посадовою інструкцією секретаря сільської ради та виконавчого комітету № 145 від 30.12.2010р. Згідно п.2.10 цієї Посадової інструкції, ОСОБА_3 складає та засвідчує нотаріальні дії, а відповідно до п.2.3, здійснює повноваження сільського голови у випадку, передбаченому ч.1 ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Таким чином, ОСОБА_3 перебуваючи на посаді секретаря Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, була уповноважена на вчинення нотаріальних дій згідно ст.37 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до примітки 1 до ст.364 КК України, ОСОБА_3 як секретар Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області була наділена організаційно-розпорядчими обов`язками щодо здійснення нотаріальних дій та адміністративно-господарськими обов`язками у випадку відсутності сільського голови. Так, в липні 2014 року ОСОБА_3 будучи службовою особою, всупереч вимог ст.37 Закону України «Про нотаріат», достовірно знаючи, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, грубо порушуючи основні принципи служби в органах місцевого самоврядування, підриваючи авторитет органів місцевого самоврядування, маючи умисел на підроблення офіційного документа - дублікату заповіту, з метою використання вказаного документа іншою особою, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом, в інтересах своєї дочки - ОСОБА_4 , в невстановленому досудовим розслідуванням місці, шляхом складання завідомо неправдивих документів, склала офіційний документ - дублікат заповіту від імені ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 , посвідчений 07.08.2013р., в який внесла неправдиві відомості про те, що ОСОБА_6 усе своє майно, де б воно не було із чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті та на що матиме право за законом заповідає ОСОБА_7 . Після чого, ОСОБА_3 посвідчила дублікат заповіту своїм особистим підписом, що підтверджується висновком судово-технічної та почеркознавчої експертизи № 5906/5907/19-21 від 25.10.2019р., як особи уповноваженої на вчинення нотаріальних дій в Іванівській сільській раді Калинівського району Вінницької області та поставила печатку Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області. Вказаний дублікат заповіту видала ОСОБА_4 з метою його подальшого використання. Крім цього, маючи єдиний злочинний умисел та мету, а саме визнання права власності земельної частки (паю), що належала ОСОБА_6 за ОСОБА_4 , ОСОБА_3 будучи службовою особою, 04.07.2014р. маючи умисел на підроблення офіційного документа - довідки Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, з метою використання вказаного документа іншою особою, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом, в інтересах своєї дочки ОСОБА_4 , шляхом складання завідомо неправдивих документів, склала офіційний документ - довідку № 991 від 04.07.2014р., видану виконавчим комітетом Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області про те, що ОСОБА_4 дійсно фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , так як похоронила її та вступила в управління спадковим майном, та посвідчила своїм особистим підписом, що підтверджується висновком судово-технічної та почеркознавчої експертизи № 5906/5907/19-21 від 25.10.2019р., та посвідчила печатками Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, з метою його подальшого використання. Підроблення ОСОБА_3 вказаних офіційних документів, призвело до юридичних наслідків, а саме того, що ОСОБА_4 використала вказані документи, подавши їх до Калинівського районного суду Вінницької області, з метою незаконного заволодіння майном - земельної частки (паю) ОСОБА_6 . Дублікат заповіту від 07.08.2013р. та довідка № 991 від 04.07.2014р., за особистим підписом ОСОБА_3 , стали підставою для прийняття Калинівським районним судом Вінницької області рішення про визнання права власності земельної частки (паю), яка належала ОСОБА_6 за ОСОБА_4 . Таким чином, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, а саме в службовому підробленні, тобто складанні і видачі завідомо неправдивих документів.

Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 04.06.2020р., звільнено ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України, на підставі п.п.2, 3 ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення її до кримінальної відповідальності. Закрите кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000358 від 02.07.2018р. відносно ОСОБА_3 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України.

Вважаючи себе особою, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому посилаючись на вимоги ч.ч.1, 2, 3 ст.22, ч.ч.1, 2 ст.1166 ЦК України, просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 на її користь в якості упущеної вигоди 28836,60грн., а також вартість земельної частки (паю) в розмірі 48061,00грн.

Підставою для заявлення вказаних позовних вимог, позивач ОСОБА_1 у поданій позовній заяві та заяві про збільшення розміру позовних вимог, вказує, що вона є єдиною спадкоємицею померлої ОСОБА_6 , на підтвердження чого надає рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 06.12.2019р. у справі № 132/4138/19, згідно резолютивної частини якого встановлено факт прийняття нею спадщини в порядку спадкування за законом після смерті тітки ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Іванів Калинівського району Вінницької області, рідної сестри померлої ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Іванів Калинівського району Вінницької області.

Однак, як встановлено під час розгляду даної цивільної справи з постанови Вінницького апеляційного суду від 18.12.2020р. (справа № 132/4138/19, провадження № 22-ц/801/2124/2020) та постанови Верховного Суду від 25.11.2020р. (справа № 132/4138/19, провадження № 61-14453св20), вказане рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 06.12.2019р. у справі № 132/4138/19 - скасоване, а заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення - залишено без розгляду, з тією підстави, що ОСОБА_1 не відноситься до кола осіб, які мають право на спадкування після ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, згідно ч.2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 ЗК України, власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За ч.2 ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені статтею 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

Пленум Верховного Суду України у абз. 1 п. 2 постанови «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6 (з наступними змінами) наголосив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Таким чином, зі змісту наведених норм права випливає, що для застосування вимог ст.1166 ЦК України суд повинен встановити наявність певних обставин, а саме - якими саме неправомірними діями відповідача було заподіяно шкоду позивачу і чи є між цими діями та шкодою безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Наявність (відсутність) зазначених обставин суд повинен встановити за допомогою належних доказів. При цьому суд повинен оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Разом з тим, Верховний Суд звернув увагу на те, що, хоча цивільне законодавство в деліктних правовідносинах і передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, однак позивач повинен довести, що протиправні дії вчинено саме тією особою, до якої пред`явлено позов (постанова від 10.06.2019 року у справі № 591/5118/14-ц).

Положеннями ст.1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати завдану шкоду в натурі, (передати річ того самого роду й такої самої якості чи полагодити пошкоджену річ) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, або реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи.

Як вже зазначалось вище, відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч.2 ст.22 ЦК України).

Для стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідно встановити протиправність поведінки відповідача, наявність збитків та їх розмір, причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та заподіяними збитками, а також його вину. Лише одночасна наявність всіх названих елементів дає підстави для стягнення збитків.

Збитки у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються лише тоді, коли особа могла реально отримати вигоду, якби не протиправна поведінка відповідача.

Отже, пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Таким чином, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст.19 ЦПК України, загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів цивільної справи позивач на підтвердження своїх позовних вимог надала суду копію ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 04.06.2020р. у справі №132/1163/20, згідно якої звільнено обвинувачену ОСОБА_11 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України на підставі п.п.2, 3 ч.1 ст.49 КК України, а кримінальне провадження № 0000358 від 02.07.2018р. закрите; рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 06.12.2019р. у справі № 132/4138/19, яке було скасоване в передбаченому законом порядку на підставі постанови Вінницького апеляційного суду від 18.12.2020р. (справа №132/4138/19, провадження № 22-ц/801/2124/2020), та відповідно до постанови Верховного Суду від 25.11.2020р. (справа № 132/4138/19, провадження № 61-14453св20) встановлено, що позивач ОСОБА_1 не відноситься до кола осіб, які мають право на спадкування після ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; а також довідку Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області від 30.01.2020р. №274, згідно якої ОСОБА_6 передавалась земельна частка (пай) площею 2,13 в умовних кадастрових одиниць на підставі Сертифікату серії ВН 0481287, та експертний висновок про її вартість.

В порушення зазначених вище норм процесуального права, позивачем ОСОБА_1 на підтвердження своїх позовних вимог не надано суду жодних належних та допустимих доказів, зокрема які б свідчили, що вона є спадкоємцем померлої ОСОБА_6 , та які б містили усі обов`язкові елементи складу цивільного правопорушення.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

З позовної заяви вбачається, позивач, розпорядившись своїми правами на власний розсуд визначила предмет, підстави позову, його обґрунтування, підстав для задоволення якого суд не знайшов.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Ухвалюючи рішення, суд відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, зобов`язаний вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених сторонами у справі. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 141, 200, 206, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної злочином - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Калинівський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя