ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 лютого 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/789/20

Головуючий у першій інстанції - Кухта В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/150/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 08 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про відшкодування шкоди заподіяної смертю потерпілого,

дата та місце складання повного тексту рішення: 08 жовтня 2020 року, м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» з позовом про стягнення 49 608 грн страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника та 16000 судових витрат, пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 20 квітня 2016 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля «FAW», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 . В результаті зазначеної ДТП загинув син позивачки - ОСОБА_3 , який був пасажиром даного автомобіля.

Цивільно-правова відповідальність транспортного засобу «FAW» була застрахована у ПрАТ «СК «Арсенал Страхування».

Представник позивачки 44 березня 2019 року звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, однак ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» свої зобов`язання виконало частково, а саме, сплатила 16536 грн у відшкодування моральної шкоди та 7100 грн спорудження пам`ятника, однак, не виплатила відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника в сумі 49 608 грн.

Позивачка посилаючись на п.27.2 ст.27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст.23, 1167, 1172, 1187, 1194 ЦК України, зазначила, що вона перебувала на утриманні сина, досягла пенсійного віку з 2014 року та відносилась до непрацездатних осіб. Факт досягнення пенсійного віку позивачка підтверджує пенсійним посвідченням, виданим 16 квітня 2014 року. Крім того зазначила, що вона є інвалідом ІІІ групи з 01 січня 2014 року.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 08 жовтня 2020 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення 49608 грн страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника та 16000 судових витрат пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів про потребу в матеріальній допомозі, сам факт отримання позивачем пенсії по інвалідності - 3 група загального захворювання, не може свідчить про потребу останньої в матеріальній допомозі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Лабик Р.Р., звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до викладу обставин справи, зазначених в позовній заяві.

Крім того, представник позивачки зазначає, що ні ЦК України, ні Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено надання інших доказів, ніж на підтвердження досягнення нею пенсійного віку та наявності родинних відносин. Вказує, що позивачка є матір`ю потерпілого, яка досягла пенсійного віку до смерті свого сина, тобто надала суду всі необхідні докази для підтвердження права на отримання відшкодування по втраті годувальника передбаченого ст.1200 ЦК України.

Адвокат вказує, що посилання суду першої інстанції на норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не відповідає вимогам Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки не поширюється на правовідносини що виникли із завдання шкоди, а виключно визначають принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел.

Представник позивачки зауважує, що ч.3 ст.1200 ЦК України передбачено, що особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі, без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів. Тобто, дана норма чітко розмежовує відшкодування шкоди пов`язаної із втратою годувальника від пенсії, призначеної внаслідок втрати годувальника.

Від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких сторона відповідача наголошує, що матеріали справи не містять жодних доказів про перебування позивачки на утриманні її сина; про потребу позивачки у матеріальній допомозі; про розмір доходів позивачки та її сина; про надання ОСОБА_3 матеріальної допомоги, яка була б основним і постійним джерелом існування позивачки та мала стабільний характер; про отримання позивачкою пенсії у зв`язку із втратою годувальника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства зокрема визначена рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом.

Таким вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 (а.с.21), який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер внаслідок травм, отриманих у ДТП 20 квітня 2016 року (а.с14-19, 20, 23).

Із постанови про закриття кримінального провадження №0000481, від 16 серпня 2016 року встановлено, що 20 квітня 2016 року в нічний час, ОСОБА_2 , керував автомобілем «FAW» р.н. НОМЕР_1 , та рухаючись в с.Киселівка Чернігівського району, в напрямку школи, по вул.Нова, в районі будинку №7 автомобіль потрапив в вибоїну правим колесом, внаслідок чого транспортний засіб став не керований і його потягнуло в праву сторону, де за межами дороги спочатку скоїв наїзд на стовп, потім наїхав на паркан, після чого в`їхав в приміщення сараю. Внаслідок ДТП водій ОСОБА_2 та пасажир ОСОБА_3 отримали тілесні ушкодження та були доставлені до лікувального закладу м.Чернігова. ІНФОРМАЦІЯ_1 пасажир ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень помер в реанімаційному відділені Чернігівської обласної лікарні (а.с.11-13).

Згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 від 10 квітня 2014 року та довідки МСЕК від 10 січня 2014 року, вбачається, що позивач отримує пенсію по інвалідності - 3 група загального захворювання (а.с.24, 25).

З довідок Виконавчого комітету Киселівської сільської ради Чернігівського району від 22 січня 2019 року №3-18/126 та №3-18/127 вбачається, що ОСОБА_3 на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_1 , один. Його мати, ОСОБА_1 на момент смерті сина була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_2 , одна (а.с.23).

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Пенсійному фонді України та отримує пенсію по інвалідності 3 групи загального захворювання довічно (а.с.24, 25).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на автомобіль «FAW» р.н. НОМЕР_1 на час ДТП була застрахована в ПрАТ «СК «Арсенал Страхування». згідно полісу № АІ8455547 від 31 липня 2015 року. Представником позивачки було подано до страхової компанії заяви про виплату страхового відшкодування на виготовлення пам`ятника - 7100 грн, відшкодування моральної шкоди - 16536 грн та відшкодування пов`язане із втратою годувальника - 49 608 грн (а.с.37, 38).

Відповідач повідомив ОСОБА_1 та її представника 06 червня 2019 року, про те, що страховиком у відповідності до п.36.2 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», прийнято рішення щодо виплати ОСОБА_1 страхового відшкодування в сумі 23636 грн, з них: 16536 грн - у відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю ОСОБА_3 та 7100 грн у відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника. Рішення щодо здійснення/відмови у виплаті страхового відшкодування в частині відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника Страховиком не приймалось у зв`язку з відсутністю документів, передбачених пп. «е» п.35.2. ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с.36).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Частиною 1 ст. 25 ЗУ «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування або законодавством на підставі заяви страхувальника.

За змістом пункту 22.1 статті 22 та статті 23 при настанні страхового випадку страховик відповідно до страхових сум відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, пов`язану із смертю потерпілого.

Відповідно до пунктів 27.1, 27.2, 27.4 та 27.6 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право на отримання відшкодування за шкоду, пов`язану із смертю потерпілого, мають особи, які знаходилися на утриманні потерпілого, та особи, які взяли на себе витрати з поховання. У зв`язку із смертю годувальника в результаті дорожньо-транспортної пригоди право на страхове відшкодування мають діти (в тому числі усиновлені) - до досягнення ними повноліття.

У зв`язку із смертю годувальника відшкодовується частина неотриманих доходів потерпілого, яка кожному утриманцю належала б при його житті, за вирахуванням пенсій, наданих утриманцям внаслідок втрати годувальника. Порядок вирахування відшкодування утриманцям визначає Кабінет Міністрів України.

За умовами договору або за поданням одержувачів страхового відшкодування та за погодженням із страховиком таке відшкодування може бути виплачено у вигляді одноразової компенсації.

Згідно вимог статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Пунктом 35.1. Закону визначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися:

а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ;

б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження;

в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують;

г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих;

ґ) підпис заявника та дата подання заяви.

У пункті 35.2. зазначено, що до заяви додаються:

а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа;

б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником;

в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа;

г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну;

ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого;

д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого;

е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника;

є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).

Документи, зазначені у підпунктах "а"-"ґ" цього пункту, надаються для огляду та зняття копії або в копіях, засвідчених заявником. Страховик та МТСБУ мають право вимагати для огляду оригінали зазначених документів. Решта документів надаються в оригіналі або належним чином оформленій копії. Належно оформленою копією документа є копія, посвідчена органом, установою чи організацією, що його видала, або нотаріально посвідчена або посвідчена особою, якій подається заява про страхове відшкодування.

Таким чином, до заяви про виплату відшкодування у зв`язку зі втратою годувальника позивачкою мало бути надано документи, що підтверджують її перебування на утриманні сина, його доходи за попередній (до настання ДТП) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника. Саме спеціальним законом передбачено надання страховику документів, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, а саме про доходи за попередній календарний рік, довідку про призначену державну пенсію, надану утриманцям внаслідок втрати годувальника та розмір даної пенсії.

Тобто, для отримання недоотриманого доходу в зв`язку зі смертю годувальника, позивачці необхідно було надати до страховика наступні документи: оригінал довідки про стан сім`ї за життя загиблого, оригінал довідки про доходи загиблого за дванадцять місяців до дорожньо-транспортної пригоди, довідку про призначення утриманцю пенсії у зв`язку з втратою годувальника та її розмір.

Звертаючись до страхової компанії та до суду ОСОБА_1 стверджувала, що вона перебувала на утриманні сина, тому у неї виникло право на відшкодування шкоди за рахунок страхової компанії, проте позивачка не надала ні страховій компанії, ні суду визначені пп.«е» п.35.2 ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» документів.

Для обґрунтування своєї позиції в суді, позивачкою не надано будь-яких доказів про те, що станом на момент ДТП 20 квітня 2016 року вона перебувала на утриманні свого сина. Крім того, матеріали справи не містять довідки про доходи загиблого за останні дванадцять місяців до дорожньо-транспортної пригоди, що унеможливлює встановлення обставини наявності доходів останнього щодо утримання своєї матері. Сам факт пенсійного віку та статусу особи з інвалідністю 3 групи не підтверджує обставини того, що вона перебувала на утриманні сина. Крім того, з довідок ВК Киселівської сільради від 22 січня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 та її син проживали в АДРЕСА_2 , проте в різних квартирах.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року під час розгляду справи №165/325/17, в якому зазначено, що довідка про склад сім`ї, за відсутності доказів, що допомога померлого в ДТП була основним і постійним джерелом існування для позивача не є достатнім доказом перебування позивача на утриманні останнього.

Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи не забезпечують її прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Так, набуття статусу особи, яка має право на утримання як непрацездатна особа, вона повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць відповідно до Законом України «Про державний бюджет України».

ОСОБА_1 не надала будь-яких доказів, передбачених Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ЦК України про те, що вона перебувала на утриманні свого сина та на даний час має дохід, менший від встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць, відповідно до Закону України «Про державний бюджет України», та що допомога померлого була основним та постійним джерелом її існування, не зверталась з клопотаннями про витребування відповідних доказів судом.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись положенням Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ЦК України обґрунтовано відмовив у задоволенні позовної заяви у повному обсязі.

Доводи адвоката, що ні ЦК України, ні Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено надання інших доказів, ніж на підтвердження досягнення позивачкою пенсійного віку та наявності родинних відносин, ґрунтуються на помилковому розумінні представником норм права, адже саме спеціальним Законом визначено перелік документів, які необхідно було надати ОСОБА_1 для здійснення їй відшкодування пов`язаного із втратою годувальника і які не були надані нею.

Доводи апеляційної скарги, що посилання суду першої інстанції на норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не відповідає вимогам Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки вони не поширюються на правовідносини що виникли із завдання шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки суд в своєму рішенні не посилався на Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Інші доводи в апеляційній скарзі позивача про те, що рішення суду першої інстанції є безпідставним та незаконним, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст.76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з предметом спірних правовідносин та вказав, що в даному випадку доказуванню підлягає не лише факт перебування позивачки у статусі особи з інвалідністю 3 групи або пенсіонерки.

Таким чином, передбачених ст.376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 08 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 05 лютого 2021 року.

Головуючий: Судді: