Дата документу 14.06.2021 Справа № 330/1343/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 330/1343/20 Головуючий у 1 інстанції: Нестеренко Т.В.
№ 22-ц/807/1638/21 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі адвоката Іванової Наталії Олексіївни на заочне рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 07 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Сєдов Михайло Володимирович до ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Іванова Наталя Олексіївна, про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ

В липні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 09.12.2019 року між нею та відповідачем укладено письмовий правочин у спрощеній формі у вигляді розписки. У відповідності до умов правочину , відповідач отримала на свою користь грошові кошти 257000 грн. та зобов`язалася повернути суму в строк до 01.02.2020 року. В порушення умов правочину, відповідач грошові кошти у встановлені строки не повернула, про причини неповернення та невиконання свого зобов`язання позивач не повідомила. Відповідачем у період з 10.12.2019 року по 09.06.2020 року повернуто 142634 грн.

Посилаючись на вищезазначене просила суд, стягнути з відповідача на її користь заборгованість у розмірі 142634 грн. та 1143,66 грн. судових витрат.

Заочним рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 07 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості у розмірі 114366 гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1143 гривень 66 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі адвоката Іванової Н.О. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Позивач скористалась своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу. У відзиві зазначала, що рішення суду законне та обґрунтоване та підстав для його скасування немає. З цих підстав просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності факту укладання між сторонами договору позики та не повне виконання відповідачем зобов`язання щодо повернення грошових коштів.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.

За приписами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики в строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що 09 грудня 2019 року сторони згідно зі ст.ст. 1046-1047 ЦК України уклали договір позики, за яким позивач ОСОБА_2 передала, а відповідач ОСОБА_1 прийняла позику у сумі 257 000 грн., зобов`язавшись повернути позику до 01 лютого 2020 року, що підтверджується розпискою, копія якої додана до матеріалів справи.

Відповідач свої зобов`язання за договором позики виконала не в повному обсязі, так згідно розписки залишок неповернутих грошових коштів становить 114366 грн.

Аналізуючи зміст правочину, суд дійшов правильного висновку, що текст розписки від 09 грудня 2019 року містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення певної грошової суми.

Письмова форма договору позики від 09 грудня 2019 року укладеного між ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_1 як позичальником, оформленого борговою розпискою, внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, між сторонами виникли зобов`язання, які випливають із договору позики.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд першої інстанції всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши надані докази, давши їм оцінку, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, прийшов до правильного висновку, що відповідач не виконав свого зобов`язання за договором позики та правильно частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 .

Доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що остання не отримувала коштів за договором позики спростовується: договором позики, укладеного у простій письмовій формі та власноруч написаною нею розпискою.

Крім того, скаржник в апеляційній скарзі вказує на те, що до неї був застосований також тиск, що написана нею розписка містить ознаки безгрошового характеру.

Перевіряючи обґрунтованість цих доводів, колегія суддів звертає увагу, що на даний час договір позики не визнано недійсним у судовому порядку, вказаний правочин є чинним, а наявність боргового документу (розписки) у позивача свідчить про отримання відповідачем коштів та те, що борг у повному обсязі не погашено.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що розписка хоча і була написана нею власноруч, але під тиском, не підтверджено жодними доказами. Так, жодних звинувачень позивачці у вчиненні будь-якого кримінального злочину не висунуто, обвинувальний вирок відсутній.

Посилання відповідача на те, що розписка була написана нею з метою врегулювання питання про виявлену недостачу в магазині позивачки, де відповідач працювала продавцем, не є переконливими.

Безпосередньо перед написанням розписка відповідач не зверталася до відповідних органів з метою проведення відпорної перевірки, виключення її вини тощо.

До того ж за положеннями ст. 1053 ЦК, яка передбачає можливість новації боргу у позикове зобов`язання, за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Вагомих, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Іванової Наталії Олексіївни залишити без задоволення.

Заочне рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 07 грудня 2020 рокупо цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 14 червня 2021 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков