Постанова

Іменем України

27 січня 2021 року

м. Київ

справа № 201/2899/17

провадження № 61-13526св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20 грудня 2018 року в складі судді Антонюка О. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року в складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Верби В. М. (далі - приватний нотаріус Верба В. М.), Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання незаконними та скасування рішень приватного нотаріуса.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 23 березня 2007 року між нею та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», укладено кредитний договір та договір іпотеки для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано належний позивачу на праві власності двоповерховий житловий будинок АДРЕСА_1 та майнові права на земельну ділянку площею 0,0381 га за цією ж адресою. Сторони договору визначили, що вартість предмета іпотеки становить 2 272 500,00 грн.

З інформації, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, дізналася про те, що право власності на належні їй житловий будинок та земельну ділянку зареєстровано 01 грудня 2016 року приватним нотаріусом Вербою В. М. за ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі вказаного вище договору іпотеки.

Позивач вважала, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05 грудня 2016 року, індексний номер 32731187, та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01 грудня 2016 року, індексний номер 32658899, були прийняті нотаріусом без достатніх правових підстав та з порушенням вимог законодавства, оскільки не було проведено оцінки майна, не здійснено належного письмового повідомлення боржника, не визначено суми боргу, на час здійснення реєстрації існувало обтяження речових на спірне нерухоме майно у вигляді його арешту, накладеного постановою державного виконавця від 06 жовтня 2016 року, та тривала процедура з примусового виконання раніше вчиненого виконавчого напису, а також продовжувався розгляд справи за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки.

З урахуванням викладеного позивач просила визнати незаконними та скасувати рішення приватного нотаріуса Верби В. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо будинку та земельної ділянки.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення приватного нотаріуса Верби В. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 05 грудня 2016 року, індексний номер 32731187, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 на земельну ділянку площею 0.0381 га, кадастровий номер :03:202:0027, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 17825499 за ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки від 23 березня 2007 року.

Визнано незаконним та скасовано рішення приватного нотаріуса Верби В. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 01 грудня 2016 року, індексний номер 32658899, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 на житловий будинок загальною площею 224 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 17747437 за ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки від 23 березня 2007 року.

Суди виходили з того, що оскаржувані рішення були прийняті приватним нотаріусом без достатніх правових підстав та з порушенням вимог законодавства, оскільки за іпотекодержателем зареєстровано право власності на предмет іпотеки, щодо якого триває судовий розгляд справи за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за відсутності оцінки предмета іпотеки та наявності на час реєстрації права власності на нього обтяження у вигляді арешту, накладеного постановою державного виконавця від 06 жовтня 2016 року у межах виконавчого провадження номер 52189131.

Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги

У липні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк як іпотекодержатель реалізував своє право, закріплене у пункті 27 іпотечного договору, на звернення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом переходу до нього права власності на предмет, подавши нотаріусу всі документи, необхідні для здійснення реєстрації за ним права власності на предмет іпотеки. Оскільки основне зобов`язання позивач не виконала, підстав для задоволення її позову немає.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 липня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» та витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Суди встановили, що 23 березня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DNUVGК00000012, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредитні кошти на строк з 23 березня 2007 року до 23 березня 2027 року у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 360 000,00 дол. США на купівлю нерухомості, а також у розмірі 81 000,00 дол. США на сплату страхових платежів.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 23 березня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого позивач передала в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_2 , та майнові права на земельну ділянку площею 0,0381 га, які належать іпотекодавцю. Сторони договору визначили, що вартість предмета іпотеки становить 2 272 500,00 грн.

Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 25 січня 2017 року, з 01 грудня 2016 року власником предмета іпотеки - житлового будинку загальною площею 224 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є ПАТ КБ «ПриватБанк». Підставою виникнення права власності є договір іпотеки від 23 березня 2007 року.

Реєстрацію права власності на спірний житловий будинок здійснено приватним нотаріусом Вербою В. М. рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01 грудня 2016 року, індексний номер 32658899, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ПАТ КБ «ПриватБанк» також є власником земельної ділянки площею 0,0381 га, кадастровий номер :03:202:0027, яка знаходиться за тією ж адресою, на підставі договору іпотеки від 23 березня 2007 року. Цю реєстраційну дію також вчинено приватним нотаріусом Вербою В. М. відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05 грудня 2016 року, індексний номер 32731187, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Згідно з пунктом 22 договору іпотеки від 23 березня 2007 року звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених пунктами 16.7.1, 16.7.2, 16.9. цього договору, відповідно до Розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

При зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку сторони погодили, що початкова ціна предмету іпотеки встановлюється в розмірі 50 % від його вартості згідно з пунктом 11 цього договору. Іпотекодержатель має право реалізувати предмет іпотеки за ціною, вище зазначеної в цьому пункті.

Згідно з пунктом 27 вказаного договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця; або продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Суди встановили, що у березні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12 березня 2014 року було відкрито провадження у цивільній справі № 201/2860/14-ц за вказаним позовом.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 10 листопада 2016 року зупинено провадження у цій справі до набрання законної сили рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська у цивільній справі № 201/13315/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа - відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. (далі - приватний нотаріус Бондар І. М.) про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

14 березня 2016 року приватний нотаріус Бондар І. М. вчинив виконавчий напис, відповідно до якого запропоновано стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 3 001 669,25 грн, які є боргом за кредитним договором від 23 березня 2007 року, укладеним між позивачем та банком.

Запропоновано задовольнити вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» у загальному розмірі 115 013,32 дол. США, що за курсом НБУ станом на 12 лютого 2016 року становить 2 999 969,25 грн, з них: залишок заборгованості за кредитом - 48 707,73 дол. США, сума заборгованості за відсотками - 35 527,00 дол. США, комісія - 30 778,59 дол. США, а також відшкодувати витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису - 1 700,00 грн. Усього в гривневому еквіваленті з урахуванням витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису, стягнуто 3 001 669,25 грн. Строк, за який проводиться стягнення - 8 років 10 місяців 12 днів, а саме з 23 березня 2007 року до 12 лютого 2016 року. Цей виконавчий напис було зареєстровано в реєстрі за № 1797.

На підставі виконавчого напису нотаріуса 09 вересня 2016 року постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Данилевської Т. М. відкрито виконавче провадження № 52189131 щодо виконання виконавчого напису № 1797, виданого 14 березня 2016 року приватним нотаріусом Бондар І. М.

09 вересня 2016 року державний виконавець у межах примусовому виконання виконавчого напису нотаріуса у виконавчому провадженні № 52189131 накладено арешт на усе майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.

Також 06 жовтня 2016 року у межах вказаного виконавчого провадження державним виконавцем вчинено виконавчу дію - звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_1 та накладено арешт на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк». Зазначене також підтверджувалось інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 26 вересня 2016 року відкрито провадження у цивільній справі № 201/13315/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи: відділ примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, приватний нотаріус Бондар І. М. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а ухвалою цього ж суду від 04 жовтня 2016 року зупинено стягнення на підставі виконавчого напису, вчиненого 14 березня 2016 року приватним нотаріусом Бондар І. М., зареєстрованого в реєстрі за № 1797, про стягнення грошових коштів у сумі 3 001 669,25 грн з ОСОБА_1 до набрання законної сили судовим рішенням у справі. 10 жовтня 2016 року виконавче провадження № 52189131 було зупинене на підставі пункту 4 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 13 вересня 2017 року визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 14 березня 2016 року приватним нотаріусом Бондар І. М., зареєстрований в реєстрі за № 1797, яким запропоновано стягнути грошові кошти в сумі 3 001 669,25 грн з ОСОБА_1 , які є боргом за кредитним договором від 23 березня 2007 року, укладеним між ОСОБА_1 і банком.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частин першої, другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

У частині третій статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

У частині першій статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя (частина третя статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

У грудні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до приватного нотаріуса Верби В. М., яким прийнято оскаржені рішення від 01 грудня 2016 року та від 05 грудня 2016 року про реєстрацію за банком права власності на спірні житловий будинок та земельну ділянку.

Умовами договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель застосовує один із наведених способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення своїх вимог.

Суди правильно вказали, що нотаріус при прийнятті рішення про державну реєстрацію права власності, яке виникає на підставі договору іпотеки, не врахував, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, а такої оцінки проведено не було.

Схожий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 206/4378/18 (провадження № 61-19032св19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року у справі № 21-357а14 зроблено висновок, що «наявність в Єдиному реєстрі заборон запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте. У справі, що розглядається, суди встановили, що рішення про державну реєстрацію права власності на спірну будівлю за Банком було прийнято 05 квітня 2013 року - у момент, коли в Єдиному реєстрі заборон були наявні записи про заборону відчуження вказаного вище нерухомого майна на підставі постанови слідчого ГСУ МВС від 17 серпня 2012 року».

У постанові Верховного Суду України від 19 травня 2015 року у справі № 21-121а15 зроблено висновок, що «наявність в Реєстрі запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте. Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 11 листопада 2014 року (справа № 21-357а14)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 755/5072/17 (провадження № 14-100цс19) зазначено, що «відповідно до пункту 15 Порядку під час розгляду заяви та документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема, серед інших і щодо наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна. За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що при наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження спірного майна державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційних дій поки таке обтяження не буде зняте».

Суди правильно вважали, що наявність в Реєстрі запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде знято. Враховуючи, що станом на час прийняття рішення про державну реєстрацію та внесення відповідного запису до Реєстру був чинним арешт, накладений на спірне домоволодіння постановою державного виконавця від 06 жовтня 2016 року, суди дійшли обґрунтованого висновку, що у приватного нотаріуса існували підстави для відмови у вчиненні оспорюваних реєстраційних дій щодо спірного нерухомого майна.

Проте суди помилково вважали, що ПАТ КБ «ПриватБанк» як іпотекодержатель не вправі був застосовувати оспорюваний позасудовий спосіб звернення на іпотечне майно під час розгляду судом справи за його позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки чинне законодавство прямо не забороняє (а отже дозволяє) реалізацію іпотекодержателем права на позасудовий спосіб звернення стягнення на іпотечне майно до завершення ініційованої ним же процедури звернення стягнення за рішенням суду.

Суд першої інстанції помилково застосував норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки у позовній заяві відсутні посилання на порушення цього Закону як на підставу позовних вимог.

Апеляційний суд припустився помилки, вважаючи, що для здійснення нотаріусом державної реєстрації права власності іпотекодержателя на іпотечне майно недостатньо іпотечного застереження в іпотечному договорі, а необхідним є укладення окремого договору, оскільки у відповідному розділі іпотечного договору міститься іпотечне застереження, яке прирівнюється до договору про можливість застосування позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.

Зазначені помилки належить виправити шляхом зміни мотивувальної частини оскаржених судових рішень.

Водночас, колегія суддів не може погодитись з висновками судів попередніх інстанцій щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , пред`явлених до приватного нотаріуса Верби В. М., з огляду на таке.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що «визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018 року в справі № 823/2042/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

Оскільки приватний нотаріус Верба В. М. є неналежним відповідачем у цій справі, позовні вимоги до нього не можуть бути задоволені, що є підставою скасування рішень судів попередніх інстанцій у цій частині та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до приватного нотаріуса.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. З врахуванням наведеного колегія суддів доходить висновку, що оскаржені судові рішення в частині мотивів задоволення вимог до ПАТ КБ «ПриватБанк» необхідно змінити, виклавши їх у редакції постанови суду касаційної інстанції, а у частині задоволення позовних вимог до приватного нотаріуса Верби В. М. - скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 400, 412 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20 грудня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконними та скасування рішень приватного нотаріуса змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20 грудня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Верби Віталія Миколайовича про визнання незаконними та скасування рішень приватного нотаріуса скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Верби Віталія Миколайовича про визнання незаконними та скасування рішень приватного нотаріуса відмовити.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20 грудня 2018 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року у скасованій частині втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат

Судді:Н. О. Антоненко

І. О. Дундар М. М. Русинчук
М. Ю. Тітов