ПОСТАНОВА

Іменем України

28 січня 2021 року м. Кропивницький

справа № 405/8280/19

провадження № 22-ц/4809/88/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Дуковський О. Л., Письменний О. А.,

за участю секретаря судового засідання Сорокіної Н.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 серпня 2020 року (суддя Іванова Л.А.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

ОСОБА_1 звернулась доЛенінського районного суду м. Кіровограда з позовною заявою про стягнення грошових коштів у розмірі 73 461,00 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що між нею та ОСОБА_2 18 травня 2018 року укладено договір позики, за яким вона надала відповідачу у борг грошові кошти у сумі 73 461,00 доларів США, що еквівалентно 1 796 856,06 грн. Про виникнення між сторонами відносин позики свідчить власноруч написана відповідачем розписка. Посилаючись на те, щоОСОБА_2 у строк, встановлений у відповідній письмовій вимозі, борг не повернула, просила стягнути з відповідача на свою користь 73 461,00 доларів США.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 зазначила, що позов не може бути задоволений судом, оскільки з доданої до позову копії розписки не вбачається, що остання за своїм змістом та природою може вважатися договором позики (а.с. 24-26).

Відповідно до відповіді на відзив, відсутність у розписці запису про зобов`язання відповідачки повернути отримане нею у борг у відповідну дату або строк не є підставою для відмови в позові. Складаючи розписку та підписуючи її, ОСОБА_2 тим самим зобов`язалась повернути кошти, а наявність боргової розписки у позивачки підтверджує наявність боргу (а.с. 31).

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 у даній справі залишено без задоволення.

Суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту розписки не вбачається отримання відповідачкою від позивачки грошових коштів у сумі 73 461,00 доларів США саме у борг, не встановлено обов`язку повернути кошти. Суд дійшов висновку, що за відсутності доказів існування за відповідачкою боргового зобов`язання, у задоволенні позову з підстав, визначених позивачем, слід відмовити.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 серпня 2020 року у даній справі, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу,згідно з якою просить оскаржуване судове рішення скасувати як таке, що постановлене на підставі неповністю досліджених доказів та з порушенням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Зазначає, що відсутність у розписці запису про зобов`язання позичальника повернути отримане ним у борг не є підставою для відмови у позові, оскільки складаючи розписку і підписуючи її, особа тим самим бере на себе зобов`язання повернути кошти. За доводами скаржниці, сам факт наявності письмового документа з назвою «розписка» свідчить про укладення між сторонами саме договору позики. Наявність боргової розписки у позивача підтверджує наявність боргу.

Також стверджує, що судом першої інстанції порушено принцип «офіційного з`ясування всіх обставин у справі» та не встановлено за якою правовою підставою відповідачка отримала від скаржниці грошові кошти та чи взагалі існували такі правові підстави. У випадку, якщо відповідачка отримала грошові кошти у сумі 73 461,00 доларів США без достатньої правової підстави, такі кошти все одно підлягають стягненню. При цьому суд має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних відносин та застосувати у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 28 вересня 2020 року відкрито апеляційне провадження; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

15 жовтня 2020 року закінчено підготовчі дії; справу призначено до розгляду в апеляційному суді, про що апеляційним судом постановлено відповідну ухвалу.

У визначеному процесуальним законом порядку учасники справи повідомлялись про дату, час та місце засідань суду апеляційної інстанції у даній справі (а.с. 109-112, 115-117, 120-122, 125-127, 134-137).

Апеляційним судом задоволено клопотання ОСОБА_2 і її представника та відповідно до ухвали апеляційного суду від 28 січня 2021 року продовжено строк розгляду апеляційної скарги у даній справі.

Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

У судовому засіданні 28 січня 2021 року скаржниця та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити. Представник відповідача наполягав на відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на законність та обґрунтованість рішення, ухваленого судом першої інстанції у даній справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення скаржниці та представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступного.

Обставини, встановлені судами

Як стверджує позивач, 18 травня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким позивач передала відповідачу у борг грошові кошти в розмірі 73 461,00 доларів США.

Підтвердженням укладання між сторонами договору позики позивач вважає написану власноручОСОБА_2 розписку наступного змісту: «Я,ОСОБА_2 , що проживаю в АДРЕСА_1 ( НОМЕР_1 ) отримала від ОСОБА_1 73 461 (сімдесят три тисячі чотириста шістдесят один) долар США.

18.05.2018 року

(підпис) ОСОБА_2 » (а.с. 10).

Оригінал зазначеного документу наявний у позивача, був оглянутий судами першої та апеляційної інстанцій. На пропозицію суду про доручення оригіналу розписки до матеріалів справи, сторона позивача відмовилася.

ОСОБА_1 30 вересня 2019 року було направлено на адресу відповідача письмову досудову вимогу про повернення грошових коштів на підставі ч.2 ст.1049 ЦК України та встановлено 30-денний термін з моменту отримання для її виконання (а.с.11-12).

Зазначена вимога отримана відповідачем 01 жовтня 2019 року (а.с. 13).

Оскільки ОСОБА_2 в добровільному порядку взяті на себе зобов`язання з повернення отриманих за договором позики коштів не виконала, позивач звернулась до суду з позовом у даній справі.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст. 15 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

За приписами ст.ст. 627, 628 та 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Враховуючи наведене, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року в справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що зі змісту розписки від 18 травня 2018 року не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме у борг, а також зобов`язання відповідача повернути позивачу зазначені кошти.

Судом враховано, що ОСОБА_2 не заперечує факту написання нею розписки та отримання коштів від позивача, однак, заперечує, що кошти були передані їй у борг.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено існування між сторонами відносин за договором позики та, відповідно, виникнення у відповідача боргового зобов`язання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Отже, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «реальним (від лататинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії».

Договір позики є класичним прикладом реального договору, про що свідчить положення абз. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України. Така норма сформульована імперативно. Окрім того, із дефініції даного договору, яка закріплена в абз. 1 ч. 1 ст. 1046 ЦК України, можна зробити висновок, що оскільки позика спрямована до обов`язку повернути взяте в позику, то немає позики там, де не було заздалегідь взято в позику, тому що тоді не може бути мови про повернення (постанова ВС від 09 жовтня 2018 року у справі № 924/1096/17).

За вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Оскільки зі змісту розписки відповідача від 18 травня 2018 року не вбачається, що між сторонами досягнуто домовленості щодо істотних умов договору позики, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем існування між сторонами відповідних правовідносин, саме чим було мотивовано позов.

За викладених обставин, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що сам факт наявності письмового документу з назвою «розписка» свідчить про укладення між сторонами саме договору позики, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

У постанові від 08 жовтня 2020 року, справа № 194/1126/18, Верховний Суд зазначив, що аналіз ч. 2 ст. 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Водночас, як уже було зазначено вище, і що також свідчить про правильний висновок суду першої інстанції, за вимогою норми ч.1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. А відповідно до п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17,00 грн., крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної пп. 169.1.1 ст. 169 розділу IV ПКУ для відповідного року.

Таким чином, надання позикодавцем у борг позичальникові суми, яка перевищує 170,00 грн. (17,00 грн. х 10), зумовлює прямо передбачену законом необхідність укладення договору позики у письмовій формі.

Оскільки матеріали справи не містять змісту укладеного між сторонами договору позики, наявна у справі розписка відповідача не може вважатись переконливим та беззаперечним свідченням існування між сторонами саме договірних відносин позики. В суді апеляційної інстанції її представник пояснив, що дана розписка написана за наслідком придбання коштів в іноземному еквіваленті в чоловіка позивача.

Інших доказів на підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 до суду не надано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Враховуючи, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на їх законність та обґрунтованість не впливають, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції у даній справі слід залишити без задоволення. Суд апеляційної інстанції встановив, що підставою звернення було саме позика коштів, інші підстави та відповідно обставини не визначались.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються як в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цих межах.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За встановлених обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 серпня 2020 року, - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Дуковський

О. А. Письменний