БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/1683/2020
Провадження № 2/497/146/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2021 року Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Кравцової А.В.,

секретар судового засідання - Бекметова Х.В.,

розглянувши за відсутністю сторін у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Болград цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР КРЕДИТ ФІНАНС" про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

07.12.2020 року гр. ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР КРЕДИТ ФІНАНС" (далі - ТОВ "УКР КРЕДИТ ФІНАНС", відповідач) про захист прав споживачів, яким просить визнати недійсним договір позики №0474-3996 від 30.08.2020р., що був укладений між нею та відповідачем.

В обґрунтування своїх вимог позивач стверджує, що вищевказаний договір позики нею не підписаний та не містить всіх істотних умов, крім того, вона не була повідомлена відповідачем письмово щодо усієї необхідної інформації щодо умов цього договору, тому ця угода містить ознаки нечесної підприємницької діяльності з боку відповідача та вводить її, позивача, в оману, що відповідно до ст.230 ЦК України, ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» - є підставою для визнання договору недійсним. Крім того, на думку позивача, договором встановлено вимогу щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) в разі невиконання ним зобов`язань за договором, у самому договорі не вказана ціна та сукупна вартість кредиту, що також відповідно до ст.215 ЦК України, ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання договору недійсним.

Ухвалою суду від 10.12.2020р. було відкрито провадження за вищевказаним позовом та 02.02.2021р. призначено підготовче судове засідання для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, яке відкладалося з різних поважних причин на 29.03.2021р. та 05.05.2021р., до якого сторони не з`явилися.

Представник відповідача надав суду Відзив на позов, яким не визнав позовні вимоги, просить відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що укладений між відповідачем ТОВ "УКР КРЕДИТ ФІНАНС" та позивачем ОСОБА_1 договір позики №0474-3996 від 30.08.2020р. відповідає вимогам законодавства, а саме, - ЗУ «Про електронну комерцію», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надання кредитних коштів в кредит, що діяли на момент укладення вищевказаного спірного договору, є його невід`ємною частиною, були розміщені на офіційному сайті Відповідача і з ними Позивачка ознайомилася, оскільки, після ознайомлення з ними та ними керуючись, (1) - створила особистий кабінет на сайті Відповідача, (2) - здійснила заповнення Заявки на отримання кредиту, (3) - подала заявку через особистий кабінет, (4) - Відповідач ухвалив рішення за Заявкою Позивача щодо схвалення пропозиції про видачу їй кредиту, які Позивач (5) отримала на телефон № НОМЕР_1 смс-повідомленням, також аналогічне повідомлення Позивач отримала електронним листом на зазначену нею електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 з гіперпосиланням на її пропозицію щодо укладення Договору, (6) - Позивачка ознайомилася з пропозицією Відповідача про схвалення кредиту та (7) - надала Відповідачу відповідь зі своєю згодою на умови, підписавши їх електронним підписом та одноразовим ідентифікатором, який (8) - був надісланий їй Відповідачем в смс-повідомленні відповідно до абз.2ч.6ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію»; (9) - Відповідач надав Позивачці підтвердження про укладення Договору шляхом розміщення інформації в її особистому кабінеті та направив примірник Договору на електронну пошту Позивачки.

Таким чином, з письмових пояснень представника Відповідача у відзиві на позов вбачається, що Позивачка, без отримання двічі інформації на свою власну електронну пошту та без здійснення 9-ти крокової дії про укладення електронного Договору з Відповідачем, - не змогла би укласти спірний вищевказаний кредитний Договір і отримати кошти, тобто, як зазначається у Відзиві - зробила свідомий вибір, мала змогу на будь-якому етапі з 9-ти відмовитися від укладання угоди, а тому твердження Позову про те, що Позивач випадково надіслала анкету Відповідачу з-за чого був укладений спірний кредитний Договір - є безпідставними і не обґрунтованими достатніми доказами.

Крім того, представник відповідача у відзиві пояснив, що даний спірний договір кредиту між сторонами не є першим - вже шостим, попередні договори позивачка виконала в повному обсязі, і це твердження відповідача позивачкою та її представником не спростовувалося.

Таким чином, з наданих суду доказів та відомостей не вбачається, що твердження позову про недобросовісність відповідача щодо надання позивачу неповної інформації чи приховування інформації під час укладання договору - є обґрунтованими, доведеними та відповідають дійсності, а тому відсутні підстави для визнання недійсним вищевказаного спірного договору.

Виходячи з викладеного, посилання представника відповідача у всьому тексті відзиву (свідоме чи не свідоме) лише на ЗУ «Про споживче кредитування» (не підлягає застосуванню до спірних правовідносин в силу ч.2 ст.3 цього Закону), але ігнорування вимог ЗУ «Про захист прав споживача», на який посилається позивач - не спростовує висновків суду про відсутність підстав для визнання спірного кредитного договору недійсним та таким, що укладений позивачем на підставі неповної інформації про його умови.

Щодо надмірного нарахування пені за порушення грошового зобов`язання, її розмір та порядок нарахування - це визначено п.6 спірного договору та погоджено сторонами, а відповідач, як пояснює його представник у Відзиві на позов, - відповідно до ЗУ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникнення і поширення корона вірусної хвороби (COVID-19)» - не здійснив нарахування пені за прострочення виконання зобов`язань.

На вимогу ухвали суду про надання доказів в оригіналах, представником відповідача суду було надано для огляду оригінал кредитного договору між ОСОБА_1 та ТОВ "УКР КРЕДИТ ФІНАНС" - договір позики №0474-3996 від 30.08.2020р. та Правила надання грошових коштів в кредит, затверджені наказом ТОВ "УКР КРЕДИТ ФІНАНС" №76-п від 25.06.2020р.

Ухвалою суду від 02.06.2021р. було закрито підготовче провадження і призначено розгляд справи по суті на 04.06.2021 року.

Позивач, будучи повідомленим належним чином про час та місце судового засідання, до суду не з`явилася, причин неявки не повідомила, заяви про відкладання розгляду справи не надавала.

Представник відповідача, будучи повідомленим належним чином про час та місце судового засідання, до суду не з`явилася, причин неявки не повідомив, але надав суду заяву, якою підтримав свої заперечення, викладені у відзиві на позов, просив відмовити у задоволенні позовних вимог та розглянути справу без його участі за наявними у справі матеріалами.

Вивчивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, за наступних підстав.

Так, судом в ході розгляду справи дослідженими наданими сторонами доказами встановлено, що ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» є фінансовою компанією, яка здійснює свою діяльність на ринку фінансових послуг щодо надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту, на підставі Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи серії ІК №116 від 01.08.2013 та ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), що видана Національною комісією, яка здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (надалі - Нацкомфінпослуг), - згідно Розпорядження №2401 від 08.06.2017.

Відповідно до п.8 і п.42 Постанови КМУ №913 від 07.12.2016 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів)», - надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту, - є фінансовою послугою, якщо така послуга надана на підставі кредитного договору або іншого договору, який має всі ознаки кредитного договору, визначених ст.1054 ЦК України.

До фінансових послуг, щодо яких існує спеціальне законодавство, ЗУ «Про електронну комерцію» застосовується лише в частині правочинів, вчинених в електронній формі, яка не суперечить спеціальному законодавству, що регулює здійснення фінансових послуг. Порядок укладення кредитного договору між сторонами здійснюється у відповідності до ЗУ «Про електронну комерцію».

Згідно ч.ч.1,3ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору, як один із загальних засад цивільного законодавства, декларується статтею 3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України), а, згідно ч.3ст.6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також в разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства вбачається з їхнього змісту або з суті відносин між сторонами.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак, під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони мають дотримуватись вимог нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, але й ті, що законом не передбачені, проте, в такому разі, - договір не має суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

Відповідно до ч.1ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим, ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона, а інша - погоджується. Істотні умови договору відображають природу договору, а відсутність будь-якої з них - не надає змоги сторонам виконати їх обов`язки, що покладаються на них за договором.

Ст.11 ЦК України регламентовано, що, окрім договорів, цивільні права та обов`язки виникають також з актів цивільного законодавства.

Так, 30.08.2020р. між позивачем та відповідачем було укладено вищезазначений спірний договір позики шляхом ідентифікації позивача та використання нею електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, невід`ємною частиною якого є Правила надання грошових коштів у кредит, за умовами якого відповідач надав, а позичальник - позивач - отримала кредит в розмірі 7700грн. строком на період дії кредиту - на 21 день.

Відповідно до п.4 вказаного спірного Договору, розмір відсотків становить 2 % від Суми Кредиту за кожен день користування, які нараховуються з першого дня перерахування позичальнику суми кредиту до закінчення визначеного кредитним Договором строку, на який надається Кредит; річна відсоткова ставка встановлена цим Договором - у 730 %.

Відповідно до п.5 Договору, сукупна вартість Кредиту (вартість користування Кредитом) складає 142 % від суми Кредиту ( у відсотковому вираженні) або 10934 грн. та включає в себе відсотки за користування Кредитом - 42 % від суми Кредиту (у відсотковому вираженні) або 3234грн. (у грошовому вираженні).

Відповідно до п.6 Договору, в разі, якщо позичальник не повернув суму кредиту у строк, встановлений його пунктом 2, за весь час прострочення, включаючи день погашення кредиту, кредитодавець має право нарахувати, згідно вимог чинного законодавства України, з урахуванням обмежень, визначених п.5ч.3 ст.18 «Про захист прав споживачів», а позичальник - зобов`язаний сплатити до 2 % (включно) пені від неповерненої суми кредиту за кожен день прострочення.

Пунктом 10 договору передбачено, що клієнт отримав від Товариства до укладення цього Договору інформацію, зазначену у ч.2 ст.12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а саме, - що договір підписано електронним підписом, вказані паспортні дані позивача, місце реєстрації та рахунок позичальника. У додатку до договору про надання фінансового кредиту містяться анкетні дані позивача.

В обґрунтування вимог позивача, представник у позові зазначав про порушення відповідачем при укладенні оспорюваного правочину вимог чинного законодавства, а саме, - відсутність його підпису на договорі, однак, ст.3 ЗУ "Про електронну комерцію" визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків, яка оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується у порядку, що передбачений Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний у порядку, визначеному ст.12 ЗУ "Про електронну комерцію", вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документу з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону, - є оригіналом такого документа.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції у порядку, що визначений ч.6 цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про прийняття цієї пропозиції (акцепт), - може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір та яку особа підписала у порядку, що передбачений ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується у порядку, передбаченому цією ж ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст.11 ЗУ "Про електронну комерцію").

Ч.5ст.11 ЗУ "Про електронну комерцію" встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідно до ст.12 ЗУ "Про електронну комерцію", якщо, відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом - одноразовим ідентифікатором - є дані в електронній формі у виді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у виді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і паролю особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.

Стаття 652 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а абз.2ч.2ст.639 ЦК України - що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому виді (статті205,207 ЦК України).

Таким чином, позивач без отримання листа на адресу електронної пошти і смс-повідомлення, без здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету не зміг б укласти кредитний договір із відповідачем, тому укладення кредитного договору у запропонованій відповідачем формі відповідало внутрішній волі позивача і цей правочин відповідно до Закону України "Про електронну комерцію" вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Вищевказане узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 07.10.2020р. у справі №127/33824/19.

Так, згідно зі ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому, а також іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Ч.1ст.215 ЦК України регламентовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6-ю ст.203 цього Кодексу, а ч.1ст.230 ЦК України передбачено, що в разі, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1ст.229 цього Кодексу), - такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел в діях однієї з сторін правочину.

Так, згідно зі ст.ст.11,18 ЗУ "Про захист прав споживачів", цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить ЗУ "Про споживче кредитування". До договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не має включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Статтею 19 ЗУ "Про захист прав споживачів", в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

За змістом ст.230 ЦК України, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману має довести особа, яка діяла під впливом обману.

Як зазначено вище, судом встановлено, що відповідач надав позичальнику в повному обсязі всю необхідну інформацію, кредитний договір містить усі умови, передбачені положеннями ЗУ «Про споживче кредитування», сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, тощо, позивач особистими електронними підписами засвідчила, що вона погодилася на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними.

Таким чином, відсутні підстави для визнання оскаржуваного договору недійсним.

Щодо посилання Позивача на те, що договором встановлено вимогу про сплату споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) в разі невиконання ним зобов`язань за договором, - суд зазначає наступне.

Через особливість укладання договору позики в електронній формі, тобто з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, яке здійснюється дистанційно відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію», виключається прямий контакт позичальника з позивачем та можливість спонукання позичальника до укладання договору, можливість застосування до нього фізичного чи психічного тиску.

Таким чином, укладання Договору позики на визначених в ньому умовах є результатом вільного волевиявлення сторін, у т.ч.позивача - шляхом вчинення спільних дій та не суперечать вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином згідно умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом п.3ч. ст.611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановленні договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник має передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Позивачем не заперечується факт укладення ним з відповідачем спірного кредитного договору, та не заперечується сам факт отримання кредитних коштів на умовах і у спосіб, що визначені спірним Договором.

Крім того, оспорюванні позивачем умови договору позики не суперечать нормам чинного законодавства України та погодженні сторонами Договору позики відповідно до ст.ст.6,536,626-628,1046,1048,1054,1056-1 ЦК України щодо свободи договору, визначення сторонами його умов, вибору контрагента, оплатності користування чужими грошовими коштами, правових наслідків порушення зобов`язання.

Таким чином, оспорюваними умовами договору позики не порушуються права позивача, виключно у захисті яких полягає завдання цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі.

Так, умови спірного вищевказаного договору позики не суперечать вимогам п.3,5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) гроші кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку є кількість речей того є роду та такої є якості.

Виходячи з приводу договору позики, для позикодавця у зобов`язанні встановлюється тільки один обов`язок, невиконання або неналежне виконання якого може мати наслідком відповідальність позикодавця, передати позичальнику суму позики.

Одночасно, за змістом імперативної норми абз.2 ч.1 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей, або інших речей, визначених родовими ознаками.

Встановлення у кредитному договорі відсотки та комісія є платою за користування чужими грошовими коштами, в тому числі понад погоджені сторонами терміни (строки), і не є в розумінні п.5ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» компенсацією за невиконання зобов`язань за договором.

Таким чином, умови договору позики не призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивача і не є несправедливими. Принцип рівності сторін не порушений укладанням договором позики.

Згода позивача з умовами надання позики на погоджених умовах, в тому числі й умовах відповідальності позичальника в разі невиконання ним зобов`язань за договором, та встановленням з відповідачем правових відносин підтверджена тією обставиною, що після отримання від ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» суми позики, позивачем не здійснено зворотного переказу коштів відповідача як помилково одержаних.

У зв`язку з наведеним, суд дійшов висновку, що спірний кредитний договір не суперечить вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів», а тому доводи позивача про відсутність в неї наміру на укладання 30.08.2020р. кредитного договору за №0474-3996 з відповідачем - є безпідставними.

Крім вищевказаного, позивач не був позбавлений можливості відповідно з положеннями статті 15 Закону України «Про споживче кредитування» відмовитися від договору протягом 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення відповідача в письмовій формі та повернення грошових коштів, одержаних згідно цього договору та сплати відсотків за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит.

Проте, у вказаний строк позивач від договору не відмовлявся, жодних заперечень щодо його змісту не висловлював, що свідчить про його згоду з умовами укладеного договору.

Аналогічний правовий висновок зроблено в постанові КЦС ВС від 01.04.2020р. у справі №583/3343/19 (61-22778св19).

Так, відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Нормами ст.80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, розглядаючи даний спір, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем, не доведено належними та допустимими доказами фактів, на які вона посилається в обґрунтування своїх позовних вимог - що передбачено ст.ст.12,81 ЦПК України, а відтак, і підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» про визнання недійсним кредитного договору - є безпідставними, необґрунтованими належними і достатніми доказами, а тому не підлягають задоволенню.

Згідно вимог ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

П.п.1,2 ч.ч.1,2,6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: в разі задоволення позову - на відповідача, а в разі відмови в позові - на позивача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Ст.22ч.3 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Оскільки позивачу, якого звільнено від сплати судового збору, - відмовлено у задоволенні позовних вимог, -судовий збір компенсується за рахунок держави, інші судові витрати відсутні, то вони розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст.1-13,76,81,1-259ч.6,352,354-356 ЦПК України, ст.ст.1-5,11-16,19,203, 205, 207,229,230,625,626,638,652,639,1054 ЦК України, ст.ст.18,19,22 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст.3,11 ЗУ «Про електронну комерцію», ст.12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», суд

ухвалив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР Кредит Фінанс" про захист прав споживачів.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня отримання його копії, після чого набирає законної сили. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску з поважних причин. Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: bg.od.court.gov.ua.

Повний текст судового рішення виготовлено 11.06.2021 року.

Суддя А.В. Кравцова