БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа № 361/567/20
провадження № 2/361/445/21
РІШЕННЯ

Іменем України

13 травня 2021 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого суддіПетришин Н.М.
за участю секретаря Площинської М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна від добросовісного набувача, -,-

в с т а н о в и в :

Стислий виклад позиції позивача.

У січні 2020 року до суду звернувся ОСОБА_1 із вищевказаним позовом до ОСОБА_2 . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 18.08.2014 року між ним та ТОВ «Каса народної допомоги» укладений кредитний договір №1808001/000-КФІ/14 на суму 130 000 (сто тридцять тисяч) гривень. Для забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором цього ж дня між ним та кредитором укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н.В., відповідно до пункту 9.1. цього договору він оформив заставну серії АА № 000319 від 18.08.2014 року.

17.11.2016 року між ТОВ «Каса народної допомоги» та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу заставної, а 20.12.2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу спірного нежилого приміщення.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 30.08.2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Каса народної допомоги», ОСОБА_5 та ОСОБА_7 про визнання зазначених вище договору кредиту, договору іпотеки та договору купівлі-продажу спірного нежилого приміщення недійсними, визнання на нього права власності та витребування його з чужого незаконного володіння відмовлено. Проте, постановою Київського апеляційного суду від 05.11.2019 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 серпня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного нежилого приміщення скасовано, та ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу спірного нежилого приміщення №№1, 2, 3, 4, 5, 6, загальною площею 76,7 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 20.12.2016 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П.

Свій позов вважає віндикаційним і посилається на те, що у договірних відносинах з відповідачем він не був, тому ОСОБА_8 по відношенню до спірного майна має статус добросовісного набувача, у зв`язку з чим просить застосувати до цього майна положення ст.388 ЦК України та витребувати нерухоме майно.

Заперечення відповідача.

08.04.2020 року до суду надійшов письмовий відзив представника відповідача, адвоката Єгорова О.Ф., в якому заперечує проти задоволення позовних вимог про витребування спірного майна, мотивуючи умовами договору та посилаючись на те, що квартира вибула з володіння позивача за його волею, що виключає можливість витребування майна.

Заяви, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Селезньової Т.В. від 20 лютого 2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (а.с. 23).

Ухвалою суду від 25 червня 2020 року ОСОБА_3 залучено до участі у справі третьою особою на стороні відповідача без самостійних вимог (а.с. 74).

Ухвалою суду від 17 серпня 2020 року підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду (а.с. 87).

Ухвалою суду від 14 вересня 2020 року ОСОБА_4 залучено до участі у справі третьою особою на стороні відповідача без самостійних вимог (а.с. 98).

Розпорядженням керівника апарату Броварського міськрайонного суду Київської області № 1167 від 08.12.2020 року призначено повторний автоматизований розподіл вищевказаної цивільної справи, у зв`язку зі звільненням ОСОБА_9 з посади судді.

08 грудня 2020 року вищевказана цивільна справа надійшла у провадження судді Петришин Н.М.

Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Петришин Н.М. від 09 грудня 2020 року справу прийнято до свого провадження та призначено судове засідання для розгляду спору по суті в порядку загального позовного провадження.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, про місце, час та дату його проведення повідомлявся належним чином. До початку судового засідання представник позивача адвокат Якубов Я.Е. подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Просив розгляд справи здійснювати за відсутності позивача та його представника.

Відповідач ОСОБА_8 та її представник адвокат Єгоров О.Ф. у судове засідання не з`явилися, про місце, час та дату його проведення повідомлялися належним чином.

Третя особа ОСОБА_10 у судове засідання також не з`явилася, про місце, час та дату його проведення повідомлялася належним чином. Будучи обізнаною про наявність цієї справи, ніяких заяв та клопотань до суду не подала.

Третя особа ОСОБА_4 та його представник адвокат Бураков І.О. у судове засідання також не з`явилися, про місце, час та дату його проведення повідомлялися належним чином. Будучи обізнаними про наявність цієї справи, ніяких заяв та клопотань до суду не подали.

Обставини справи, що встановлені судом.

18.08.2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Каса народної допомоги» укладений кредитний договір №1808001/000-КФІ/14. За умовами цього договору ТОВ «Каса народної допомоги» зобов`язалася надати ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 130 000 (сто тридцять тисяч) грн. на розвиток його підприємницької діяльності, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути їх до 18.08.2015 року та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 48% річних.

Для забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором цього же дня, 18.08.2014 року, між ОСОБА_1 та ТОВ «Каса народної допомоги» укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н.В., предметом якого є нежиле приміщення № 1, 2, 3, 4, 4, 5, 6, розташоване в житловому будинку АДРЕСА_1 , і належало ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 07.03.2008 року.

Відповідно до пункту 9.1. Договору іпотеки ОСОБА_1 оформив заставну серії АА № 000319 від 18.08.2014 року.

17 листопада 2016 року між ТОВ «Каса народної допомоги» та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу заставної, відповідно до якого продавець шляхом здійснення передавального напису (індосаменту) передав у власність покупця заставну серії АА № 000319 від 18.08.2014 та право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки. Цього ж дня на заставній було вчинено передавальний напис.

20 грудня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І. видане свідоцтво, відповідно до якого вона 17.11.2016 року передала ОСОБА_1 заяву ОСОБА_5 про укладення ним договору купівлі-продажу заставної та набуття права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, а також вимогу протягом тридцяти днів з моменту її отримання повернути борг у сумі 191 643,48 грн., який складається із заборгованості за кредитом у сумі 129 892,70 грн., за процентами у сумі 51 750,78 грн. та штрафом за прострочення сплати заборгованості за кредитом у розмірі 10 000 грн., а у випадку неповернення боргу він буде вимушений звернути стягнення на предмет іпотеки у безспірному порядку на підставі виконавчого напису або зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки відповідно до ст. 37 Закону «Про іпотеку», або продати предмет іпотеки відповідно до ст.38 Закону «Про іпотеку».

20 грудня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу спірного нежилого приміщення, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 30.08.2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Каса народної допомоги», ОСОБА_5 та ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів кредити, іпотеки, договору купівлі-продажу нежилого приміщення, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, - відмовлено.

7 грудня 2018 року між ОСОБА_11 (продавець) та ОСОБА_12 (покупець) укладений договір купівлі-продажу нежилих приміщень 1,2,3,4,5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Іваненком О.В., зареєстровано в реєстрі за №3142.

Постановою Київського апеляційного суду від 05.11.2019 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 серпня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного нежилого приміщення скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про задоволення цієї позовної вимоги; визнано недійсним договір купівлі-продажу спірного нежилого приміщення №№1, 2, 3, 4, 5, 6, загальною площею 76,7 м2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , укладений 20.12.2016 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П.

Постановою Верховного Суду від 01 грудня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_7 залишено без задоволення, вищевказану постанову Київського апеляційного суду залишено без змін.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини.

Згідно з частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Отже, при передачі об`єкта нерухомості в іпотеку, іпотекодавець не втрачає право власності на це майно, лише має місце обмеження щодо розпорядження таким майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Правилом частини першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу судового захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності.

Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна.

Цивільним кодексом України передбачено, зокрема, такі способи захисту порушених прав як віндикація або реституція.

При цьому, реституція застосовується саме у спорах про визнання правочинів недійсними або нікчемними і полягає у поновленні порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою порушене право особи, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Таким чином, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Встановивши, що спірне нежитлове приміщеннявибуло із володіння позивача поза його волею, оскільки вибуло на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 20 грудня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_11 в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, який у подальшому був визнаний недійсним постановою Київського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 спірного нежитлового приміщення на користь позивача.

Доводи заперечення відповідача про те, що позивач передаючи спірне нежиле приміщення в іпотеку та передбачивши письмове застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в договорі іпотеки, висловив своє бажання на відчуження майна, є безпідставними, оскільки договір іпотеки за своєю правовою природою є забезпечувальним зобов`язанням за кредитним договором, тому він не свідчить про існування в іпотекодавця бажання на відчуження іпотечного майна.

За змістом частини 3 статті 26 вищевказаного Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( далі Закон № 1952-IV) у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Враховуючи те, що позовні вимоги про витребування майна від відповідача на користь позивача є доведеними, то відповідно, підлягають задоволенню позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44476290 від 07 грудня 2018 року, а також внесений відповідний запис у Єдиний державний реєстр прав власності та речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності.

З огляду на викладені обставини, та враховуючи положення норм чинного законодавства, які регулюють дані правовідносини, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Щодо судових витрат.

У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо відшкодування інших судових витрат заяв позивачем не подано.

Беручи до уваги задоволення позову, стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 3 653 грн.

На підставі ст. ст. 15, 16, 317, 319, 388 ЦК України, керуючись ст. ст. 141, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна від добросовісного набувача задовольнити.

Скасувати рішення державного реєстратора, приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненка Олега Валерійовича, а також внесений відповідний запис у Єдиний державний реєстр прав власності та речових прав на нерухоме майно, а саме: номер запису про право власності 29320109 від 07 грудня 2018; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44476290 від 07 грудня 2018 року.

Витребувати від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 нежиле приміщення № 1, 2, 3, 4, 4, АДРЕСА_2 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 653,00 гривень.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Броварський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_13 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_4 .

Треті особи: ОСОБА_4 , адреса проживання: АДРЕСА_5 .

ОСОБА_3 , адреса проживання: АДРЕСА_6 .

Суддя Н.М. Петришин