Справа № 345/2785/20
Провадження № 22-ц/4808/163/21
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Мельник О.В.

з участю ОСОБА_1 її представника адвоката Бойка Р.Б.

представника Виконавчого комітету Калуської міської ради

Корпан Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Калуської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «М-Монтаж» про визнання недійсним договору, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду, ухваленого 30 жовтня 2020 року в складі судду Онушканича В.В. у м Калуші,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Виконавчого комітету Калуської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «М-Монтаж» (далі ТзОВ «М-Монтаж») про визнання недійсним договору від 27 квітня 2018 року про надання послуг з управління будинком.

Позовні вимоги мотивувала тим, що їй на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Рішенням Виконачого комітету Калуської міської ради від 24.04.2018 року №90 «Про призначеня управителя багатоквартирного будинку в м.Калуші» вирішено серед іншого: призначити ТзОВ «М-Монтаж» управителем багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 , в якому не створено обєднання співвласників багатоквартирного будинку, співвласники якого не прийняли рішення про форму управління багатоквартирним будинком, терміном на 1 рік відповідно до переліку багатоквартирних будинків, які є об`єктами конкурсу з призначення управителя згідно з додатком 1; затвердити форму договору про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд та прибудинкових територій згідно з додатком 2; уповноважити заступика міського голову ОСОБА_2 на підписання Договору про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд та прибудинкових територій за кожним багатоквартирним будинком, що входив в об`єкт конкурсу, строком на один рік від імені співвласників багатоквартирного будинку. На підставі цього рішення між Виконавчим комітетом Калуської міської ради з однієї сторони та ТзОВ «М-Монтаж» з іншої сторони 27.04.2018 року укладено договір про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд та прибудинкових територій. З переліку багатоквартирних житлових будинків, які є об`єктами конкурсу з призначення управителя вбачається, що до означеного перліку включено житловий будинок по АДРЕСА_2 , який належить їй на праві спільної сумісної власності, а тому спірний договір стосується реалізації її прав та виконання обов`язків, як співвласника багатоквартирного будинку.

Позивач зазначає, що вищевказаний договір суперечить актам цивільного законодавства. Так, в Законі України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» прямо сказано про обов`язковість сторін укладати договір з управителем багатоквартирного будинку згідно з Типовим договором. Станом на 27.04.2018 року на момент укладання основного договору між виконавчим органом Калуської міської ради та управителем ТзОВ «М-Монтаж» був чинний Типовий договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року №484, відповідно до якого укладався договір. З преамбули типового договору в частині сторони договору стороною договору як замовника послуги може бути тільки власник (власники, співвласники) будинку чи окремого приміщення в ньому або балансоутримувач, від імені яких укладається договір. Натомість в спірному договорі в частині сторони договору зазначено замовником послуги Виконавчий комітет Калуської міської ради, цим самим усунувши співвласників 87 будинків від права належним чином відстоювати свої права та інтереси. При цьому укладений договір одночасно на всі будинки не відповідає вимогам п.6 розділу V Визначення переможця конкурсу та укладення договору Порядку проведення конкурсу з призначення управителя багатоквартирного будинку, затвердженого наказом Міністрестрва регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 13.06.2020 року №150, а також суперечить п.4 вищезазначеного рішення №90 виконавчого комітету Калуської міської ради.

Вказує, що заступник міського голови Р.Вайда, проігнорувавши умови Типового договору щодо зазначення співвласників будинку, від імені яких укладається договір з управління, змінила зміст та суть договірних відносин. Також в Типовому договорі в частині «Розмір і форма оплати послуг управителя» в п.6 зазначено, що вартість послуги управителя може бути змінена, шляхом укладення відповідного договору у разі високоякісного надання послуги з управління, вжиття дієвих заходів з енергозбереження та використання інших заходів щодо поліпшення споживчих властивостей об`єкта, а також в інший спосіб за письмовою згодою сторін. Тобто після визначення ціни послуги за конкурсом, зміна ціни можлива тільки за згодою сторін договору.

Разом з тим, Виконавчий комітет Калуської міської ради в частині 2 укладеного договору «Розмір і форма послуг управителя» відступив від вищезазначених норм законодавства, виклавши умови зміни ціни в наступній редакції: «п.2.5 Вартість витрат управителя на забезпечення його сталого функціонування відповідно до цільового пизначення, збереження його споживчих властивостей та організації забезпечення потреби влсників, співвласників, наймачів, орендарів може коригуватися при зміні витрат, спричинених зростанням вартості енергоносіїв, податків, обов`язкових платежів та зборів в бюджети різних рівнів, з обов`язковою процедурою доведення таких змін до співвласників не раніше, ніж через 1 рік з дати заключення договору чи за згодою не менше, як дві третини загальної кількості усіх співвласників конкретного об`єкта, що оформляється відповідним протоколом». На підставі цього управитель в односторонньому порядку піднімав ціну послуги за 87 будинками без згоди двох третин співвласників, без оформлення протоколу і без належного обґрунтування.

Вищезазначений п.2.5 спірного договору не передбачений типовим договором з надання послуг, ні жодним іншим нормативнго-правовим актом та є таким, що порушує інтереси співвласників будинку в частині зміни ціни послуги.

19.09.2018 року набрала чинності постанова Кабінету міністрів України від 05.09.2018 року №712 «Про затвердження Правил надання послуги з управління багатоквартирним будинком та Типового договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком». Водночас п.2 визнано такою, що втратила чинність Постанову КабінетуМіністрів Українивід 20 травня 2009р.№ 484 Про затвердження Типового договору про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд.

Строк дії оспорюваного договору 1 рік згідно вимог ч.5 ст.13 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону, укладеного з 1 травня 2018 року до 30 квітня 2019 року. На підставі вищезазначеного вбачається, що станом на 01.05.2019 року днем нової дії договору до прав та обов`язків сторін договору мав би застосовуватися договір у новій редакції у відповідності до умов чинного типового договору №712, затвердженого Кабінетом міністрів від 05.09.2018 року. На даний час договір є продовженим з 1 травня 2020 року до 30 квітня 2021 року у первинній редакції. Відтак спірний договір в цілому не відповідає Типовому договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, що є також підставою для визнання його недійсним. Тому позивач просить визнати недійсним договір від 27.04.2018 року про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд та прибудинкових територій, який укладено між виконавчим комітетом Калуської міської ради та ТзОВ «М-Монтаж», а також стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 30 жовтня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, суд не надав належної оцінки її доводам про щодо незаконності договору від 27.04.2018 року про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд та прибудинкових територій, який укладено між виконавчим комітетом Калуської міської ради та ТзОВ «М-Монтаж» та не звернув уваги на те, що 19.09.2018 року набрала чинності постанова Кабінету міністрів України від 05.09.2018 року №712 «Про затвердження Правил надання послуги з управління багатоквартирним будинком та Типового договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком», якою п.2 визнано такою, що втратила чинність Постанову КабінетуМіністрів Українивід 20 травня 2009р.№ 484 Про затвердження Типового договору про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд та не відповідає ч.1 ст.648 ЦК України, що зміст договору укладеного на підставі акта органу державної влади чи органу місцевого самоврядування , обов`зкового для сторін (сторони) договору, має відповідати цьому акту. Вважає, що висталені ТзОВ «М-Монтаж» рахунки-фактури виписані на підставі оспорюваного нею договору порушують її право споживача комунальних послуг.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просить задоволити подану нею скаргу.

Представник Виконавчого комітету Калуської міської ради заперечила доводи апеляційної скарги, вважає оскаржуване рішення законним та обгрунтованим.

Представник Товариства зобмеженою відповідальністю «М-Монтаж» у встановленому законом порядку повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, проте в судове засідання не з`явився, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у його відсутності.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення судової повістки не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем у судовому засіданні не доведено, які саме її цивільні права або законні інтереси порушує спірний договір, наявності підстав для правового захисту прав або законних інтересів позивача у спірному договорі судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, так як суд першої інстанції повно і всебічно з`ясовав обставин, що мають значення для справи, які є недоведеними, та правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних долях належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.9,10).

Рішенням Виконавчого комітету Калуської міської ради від 24 квітня 2018 року затверджено результати конкурсу на визаначення (призначення) управителя багатоквартирного будинку та призначено управлителем багатоквартирних будинків, в яких не створено об`єднання співласників багатоквартирних будинків, співласники якого не прийняли рішення про форму управління багатоквартирним будинком, в склад яких також входить будинок по АДРЕСА_2 - Товариство з обмеженою відповідальністю «М-Монтаж» (а.с.10).

28 квітня 2018 року між Виконавчим комітетом Калуської міської ради в частині та Товариством з обмеженою відповідальністю «М-Монтаж» укладено договір про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд та прибудинкових територій, в я входить також будинок по АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч.1ст.11 ЦК України,цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Частиною 2 ст. 11 ЦК Українипередбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України), так і інші юридичні факти (п.4 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України,підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із ст. 203 ЦК України,зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У постанові від 16.11.2018 р. у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18), Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У пунктах 4 та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам роз`яснено, що відповідно достатті 215 ЦК Українинеобхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина першастатті 224ЦК України тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина першастатті 225 ЦК Українитощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.01.2019 року у справі №759/2328/16-ц зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсності не вимагається рішення суду (частина другастатті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позиції юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Правом оспорювати правочин ЦК Українинаділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті215,216 ЦК України).

При цьому, в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції Українита статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей3,15,16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

За приписами чинного законодавства захисту в суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У рішенні Конституційного Суду Українивід 01.12.2004р.№ 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечатьКонституціїі законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Отже, інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституціїі, законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеногорішення Конституційного Суду України.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем.

При цьому, обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права та інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відповідно ст. 385ЦК України, власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків).

Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників житлових та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» № 2866-III, статтею 1, якого, встановлено, що ОСББ - це юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

Згідно з положеннями «Порядку зберігання протоколів зборів співвласників багатоквартирного будинку та розміщення інформації про рішення, прийняті такими зборами» затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України №109 від 24.02.2016 р., протоколи зборів співвласників з питань визначення управителя та його відкликання, затвердження та зміни умов договору з управителем, обрання уповноваженої особи (осіб) співвласників під час укладання, внесення змін та розірвання договору з управителем, здійснення контролю за його виконанням підлягають подачі до виконавчого комітету.

Абз. 1 ч. 5 ст. 13 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», який набрав чинності 01.07.2015 р. передбачено, що у разі якщо протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом співвласники багатоквартирного будинку, в якому не створено об`єднання співвласників, не прийняли рішення про форму управління багатоквартирним будинком, управління таким будинком здійснюється управителем, який призначається на конкурсних засадах виконавчим органом місцевої ради, на території якої розташований багатоквартирний будинок. У разі якщо місцевою радою або її виконавчим органом відповідно до законодавства прийнято рішення про делегування іншому органу - суб`єкту владних повноважень функцій із здійснення управління об`єктами житлово-комунального господарства, забезпечення їх утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг, управитель призначається на конкурсних засадах таким органом.

Згідно із абз. 3 ч. 5ст. 13 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», у період від оголошення конкурсу з призначення управителя багатоквартирного будинку до моменту визначення переможців конкурсу і укладення договорів про надання послуг з управління багатоквартирним будинком послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій продовжують надавати у відповідних багатоквартирних будинках виконавці таких послуг, які надавали відповідні послуги до початку проведення конкурсу.

На виконання п. 5 ст. 13 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»,наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №150 від 13.06.2016 р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.06.2016 р. за №893/29023, було затверджено «Порядок проведення конкурсу з призначення управителя багатоквартирного будинку» (далі Порядок №150), приписами пункту 6 розділу V якого було визначено, що протягом п`яти календарних днів з дня прийняття виконавчим органом місцевої ради рішення про призначення управителя з переможцем конкурсу укладається договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком за кожним багатоквартирним будинком, що входив в об`єкт конкурсу, строком на один рік, який, від імені співвласників багатоквартирного будинку підписує уповноважена особа виконавчого органу місцевої ради, за рішенням якого призначається управитель. Даний п. 6 розділу V у вказаній редакції не зазнав змін, які були внесені у Порядок №150 наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства №211 від 13.08.2018 р., тобто і на час укладання спірного Договору.

Згідно із частинами 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє, яке виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Рішення Виконавчого комітету Калуськоїміської ради№ 90від 24.04.2018«Про призначенняуправителя багатоквартирногобудинку вм.Калуші» (а.с.10-11) призначено управителем багатоквартирного будинку, в якому не створено обєднання співвласників багатоквартирного будинку, співвласники якого не прийняли рішення про форму управління багатоквартирним будинком ТзОВ «М-Монтаж» в особі директора ОСОБА_5 , терміном на 1 рік відповідно до переліку багатоквартирних будинків, які є об`єктами конкурсу з призначення управителя згідно з додатком 1.

Відповідно п.4 вказаного рішення, заступника міського голову ОСОБА_6 було уповноважено на підписання Договору про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд та прибудинкових територій за кожним багатоквартирним будинком, що входив в об`єкт конкурсу, строком на один рік від імені співвласників багатоквартирного будинку.

Зазначене рішення виконавчого комітету є чинним, позивачем не оспорюється і доказів щодо скасування цього рішення позивачем не подано.

Абз. 4 ч. 5ст. 13 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», визначено, що якщо протягом дії договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, укладеного за результатами конкурсу, співвласники приймуть рішення про зміну форми управління багатоквартирним будинком або про обрання іншого управителя, співвласники мають право достроково розірвати такий договір, попередивши про це управителя, призначеного на конкурсних засадах, не пізніш як за два місяці до дня розірвання договору.

У матеріалах справи немає доказів про створення чи наявність документів співвласників квартир багатоквартирного будинку по АДРЕСА_2 якими було змінено форму управління багатоквартирним будинком або обрано іншого управителя.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про невідповідність спірного договору Типовому договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, який затверджено постановою Кабінету міністрів України від 05.09.2018 року №712 з таких підстав.

Приписами ч. 3 ст. 11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що умови договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком повинні відповідати умовам типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

П. 3-1 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що до затвердження Кабінетом Міністрів України Типового договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком сторони укладають договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком за формою та на умовах, погоджених між управителем та співвласниками, а у разі визначення управителя органом місцевого самоврядування на конкурсних засадах - виконавчим органом місцевої ради (або іншим органом - суб`єктом владних повноважень, якому делеговані функції із здійснення управління об`єктами житлово-комунального господарства, забезпечення їх утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг).

Типовий договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком було затверджено 05.09.2018 року постановою КМУ № 712 «Про затвердження Правил надання послуги з управління багатоквартирним будинком та Типового договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком», тобто вже після укладення спірного договору від 27.04.2018 року.

На час укладення договору діяла постанова КМУ №529 від 20.05.2009 року «Про затвердження Типового договору з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд». Таким чином, спірний договір від 27.04.2018 року було укладено між виконавчим комітетом Калуської міської ради з однієї сторони та ТзОВ «М-Монтаж» з іншої сторони з урахуванням Постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року №529 в частині, що не суперечила вимогам Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

П. 6.1 спірного договору передбачено, що договір набирає чинності з 1 травня 2018 року і діє до 30 квітня 2019 року. П. 6.2, 6.3 визначено, що якщо за один місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не повідомить письмово другу сторону про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк. Якщо протягом дії даного договору співвласники котрогось із об`єктів, зазначених у додатку до даного договору, приймуть рішення про зміну форми управління багатоквартирним будинком або про обрання іншого управителя, вони мають право достроково розірвати такий договір, попередивши про це управителя, призначеного на конкурсних засадпах, не пізніше, як за два місяці до дня розірвання договору.

Аналогічні положення щодо пролонгації договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком закріплені в ч.1 ст.15 Закону України «Про житлово-комунальні послуни» та ч.6 ст.11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

Отже, оскільки сторіни спірного договору не відмовлялась від продовження договору, співвласники жодного з будинків, на які поширюється дія даного договору, не прийняли рішення про зміну форми управління багатоквартирним будинком, тобто ОСББ не було створено, посилання позивача, що термін дії договору було продовжено у незаконний спосіб є необгрунтованими та не заслуговують на увагу.

Нормативно-правовим актом не передбачено обов`язку переукладення договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком у разі зміни форми Типового договору.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що умови спірного договору, відповідають умовам Типового договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 р. № 484. Використання у договорі інших фраз чи розташування істотних умов у спірному договору в інших пунктах договору, ніж у типовому, не може свідчити і не свідчить про невідповідність спірного договору закону чи Типовій формі договору.

Суд також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що в спірному договорі закріплена умова зміни ціни, яка суперечить положенням чинного законодавства з огляду на таке.

Згідно ст. 6, 627 Цивільного кодексу України встановлено, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Разом з тим свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст.6та ст. 627 Цивільного кодексу Українипри укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цьогоКодексута інших актів цивільного законодавства.

За правилами ст. 632 Цивільного кодексу Україниціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно доч.2ст.11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за рішенням зборів співвласників (загальних зборів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) і згодою управителя та зазначається у договорі з управителем.

Згідно із ч.1 ст.12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», витрати на управління багатоквартирним будинком включають:

1) витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку;

2) витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку;

2-1) витрати, пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитним договором, укладеним за програмами Фонду енергоефективності;

3) витрати на сплату винагороди управителю в разі його залучення;

4) інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом.

Відповідно до ч.2 ст.10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за домовленістю сторін, крім випадку обрання управителя органом місцевого самоврядування. Ціна послуги з управління багатоквартирним будинком у разі визначення управителя органом місцевого самоврядування на конкурсних засадах відповідно до Закону України"Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку" визначається на рівні ціни, запропонованої в конкурсній пропозиції переможцем конкурсу. Така ціна протягом строку дії договору управління може змінюватися виключно за погодженням сторін з підстав та в порядку, визначених таким договором.

Розмір і форма оплати послуг управителя ТзОВ «М-Монтаж» врегульовані у ч. 2 спірного договору. Зокрема, згідно з п. 2.5, на незаконність якого покликається позивач, передбачено, що «вартість витрат управителя на забезпечення його сталого функціонування відповідно до цільового призначення, збереження його споживчих властивостей та організації забезпеченню потреби власників, співвласників, наймачів, орендарів може коригуватися при зміні витрат, спричинених зростанням вартості енергоносіїв, податків, обов`язкових платежів та зборів в бюджети різних рівнів, з обов`язковою процедурою доведення таких змін до співвласників не раніше, ніж через 1 рік з дати заключення договору чи за згодою не менше, як дві третини загальної кількості усіх співвласників конкретного об`єкта, що оформляється відповідним протоколом».

Зазначена умова договору не свідчить про закріплене право управителя ТзОВ «М-Монтаж» в односторонньому порядку змінювати вартість витрат управителя, оскільки підстави та порядок такої зміни погоджені сторонами та врегульовані в договорі. Так, вищевказаним пунктом спірного договору передбачена можливість такої зміни у двох випадках:

- не раніше, ніж через 1 рік з дати заключення договору з обов`язковою процедурою доведення таких змін до співвласників;

- за згодою не менше, як дві третини загальної кількості усіх співвласників конкретного об`єкта.

Також суд враховує, що співвласники будинків, на які поширюється дія даного договору, у зв`язку із отриманням повідомлення про зростання вартості витрат управителя наділені правом прийняти рішення про зміну форми управління багатоквартирним будинком або про обрання іншого управителя та, відповідно, ініціювати розірвання договору.

Таким чином, керуючись свободою договору як загальною засадою цивільного законодавства, яка надає сторонам право на врегулювання відносин на власний розсуд, якщо це прямо не заборонено актами цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що умови оспорюваного договору в установленому законом порядку погоджені між сторонами.

Крім цього, колегія суддів вважає, що згідно із ст. ст.215,638 ЦК України відсутність у договорі всіх істотних умов, є підставою для визнання такого правочину недійсним лише в разі доведення особою, яка не є стороною спірного договору, наявності порушень (не визнання або оспорювання) її прав або охоронюваних законом інтересів, у протилежному випадку, це є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову без надання оцінки дійсності умов спірного Договору.

Частиною третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не доведено, які саме її цивільні права або законні інтереси порушує спірний договір, наявності підстав для правового захисту прав або законних інтересів позивача у спірному договорі, судом не встановлено.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 30 жовтня 2020 року без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2021 року.

Судді: В.Д.Фединяк І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський