Дата документу 03.02.2021 Справа № 335/239/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/239/20 Головуючий у 1 інстанції Ширіна С.А.
Провадження № 22-ц/807/149/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2020 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 ,, ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця.

В обґрунтування позову зазначено, що договір б/н від 05.01.2012 року, за яким ставиться вимога про стягнення заборгованості, укладався з ОСОБА_3 , за яким позичальник отримав кредит в розмірі 8400, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку , зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору.

Позичальник ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, станом на день смерті позичальника його заборгованість перед Банком за зазначеним кредитним договором становила 8109,37 грн.

Вимога про стягнення заборгованості ставиться до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як спадкоємців після померлого позичальника.

Позивачем було направлено до нотаріальної контори претензію до спадкоємців померлого позичальника, на підставі якої було відкрито спадкову справу, проте, як зазначено позивачем в позовній заяві, від нотаріальної контори надійшло повідомлення про те, що спадкоємці за спадщиною не звертались.

Позивачем на адресу відповідачів були надіслані вимоги про сплату заборгованості, які залишились без задоволення.

Просило суд стягнути з відповідачів суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 8109,37 грн. та понесені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2102, 00 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норми матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Судове рішення, згідно ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає.

Встановлено, що 05.01.2012 року між ОСОБА_3 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено кредитний догів б/н (Анкета-Заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПиватБанку), за яким позичальник отримав кредит в розмірі 8400, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Заборгованість ОСОБА_3 за зазначеним кредитним договором станом на 05.01.2016 року становить 8109, 37 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 7762,54 грн., заборгованості за відсотками в сумі 346,83 грн.

Положеннями статей 1216, 1217 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За приписами ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно ч.1,3,5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно зі ст.1281 ЦК України (в редакції, чинній на час відкриття спадщини) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Положеннями статті 1282 ЦК України визначено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

За змістом зазначених вище норм матеріального права при вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Відповідний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі №320/6489/16-ц.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14.12.2016 року позивач направив до Третої запорізької державної нотаріальної контори претензію кредитора, в якій просив включити кредиторські вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до спадкоємців померлого позичальника ОСОБА_3 , перевірити наявність спадкової справи, спадкового договору, заповіту.

14 грудня 2016 року за претензією Банку було заведено спадкову справу №335/2016, після померлого ОСОБА_3 , номер у Спадковому реєстрі 59976081, яка на даний час є чинною.

30 січня 2019 року позивачем було повторно направлено до Третьої запорізької державної нотаріальної контори претензію кредитора.

30 січня 2019 року нотаріальною конторою повідомлено Банку, що у разі звернення спадкоємців після померлого ОСОБА_3 , їм буде повідомлено про наявність заборгованості.

Згідно відповіді Третьої запорізької державної контори, надісланої 30.01.2019 року на адресу Банку, копія якої знаходиться в матеріалах справи, повідомлено, що до теперішнього часу ніхто із спадкоємців не звертався із з`явою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з копією спадкової справи, спадкоємці померлого ОСОБА_3 за заповітом чи за законом із заявами про прийняття спадщини, відмову від прийняття спадщини до нотаріуса не звертались, свідоцтво про право на спадщину нікому не видавалось.

23 серпня 2019 року банком на адресу відповідачів: АДРЕСА_1 , було надіслано лист-претензію про стягнення заборгованості, однак надіслана банком претензія добровільно відповідачами не задоволена.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначив відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обґрунтувавши це тим, що вони прийняли спадщину після смерті позичальника ОСОБА_3 за законом відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, проте, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин позивач суду першої та апеляційної інстанції надано не було, відповідні докази в матеріалах спадкової справи, яка була відкрита після смерті ОСОБА_3 , відсутні.

Згідно відповіді Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, щодо місця реєстрації відповідача ОСОБА_2 , останній з 03.01.2019 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , інформація про місце реєстрації відповідача ОСОБА_1 відсутня, в ту чергу як позивальник ОСОБА_3 проживав за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, копії яких знаходяться в матеріалах справи, відомості про реєстрацію за відповідачем ОСОБА_1 відсутні, за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності в прядку спадкування за законом та видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 20.02.2019 р., згідно якого , спадкодавцем зазначено ОСОБА_4 .

Позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження родинних стосунків відповідачів з померлим ОСОБА_3 і відповідно віднесення їх до певної черги спадкоємців за законом надано не було, що спростовує доводи апеляційної скарги про належність відповідачів до кола спадкоємців за законом після смерті позичальника ОСОБА_3 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведені обсяг та вартість спадкового майна після смерті позичальника ОСОБА_3 в межах вартості якого відповідно до ст.1282 ЦК України повинно відбуватись задоволення вимог кредитора спадкоємцями. Розмір частки кожного спадкоємця також не визначений.

При вирішенні спору про стягнення із спадкоємців коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані з колом спадкоємців, належністю спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, його вартістю та дотриманням кредитором визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 332/2936/16-ц (провадження № 61-9193св18). Аналогічного висновку дійшов Верховний Суду у постанові від 21 серпня 2019 року (справа № 320/6489/16-ц, провадження № 61-19229св18).

Так, ПАТ КБ «ПриватБанк» не надало доказів на підтвердження обсягу та вартості спадкового майна, а також того, що спадкоємцями всього майна є саме відповідачі.

Враховуючи недоведеність позивачем факту наявності та об`єму спадкового майна після смерті ОСОБА_3 , у межах вартості якого спадкоємець останнього несе відповідальність перед кредитором, колегія судів погоджується із висновками суду про необґрунтованість позову банку до спадкоємців боржника.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України)

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі щодо витребування доказів у суді першої інстанції не скористався.

Так, у постанові Верховного Суду по справі справа № 306/486/17 (провадження № 61-34520св18) за аналогічних обставин справи, Верховний Суд зазначив, що в оцінці поведінки та способу ведення справ банком враховується те, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними у цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді: