Постанова

Іменем України

09 червня 2021 року

м. Київ

справа № 303/5874/18

провадження № 61-16758св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - фізична особа - підприємець ОСОБА_3 ,

третя особа - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Джуги С. Д., Кожух О. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3 ), третя особа - ОСОБА_4 , про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява мотивована тим, що 28 жовтня 2016 року о 09 год 00 хв на 777 км автодороги М06 Київ-Чоп, керуючи транспортним засобом марки «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по головній дорозі в напрямку м. Ужгород, ОСОБА_2 став учасником дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої йому заподіяну матеріальну та моральну шкоду.

Водій ОСОБА_4 , керуючи пасажирським автобусом марки «ПАЗ 4234», реєстраційний номер НОМЕР_2 порушив вимоги пунктів 1.5; 1.10 ;10.1; 16.3; 16.11 ПДР України виїхав на головну дорогу, чим створив для ОСОБА_2 перешкоду в русі.

В результаті зазначених дій транспортний засіб марки «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 , під керуванням ОСОБА_2 зіткнувся з автобусом марки «ПАЗ 4234», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 .

Внаслідок зазначених дій транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Посилалися на те, що постановою Мукачівського міськрайонного суду від 11 жовтня 2017 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та провадження у справі закрито у зв`язку з закінченням строків притягнення його до адміністративної відповідальності, передбачених частиною другою статті 38 КпАП України.

Постановою апеляційного суду Закарпатської області від 18 червня 2018 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, скасовано постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2017 року, провадження у даній справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП.

Зазначали, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки «Chevrolet Aveo» реєстраційний номер НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження, вартість відновлювального ремонту якого становить 149 017,98 грн.

Вважали доведеним вину водія автобуса ОСОБА_4 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та як наслідок - заподіяння їм шкоди. Власником автобусу є фізична - особа підприємець ОСОБА_3 , а водій ОСОБА_4 на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди перебував із нею у трудових відносинах.

Посилалися на те, що матеріальна шкода, заподіяна ОСОБА_1 складає 150 217,98 грн, на яку слід нараховувати інфляційні витрати та три відсотки річних.

Згідно з проведеним розрахунком розмір інфляційних витрат складає 31 550 грн, а розмір трьох відсотків річних - 8 543,85 грн.

Відтак, загальна сума матеріальної шкоди, заподіяна ОСОБА_1 становить 190 312,75 грн.

Стверджували про заподіяння їм унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди моральної шкоди. ОСОБА_1 оцінила її у розмірі 15 000 грн, а ОСОБА_2 - у розмірі 25 000 грн.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд:

- стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 190 312,75 грн матеріальної шкоди з урахуванням індексу інфляції і трьох відсотків річних; 15 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, 2 405,52 грн у відшкодування судового збору;

- стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 25 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, і 704,80 грн у відшкодування судового збору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 190 312,75 грн та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що причиною дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 28 жовтня 2016 року, стали дії ОСОБА_4 - водія пасажирського автобуса марки «ПАЗ 4234», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить відповідачу ОСОБА_3 .

Районний суд вважав, що позивачами доведено заявлені ними позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди.

Суд взяв до уваги викладені у висновок експерта Демка І. М. від 01 лютого 2017 року, у якому визначено, що з технічної точки зору причиною виникнення дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 28 жовтня 2016 року, стали дії водія автобуса «ПАЗ 4234», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_4 . При цьому суд першої інстанції відхилив викладені у висновку судового експерта № 10/19 висновки про наявність у діях ОСОБА_2 вини.

Частково задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, районний суд враховував глибину спричинених позивачам моральних страждань, загальні засади розумності та справедливості та те, що права порушено тільки внаслідок пошкодження майна.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_3 задоволено.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 лютого 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 жовтня 2018 року.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції по суті спірних правовідносин є неправильними, оскільки вони не відповідають встановленим обставинам справи. При цьому районним судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що постанова Апеляційного суду Закарпатської області від 18 червня 2018 року, якою провадження у справі на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_2 складу правопорушення, має преюдиційний характер, отже, питання вини ОСОБА_2 як учасника дорожньо-транспортної пригоди у спірних правовідносинах не повинно аналізуватися.

Скасовуючи рішення про стягнення матеріальної і моральної шкоди зі ОСОБА_3 , якій на праві приватної власності належить транспортний засіб - пасажирський автобус марки «ПАЗ 4234», апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про винуватість ОСОБА_4 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди з посиланням на постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 18 червня 2018 року, оскільки у постанові не встановлено вину ОСОБА_4 та причинно-наслідковий зв`язок між його діями та дорожньо-транспортною пригодою.

Поза межами цього провадження винуватість водія автобусу марки «ПАЗ 4234» ОСОБА_4 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 28 жовтня 2016 року, і причинно-наслідковий зв`язок його дій з наслідками не встановлювалась, а пред`явлення позову одним із власників джерела підвищеної небезпеки до іншого не надає йому перевагу у змагальності сторін і не звільняє від обов`язку доведення своїх позовних вимог.

На підставі ухвали Мукачівського міськрайонного суду від 08 грудня 2016 року було призначено судову авто-технічну експертизу по факту дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 28 жовтня 2016 року о 9 год 00 хв на 777 км автодороги М06 Київ-Чоп, проведення якої доручено судовому експерту Демко І. М.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Демко І. М. , який на підставі ухвали Мукачівського міськрайонного суду від 08 грудня 2016 року був уповноважений на проведення судової авто-технічної експертизи по факту дорожньо-транспортної пригоди, що мало місце 28 жовтня 2016 року, 01 лютого 2017 року провів експертне дослідження, а не авто-технічну експертизу.

При цьому, жодних правових підстав для проведення саме експертного дослідження у Демка І. М. не було: в матеріалах адміністративної справи № 303/6656/16-п відсутній договір з експертом відповідно до вимог чинного законодавства України, що укладається за письмовою заявою замовника з обов`язковим зазначенням його реквізитів, переліком питань, які підлягають розв`язанню, а також об`єктів, що надаються на дослідження.

Більше того, у висновку експертного дослідження по факту ДТП не зазначено, що судовий експерт Демко І. М. обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, хоча попереджався про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України згідно з постановою суду від 08 грудня 2016 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 лютого 2019 року.

ОСОБА_2 постанову суду апеляційної інстанції не оскаржив повноважень ОСОБА_1 на оскарження не надавав, тому на підставі частини першої статті 400 ЦПК України оскаржуване судове рішення у частині позовних вимог ОСОБА_2 в касаційному порядку не переглядається.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У листопаді 2020 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У лютому 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Зазначає, що суд апеляційної інстанції неправомірно відхилив наявність судового рішення, яке має преюдиційний характер для справи, проте, взяв до уваги висновок експерта від 09 березня 2017 року, висновок повторної судової транспортно-трасологічної експертизи від 12 травня 2017 року та висновок експерта від 22 вересня 2017 року, які встановлюють вину водія ОСОБА_2 у дорожньо-транспортній пригоді.

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення ОСОБА_1 вказує неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 234/16272/15-ц (провадження № 61-31395сво18) та постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 522/11610/15-ц (провадження № 61-13624св18), від 18 листопада 2019 року у справі № 344/9572/16-ц (провадження № 17552св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 345/4614/16-ц (провадження № 61-31818св18), що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу учасник справи не подав.

У березні 2021 року фізична особа - підприємець ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила, що доводи касаційної скарги є необгрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням статей 263-265 ЦПК України.

Зазначала, що суд апеляційної інстанції дослідив та оцінив всі докази у справі, встановив відсутність підстав для деліктної відповідальності через відсутність всіх елементів складу правопорушення, за наявності яких настає відповідальність. Такі висновки суду апеляційної інстанції вважає правильними.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 жовтня 2016 року о 09 год 00 хв, на 777 км автодороги М06 Київ-Чоп, ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом марки «Chevrolet Aveo» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по головній дорозі в напрямку м. Ужгород, став учасником дорожньо-транспортної пригоди за участі пасажирського автобуса марки «ПАЗ 4234» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_4 .

За наслідками дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

ОСОБА_1 є власником транспортного засобу марки «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

08 грудня 2016 року Мукачівським міськрайонним судом у межах адміністративної справи про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, було призначено судову авто-технічну експертизу по факту дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 28 жовтня 2016 року о 9 год 00 хв на 777 км автодороги М06 Київ-Чоп, проведення якої доручено судовому експерту Демко І. М.

У висновку експерта Демка І. М. від 01 лютого 2017 року зазначено, що причиною виникнення дорожньо-транспортної пригоди із технічної точки зору стали дії водія автобуса «ПАЗ 4324» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_4 , який у порушення вимог пункту 16.11 Правил дорожнього руху України, виїжджаючи з другорядної дороги на головну, не дав дорогу автомобілю Chevrolet Aveo реєстраційний номер НОМЕР_1 , що рухався головною дорогою, і саме ці дії ОСОБА_4 знаходяться у причинному зв`язку з фактом настання дорожньо-транспортної пригоди.

У висновку експерта Маргіти В. І. № 10/19 від 09 березня 2017 року зазначено: «В даній дорожній ситуації водій автомобіля Shevrolet Aveo реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_2 повинен був діяти відповідно до вимог пунктів 13.1, 13.3, 12.3 Правил дорожнього руху України.

В даній дорожній ситуації водій автобуса марки «ПАЗ 4234» ОСОБА_4 повинен був діяти відповідно до вимог пунктів 16.11 Правил дорожнього руху України.

Місце зіткнення транспортних засобів: автомобіля Shevrolet Aveo реєстраційний номер НОМЕР_1 та автобуса ПАЗ реєстраційний номер НОМЕР_2 , відбулося на смузі руху по напрямку до м. Мукачева, у місці закінчення лівого сліду гальмування автомобіля Shevrolet Aveo реєстраційний номер НОМЕР_1 , при цьому автобус ПАЗ знаходився в положенні близькому до паралельного до осьової лінії головної дороги.

Якщо рахувати, що в момент зіткнення вищезазначені транспортні засоби знаходилися у русі, то при визначеному характері зіткнення автомобіль Shevrolet Aveo, реєстраційний номер НОМЕР_1 почало розгортати проти годинникової стрілки, на смугу руху по напрямку до м. Ужгорож, де в подальшому відбулося зіткнення з передньою частиною автобуса БАЗ реєстраційний номер НОМЕР_3 .

З технічної точки зору, невиконання водієм автомобіля Shevrolet Aveo реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_2 вимог пунктів 13.1 та 12.3 Правил дорожнього руху України в даній дорожній ситуації стало причиною настання даної дорожньо-транспортної пригоди.» (том 1, а. с. 85-91).

Відповідно до висновку експерта № 19/12-1/108/109-СЕ/17 від 22 вересня 2017 року за результатами повторної судово-автотехнічної експертизи в адміністративній справі № 303/6656/16-п місце зіткнення транспортних засобів Shevrolet Aveо реєстраційний номер НОМЕР_1 та пасажирського автобуса ПАЗ 4234 розташовано на середині проїзної частини в районі поздовжньої осьової лінії дорожньої розмітки та осипу. Більш точно вказати місце зіткнення транспортних засобів з зазначенням його геометричної точки та провести повне та об`єктивне дослідження поставлених питань експерту неможливо (том 1, а. с. 92-103).

Постановою Мукачівського міськрайонного суду від 11 жовтня 2017 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та провадження у справі закрито в зв`язку з закінченням строків притягнення його до адміністративної відповідальності, передбачених частиною другою статті 38 КпАП України.

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 18 червня 2018 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2017 року скасовано. Провадження у даній справі закрито на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП у зв`язку у відсутністю складу адміністративного правопорушення (том 1, а. с.25-29).

Відповідно до звіту про оцінку вартості збитків спричинених транспортному засобу марки «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартість відновлювального ремонту становить 149 017,98 грн (а. с. 30).

Згідно з витягом з Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців ОСОБА_3 є фізичною особою - підприємцем, має дозвіл на наступний вид діяльності: 49.31 пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення.

ОСОБА_4 перебуває у трудових відносинах з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 , що підтверджується копією трудового договору від 20 лютого 2004 року та копією додаткової угоди № 2 про зміну трудового договору від 20 лютого 2004 року (том 1, а. с. 215-216).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є, зокрема:

- якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт З частини другої статті 11 ЦК України). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події (частина шоста статті 11 ЦК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8 та 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Положеннями частини першої статті 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно з пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статті 1166 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи зі ОСОБА_3 на її користь матеріальну шкоду у розмірі 190 312,75 грн та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн, районний суд вважав, що позивачем доведено наявність підстав для відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, та дійшов до висновку про завдання позивачеві морально шкоди.

Скасовуючи рішення районного суду, апеляційний суд вважав, що висновки районного суду є неправильними, оскільки доказів, які б підтверджували вину ОСОБА_4 , який на правовій підставі керував пасажирським автобусом марки «ПАЗ 4234», реєстраційний номер НОМЕР_2 , у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 28 жовтня 2016 року, і причинно-наслідковий зв`язок його дій з наслідками не встановлено. Отже, стягнення з власника пасажирського автобуса марки «ПАЗ 4234» - фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є необґрунтованим.

З такими висновками суду апеляційної інстанції колегія суддів погоджується та вважає, що підстав для скасування судового рішення, яке відповідає положенням статей 263-265 ЦПК України немає.

Відповідальність за відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, на підставі положень частини другої статті 1187 ЦК України покладено на особу, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Сторонами не оспорювалися факт дорожньо-транспортної пригоди, право власності ОСОБА_1 на автомобіль марки «ChevroletAveo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , правомірність керування ним у момент дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 , право власності ОСОБА_3 на пасажирський автобус «ПАЗ 4324», реєстраційний номер НОМЕР_2 , перебування ОСОБА_4 як водія указаного транспортного засобу у трудових стосунках із ОСОБА_3 як роботодавцем.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи стороною позивача не надано належних доказів, які б підтверджували наявність у діях ОСОБА_4 вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

Не встановлення вини особи та причинно-наслідкового зв`язку між дорожньо-транспортною пригодою та діями особи, а саме складу цивільного правопорушення, є підставою для відмови у покладенні на особу обов`язку з відшкодування як майнової, так і моральної шкоди.

За таких обставин, висновки суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для покладення обов`язку з відшкодування шкоди на фізичну особу - підприємця ОСОБА_3 , яка є власником пасажирського автобусу «ПАЗ 4324», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та роботодавцем ОСОБА_4 , є правильними.

З огляду на зазначене, підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини першої статті 1172 ЦК України, у якій зазначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових ) обов`язків, немає.

При цьому апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що питання вини ОСОБА_2 як учасника дорожньо-транспортної пригоди, не підлягає встановленню та аналізу з огляду на наявність постанови Апеляційного суду Закарпатської області від 18 червня 2018 року, якою провадження в адміністративній справі за статтею 124 КпАП України закрито на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП у зв`язку у відсутністю у діях ОСОБА_2 складу правопорушення.

Верховний Суд не може прийняти до уваги викладені в касаційній скарзі доводи заявника щодо неналежної оцінки судом апеляційної інстанції наявних у матеріалах справи висновку експерта від 09 березня 2017 року, висновку повторної судової транспортно-трасологічної експертизи від 12 травня 2017 року та висновку експерта від 22 вересня 2017 року. Вказані аргументи заявника по суті зводяться до переоцінки доказів, а відповідно до визначених статтею 400 ЦПК України меж розгляду справи суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Посилання заявника на правові висновки Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладені у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 234/16272/15-ц (провадження № 61-31395сво18) колегія суддів відхиляє, оскільки у зазначеній справі встановлені інші фактичні обставини, які є відмінними від обставин цієї справи.

Доводи касаційної скарги з посиланням на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 522/11610/15-ц (провадження № 61-13624св18), у постанові від 18 листопада 2019 року у справі № 344/9572/16-ц (провадження № 17552св18) не заслуговують на увагу, оскільки у зазначених справах встановлено вину особи, тоді як у цій справі вину водія ОСОБА_4 встановлено не було.

Посилання заявника на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 345/4614/16-ц (провадження № 61-31818св18) колегія суддів відхиляє, оскільки у вказаній справі було відмовлено у задоволенні позову у зв`язку з встановленням преюдиційним рішенням суду відсутності у діях обох водіїв складу адміністративного правопорушення, тоді як у цій справі вину водія ОСОБА_4 встановлено не було на підставі рішення суду.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк