ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 611/3/20 Головуючий суддя І інстанції Коптєв Ю. А.
Провадження № 22-ц/818/283/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають з договорів позики
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , до якої приєднались ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , на рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 02 червня 2020 року, ухвалене у складі судді Коптєва Ю.А., по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 про стягнення боргу, інфляційного збільшення боргу та трьох процентів річних,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу у розмірі 9814 грн, інфляційного збільшення боргу в розмірі 2943,32 грн та трьох процентів річних 772, 45 грн.

Крім того, від ОСОБА_6 надійшла позовна заява про стягнення боргу з ОСОБА_3 у розмірі 4045 грн, а також інфляційного збільшення боргу, що становить 1613,96 грн, а також трьох процентів річних в розмірі 361,72 грн.

Також, ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому просить стягнути заборгованість у загальному розмірі 16773,82 грн, яка складається з 11270,20 грн сума боргу (за двома розписками), 4495,80 грн розмір інфляційного збільшення боргу, 1007,82 грн три проценти річних.

ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом і до ОСОБА_7 з вимогою стягнути з останньої заборгованість за договором позики, яка складається із суми боргу 3742 грн, інфляційних нарахувань на суму боргу 1493,06 грн, 334,62 грн. трьох процентів річних.

До суду також надійшла позовна заява від ОСОБА_6 про стягнення з ОСОБА_5 боргу у загальному розмірі 8637 грн, та суму інфляційного збільшення боргу, у розмірі 3446,16 грн, три відсотки річних від простроченої суми у розмірі. 772,34 грн.

В обґрунтування позовів ОСОБА_8 зазначив, що між ним та відповідачами були укладені договори позики грошових коштів в простій письмовій формі у вигляді розписок. Як вказував позивач, відповідно до розписки від 17 серпня 2016 року ОСОБА_1 отримала у позику грошові кошти у розмірі 9814 грн та зобов`язалася їх повернути у строк до 30 грудня 2016 року. Крім того, 17 серпня 2016 року ОСОБА_3 отримала від нього позику у розмірі 4045 грн з кінцевим терміном повернення 30 грудня 2016 року. Також, 17 червня 2016 року та 17 серпня 2016 року між ним та ОСОБА_4 були укладені договори позики у формі розписок, відповідно до яких остання отримала в борг грошові кошти в розмірі 6116 грн та 5154,20 грн зі строком повернення до 30 грудня 2016 року. Позивач зазначив, що 17 серпня 2016 року ОСОБА_7 також отримала від нього в борг 3742 грн, які зобов`язалася повернути до 30 грудня 2016 року, що підтверджується відповідною розпискою. ОСОБА_5 , як вказує ОСОБА_8 , також взяла у нього в борг 17 червня 2016 року та 17 серпня 2016 року грошові кошти в розмірі 1637 грн та 7000 грн, з кінцевим терміном повернення до 30 грудня 2016 року, про що написала розписки.

Проте, позичальники не виконали грошові зобов`язання за договорами, кошти у визначений строк не сплатили, в зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_8 просив позов задовольнити, стягнути з відповідачів грошові кошти за договорами позики, а також суми інфляційного збільшення боргу та трьох процентів річних.

Ухвалою судді Барвінківського районного суду Харківської області від 05 липня 2019 року провадження у справах були відкриті, розгляд справ призначено в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 13 лютого 2020 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 611/3/20 2/611/68/20 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про стягнення боргу та цивільні справи № 611/4/20, № 611/5/20, № 611/6/20, № 611/7/20 за позовами ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , . ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 про стягнення боргу, присвоївши об`єднаній справі єдиний унікальний номер 611/3/20, номер провадження 2/611/68/20.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та їх представники ОСОБА_2 та ОСОБА_9 проти позову заперечували повністю. Вказали, що грошові кошти за розписками вони не отримували. Крім того, відповідачі зазначили, що вони під час написання розписок знаходились з позивачем та його рідними в трудових відносинах, оскільки працювали в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який належить тестю позивача, що підтверджується наданими копіями трудових книжок, показами свідків та поясненнями відповідачів. Пояснили, що 17 серпня 2016 року, будучи під психологічним тиском позивача, який мав на меті незаконно збагатитися за рахунок відповідачів, прикриваючи виявлену недостачу матеріальних цінностей в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », в закритому приміщенні, будучі наляканими, вони написали відповідні боргові розписки. Крім того, у наданих відзивах заявили клопотання про застосування строку позовної давності.

Рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 02 червня 2020 року частково задоволено позов ОСОБА_6 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , номер і серія паспорта НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , заборгованість за договором позики від 17 серпня 2016 року у розмірі 9814 (дев`ять тисяч вісімсот чотирнадцять) гривень; інфляційні втрати за договором позики від 17 серпня 2016 року, за період з січня 2017 року по липень 2019 року, у розмірі 2653 (дві тисячі шістсот п`ятдесят три) гривні 70 копійок; три проценти річних від простроченої суми за договором позики від 17 серпня 2016 року, за період з 01 січня 2017 року по 15 серпня 2019 року, в розмірі 772 (сімсот сімдесят дві) гривні 45 копійок; а всього 13240 (тринадцять тисяч двісті сорок) гривень 15 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 751 (сімсот п`ятдесят одна) гривня 97 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , номер і серія паспорта НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , заборгованість за договором позики від 17 серпня 2016 року у розмірі 4045 (чотири тисячі сорок п`ять) гривень; інфляційні втрати за договором позики від 17 серпня 2016 року, за період з січня 2017 року по липень 2019 року, у розмірі 1062 (одна тисяча шістдесят дві) 62 копійки; три проценти річних від простроченої суми за договором позики від 17 серпня 2016 року, за період з 01 січня 2017 року по 24 грудня 2019 року, в розмірі 361 (триста шістдесят одна) гривня 72 копійки; а всього 5469 (п`ять тисяч чотириста шістдесят дев`ять) гривень 34 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 судові витрати по сплаті судового збору 698 (шістсот дев`яносто вісім) гривень 01 копійка.

Стягнуто з ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_4 , на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , номер і серія паспорта НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , заборгованість за договорами позики від 17 серпня 2016 року у розмірі 11270 (одинадцять тисяч двісті сімдесят) гривень 20 копійок; інфляційні втрати за договорами позики від 17 серпня 2016 року, за період з 31 грудня 2016 року по листопад 2019 року, у розмірі 3131 (три тисячі сто тридцять одна) гривня 93 копійки; три проценти річних від простроченої суми за договорами позики від 17 серпня 2016 року, за період з 01 січня 2017 року по 24 грудня 2019 року, в розмірі 1007 (одна тисяча сім) гривень 82 копійки; а всього 15409 (п`ятнадцять тисяч чотириста дев`ять) гривень 95 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 судові витрати по сплаті судового збору 705 (сімсот п`ять) гривень 93 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_5 , на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , номер і серія паспорта НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , заборгованість за договорами позики від 17 серпня 2016 року у розмірі 8637 (вісім тисяч шістсот тридцять сім) гривень; інфляційні втрати за договорами позики від 17 серпня 2016 року, за період з 31 грудня 2016 року по листопад 2019 року, у розмірі 2 400 (дві тисячі чотириста) гривень 22 копійки; три проценти річних від простроченої суми за договорами позики від 17 серпня 2016 року, за період з 01 січня 2017 року по 24 грудня 2019 року, в розмірі 772 (сімсот сімдесят дві) гривні 34 копійки; а всього 11809 (одинадцять тисяч вісімсот дев`ять) гривень 56 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 судові витрати по сплаті судового збору 705 (сімсот п`ять) гривень 85 копійок.

В іншій частині в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу, інфляційного збільшення боргу та трьох процентів річних, - відмовлено.

В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу, інфляційного збільшення боргу та трьох процентів річних, - відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі, до якої приєднались ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , адвокат Скляров С.Д., який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду не відповідає обставинам, які були встановлені в ході розгляду справи та зафіксовані технічними засобами, судом не встановлено справжню природу правових відносин між позивачем та відповідачами, не встановлена справжня правова природа розписок, а тому вказане рішення є не законним в частині стягнення боргу з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та підлягає скасуванню в цій частині.

Вказав, що позивач, допитаний 13.06.2020, на неодноразові питання суду, представників відповідачів, коли позивач надав грошові кошти відповідачам до написання розписок, в момент написання розсипок, чи після написання розписок, позивач неодноразово відповів, що надав кошти після написання розписок відповідачами, кожному окремо, в іншому місці, кому в той же день, кому в інші. Отже в судовому встановлено що гроші позивач нібито надав не в момент написання розписки як вказано в позовах, а в інший час, після написання розписок відповідачами.

Зазначив, що з наданих позивачем розписок не можливо встановити дати передачі позивачем грошових коштів відповідачам, такої дати в розписках не вказано. Крім того, в розписках не вказано місце їх написання.

Послався на те, що покази відповідачів про те що 17 серпня 2016 року вони не отримували ніяких коштів під час написання розписок повністю підтверджені показами допитаних в суді свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Зауважив, що у зв`язку з тим що розписки написані російською мовою, суд в своєму рішенні помилково дійшов висновку про те що російське слово «отдать» в перекладі на українську мову відповідає слову «повернути». В наданих позивачем суду розписках є слово «отдать», слово «повернути» не має. Слова «повернути» як вказано в ст.1049 ЦК України і «отдать, (в перекладі «віддати»), яке було вжите у розписці, - не тотожні поняття. З огляду на вищевказане в цій частині форма розсипки не відповідає ст. 1049 ЦК України.

Вважає, що в судовому засіданні, при допиті позивача, відповідачів та свідків було встановлено що усі розсипки були написані 17 серпня 2016 року, розписок 17 червня 2016 року ніхто не писав.

Вказав, що позивач, виконуючи обов`язки директора магазина, прикриваючи нібито виявлену недостачу матеріальних цінностей в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який належить родині позивача, не встановивши разом з відповідачами чи є недостача матеріальних цінностей, чи ні, з метою подальшого незаконного збагачення за рахунок відповідачів, психологічно пливаючи як на відповідачів, так і свідків, які на той час знаходились в магазині, змусив відповідачів написати боргові розписки. На наступний день всі відповідачі були звільнені, на питання про боргові розписки позивач повідомив що знищив їх.

Відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надійшло, що не перешкоджає перегляду рішення районного суду відповідно до норми ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Частина третя статті 3 ЦПК Українипередбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін визначені у ст. 375 ЦПК України, за якою суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилом ч. 1 ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 червня 2016 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , а також ОСОБА_5 укладено договори позики, відповідно до яких:

- « ОСОБА_4 взяла в борг 5154 грн у ОСОБА_6 і зобов`язалася повернути до 30 грудня 2016 року»;

- « ОСОБА_5 взяла у ОСОБА_6 1637 грн. і зобов`язалась повернути до 30 грудня 2016 року».

Судом також встановлено, що 17 серпня 2016 року ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 уклали договори позики, зі змісту яких вбачається, що:

- « ОСОБА_4 взяла в борг 6116 грн у ОСОБА_6 і зобов`язалася повернути до 30 грудня 2016 року»;

- « ОСОБА_3 взяла в борг 4045 грн у ОСОБА_6 і зобов`язалася повернути до 30 грудня 2016 року»;

- « ОСОБА_1 взяла в борг 9814 грн у ОСОБА_6 і зобов`язалася повернути до 30 грудня 2016 року»;

- « ОСОБА_5 взяла в борг 7000 грн у ОСОБА_6 і зобов`язалась повернути до 30 грудня 2016 року»;

На підтвердження вищезазначених договорів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 надали розписки, оригінали яких містяться в матеріалах справи (а. с. 44-47, 49-50 ).

Крім того, матеріалами справи встановлено, що 17 серпня 2016 року ОСОБА_7 надала розписку про те, що вона «винна гроші ОСОБА_8 3742 грн та зобов`язується їх повернути до 30 грудня 2016 року», оригінал якої також долучено до матеріалів справи (а. с. 48 ).

Дослідивши зміст боргових розписок від 17 червня 2016 року та 17 серпня 2016 року, судом встановлено, що зазначені розписки ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є договорами позики, укладеним у простій письмовій формі, відповідають змісту ст. 1047 ЦК України.

Також, в судовому засіданні було допитано свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які пояснили, що працювали в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » разом з відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 . Вказали, що реально за розписками відповідачі грошових коштів не отримували, а суми зазначені в них є нестачею коштів в касі магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Задовольняючи частково вимоги позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що оскільки розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, отже покази свідків, у такому разі, не є неналежним та недопустимим доказом в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд критично поставився до заперечень відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та їх представників ОСОБА_2 та ОСОБА_9 . Відповідачі чи їх представники ніяких доказів на спростування обставин, на які посилається позивач, і про які зазначено у оригіналах розписок, не надали. Будь-яких інших доказів того, що розписки від 17 червня 2016 року від 17 серпня 2016 року, відповідачі написали внаслідок застосування до них сили та погроз, не надано. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що договори позики між позивачем та відповідачем були укладені не добровільно чи за інших обставин, в тому числі пов`язаних з перебування сторін у трудових відносинах.

Суд відхилив доводи представників відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_9 в тій частині, що під час написання розписок не дотримано їх форму, що передбачено ст. 1049 ЦК України, оскільки вказане повністю спростовується змістом наданих оригіналів розписок ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 від 17 серпня 2016 року та 17 червня 2016 року, текст яких чіткій, не є суперечливим чи таким, що можна тлумачити із іншого боку. Натомість, вказані розписки містять зазначення, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 «взяли в борг» та «зобов`язуються віддати» відповідні кошти. Зміст розписок підтверджує факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме у борг, а також ними встановлено й обов`язок ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 повернути грошові кошти ОСОБА_8 . Посилання представників на постанову Верховного Суду України від 04 березня 2020 року у справі № 623/2209/19 (насправді 632/2209/16) є необґрунтованим, оскільки у даній справі встановлені інші фактичні обставини.

Крім того, відповідачами чи їх представниками не доведено той факт, що позикодавцем їм грошові кошти не передавалися, ні до дати зазначеній у розписках 17 серпня 2016 року, ні після. Суд не взяв до уваги, твердження представників відповідачів, що позивач факт передання грошових коштів не підтвердив, оскільки за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Разом з тим, суд погодився з вищезазначеними запереченнями представників відповідачів в частині змісту розписки від 17 серпня 2016 року, наданої ОСОБА_7 , з якої вбачається, що нею не можливо підтвердити той факт, що остання взяла в борг грошові кошти, оскільки в ній міститься посилання на те, що вона винна грошові кошти ОСОБА_8 , проте, встановити, що вона брала їх в борг саме за цієї розпискою не є можливим.

У зв`язку з чим, оскільки позивач, усупереч вимог ч.3 ст.12, ч. 2 ст. 43 та ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтування своїх позовних вимог, суд відмовив ОСОБА_14 в частині задоволення позову до ОСОБА_7 про стягнення боргу, інфляційного збільшення боргу та трьох процентів річних повністю.

Однак, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 свого обов`язку не виконали, не повернули грошові кошти за відповідними договорами позики, що підтверджується наявністю оригіналу розписок, які долучені до матеріалів позову. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-24ц12.

Приймаючи до уваги, що суми боргів відповідачами не повернуті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , інфляційного збільшення боргу та трьох процентів річних є правомірними.

Судом перевірено надані ОСОБА_15 розрахунки трьох процентів річних від прострочених ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 сум, що проведені у відповідності до ст. 625 ЦПК України, у зв`язку з чим позовні вимоги позикодавця в цій частині підлягають задоволенню повністю, а саме:

- з ОСОБА_1 підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми за договором позики від 17 серпня 2016 року, за період з 01 січня 2017 року по 15 серпня 2019 року, в розмірі 772,45 грн;

- з ОСОБА_3 підлягають стягненню три процент річних від простроченої суми за договором позики від 17 серпня 2016 року, за період з 01 січня 2017 року по 24 грудня 2019 року, в розмірі 361,72 грн;

- з ОСОБА_4 підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми за договорами позики від 17 червня 2016 року та 17 серпня 2016 року, за період з 01 січня 2017 року по 24 грудня 2019 року, в розмірі 1007 (одна тисяча сім) гривень 82 копійки;

- з ОСОБА_5 підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми за договорами позики від 17 червня 2016 року та 17 серпня 2016 року, за період з 01 січня 2017 року по 24 грудня 2019 року, в розмірі 772 (сімсот сімдесят дві) гривні 34 копійки.

Крім того, судом досліджено надані позивачем розрахунки інфляційного збільшення боргів відповідачів та встановлено, що позивачем невірно визначено індекс інфляції, який визначається як добуток щомісячних індексів за відповідний період, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_6 в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Також, позивачем невірно визначено період стягнення інфляційного збільшення боргів відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за борговими розписками від 17 червня 2016 року та 17 серпня 2016 року.

Розрахунок інфляційних збитків проведено судом за формулою: сума боргу х індекс інфляції (як добуток щомісячних індексів за відповідний період) /100 сума боргу, з врахуванням того, що ст.625 ЦК України визначена відповідальності боржника саме за прострочення грошового зобов`язання, а останнім днем виконання зобов`язань відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , що визначений у всіх розписках, є «30 грудня 2016 року».

У зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що необхідно стягнути:

- з ОСОБА_1 інфляційні втрати за договором позики від 17 серпня 2016 року, за період з січня 2017 року по липень 2019 року, у розмірі 2653, 70 грн;

- з ОСОБА_3 інфляційні втрати за договором позики від 17 серпня 2016 року, за період з січня 2017 року по липень 2019 року, у розмірі 1062, 62 грн;

- з ОСОБА_4 інфляційні втрати за договорами позики від 17 червня 2016 року та 17 серпня 2016 року, за період з 31 грудня 2016 року по листопад 2019 року, у розмірі 3131,93 грн;

- з ОСОБА_5 інфляційні втрати за договорами позики від 17 червня 2016 року та 17 серпня 2016 року, за період з 31 грудня 2016 року по листопад 2019 року, у розмірі 2 400,22 грн;

З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що в іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення інфляційного збільшення боргу необхідно відмовити.

Щодо заяви відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про застосування позовної давності до позовних вимог ОСОБА_16 , суд зазначив наступне.

Судом встановлено, що позивач за захистом своїх майнових прав звернувся 24 грудня 2019 року, що відповідає даті здачі у відділення поштового зв`язку кореспонденції для суду позивачем.

З урахуванням того, що грошові кошти були надані в борг ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 терміном до 30 грудня 2016 року, строк позовної давності, про застосування якого просять відповідачі, не сплив.

А отже, вимога відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про застосування наслідків спливу строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками районного суду.

У ст.ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, які полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладання договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

У відповідності до ч.ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Районним судом було вірно встановлено правову природу розписок ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , які містять зазначення що грошові кошти за ними отримані у борг, що кореспондує обов`язку останніх повернути такі кошти.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що російське слово «отдать» у перекладі на українську мову буде «віддати», а не повернути, що свідчить про те, що між учасниками не виникло боргових зобов`язань, колегія суддів відхиляє, оскільки при зазначенні, що грошові кошти передаються у борг, слово «віддати» слід розглядати як обов`язок такі кошти повернути.

Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

У статті 231 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 березня 2019 року у справі № 907/113/18 зазначено, що «статтею 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи). Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 у справі № 484/3809/16 зроблено висновок, що: «у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц зазначено, що «для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам».

Отже, для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що апелянти не пред`явили зустрічного позову про визнання спірних договорів недійсними.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду про те, що покази свідків, у такому разі, є неналежним та недопустимим доказом в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідачі не звертались до правоохоронних органів з заявами про вчиненням відносно них протиправних дій з метою незаконного збагачення, не заявляли до суду клопотання про призначення судової експертизи, а тому матеріали справи не містять доказів того, що розписки від 17 червня 2016 року від 17 серпня 2016 року, відповідачі написали внаслідок застосування до них сили та погроз. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що договори позики між позивачем та відповідачем були укладені не добровільно чи за інших обставин, в тому числі пов`язаних з перебування сторін у трудових відносинах.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції перевірено та надану належну оцінку наданому позивачем розрахунку індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

Апелянтами розрахунок суду не спростований.

Також відповідачами в суді першої інстанції зроблено заяву про застосування до позовних вимог наслідків спливу строку позовної давності.

За правилом ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Нормами ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦПК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Встановивши, що кінцевий строк виконання зобов`язання було встановлено 30.12.2016, а до суду позивач звернувся 24.12.2019, районний суд обґрунтовано не застосував до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності.

За таких обставин, колегія суддів констатує, що апелянти не спростували висновків районного суду.

З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом було додержано норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Підстави для перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , до якої приєднались ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 02 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 16 червня 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В. Бурлака.

О.М. Хорошевський.