РІШЕННЯ
Іменем України
01.06.2021 року м.Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючої судді - Мартинишин М.О.
з участю секретаря судового засідання Маланій І.Я.

позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3
відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5
представника третьої особи: Новосельської М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , з участю третьої особи: Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про позбавлення батьківських прав

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду позовом до відповідача, в якому просила суд позбавити батьківських прав ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Свої позовні вимоги мотивує тим, що 15.03.2013 року між ОСОБА_4 укладено шлюб, який розірвано рішенням Франківського районного суду м.Львова від 11.07.2017 року. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначає, що причиною розірвання шлюбу слугувало те, що відповідач часто зловживав спиртним, абсолютно не цікавився сім`єю, не займався вихованням та утриманням дочки, не цікавився станом її здоров`я, не піклувався про її фізичний та моральний розвиток. У період спільного сімейного життя вирішили з відповідачем поїхати на постійне місце проживання в Польщу, де залишились проживати отримавши разом з дочкою посвідки на постійне проживання. Перебуваючи в Республіці Польща створила нову сім`ю, уклавши 03.09.2018 року шлюб між ОСОБА_7 . Від цього шлюбу народився син. ОСОБА_8 називає татом теперішнього чоловіка, оскільки він вже досить тривалий час в повній мірі виконує роль батька в її житті. На даний час дочка проживає разом з матір`ю у м.Варшаві в люблячій та повноцінній сім`ї. Теперішній чоловік опікується дочкою, проводить з нею час дозвілля, утримує її матеріально, жодної різниці між власним сином не робить. Вважає, що відповідач повинен бути позбавлений батьківських прав, оскільки він тривалий час ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дочки ОСОБА_9 , між ними втрачено родинний зв`язок, відповідач зловживає своїми правами на шкоду дитині, зокрема, протягом 4-х останніх років не контактує з донькою, не цікавиться станом її здоров`я, фізичним та моральним розвитком. У зв`язку з тим була вимушена звернутись до суду про стягнення аліментів, що задоволено 27.02.2020 року. При цьому, позивач не чинила перешкоди у спілкуванні з дитиною або визначення способів участі у вихованні дитини, відповідач за захистом своїх прав в жодний компетентний орган не звертався, що підтверджується відповідями на адвокатські запити. Зазначає, що відповідач проявляє себе з вкрай негативної сторони, його антисоціальна поведінка дозволяє зробити висновок, що йому не можна доручити виховання дочки. Його пристрасть до вживання алкоголю не лише зруйнувала сім`ю, але й створює небезпеку для нього та оточуючих, що підтверджує постанова Франківського районного суду м.Львова від 16.05.2018 року про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення ДТП у стані алкогольного сп`яніння. На даний час відповідач відмовляється надавати згоду на надання дозволу на тимчасові поїздки в Польщу та в будь-які країни зони Шенгену, що спричиняє значні складності у виконанні позивачем своїх батьківських обов`язків, позбавляє можливості подорожувати, оздоровлюватись, відпочивати з дочкою. Зазначає, що зверталась до Франківської районної адміністрації як органу опіки та піклування про надання висновку щодо доцільності позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, однак в такому відмовлено за відсутністю підстав. Вважає, що оскільки відповідач не тільки не виконував своїх батьківських обов`язків, але і не вживав заходів для будь-якого контакту з дитиною, не виявляв у ній зацікавленості, такі обставини свідчать про свідоме ухилення ОСОБА_4 від виконання ним батьківських обов`язків відносно дочки. Просить позов задовольнити.
Ухвалою судді від 02.11.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.
30.11.2020 року представником позивача, адвокатом Макар М.В. подано до суду заяву про приєднання в якості доказів - підтвердження від 01.10.2020 року, надане дитячим психологом Євою Ульріх-Залеською в м.Варшаві.
03.12.2020 року від представника відповідача ОСОБА_5 на адресу суду надійшли заперечення щодо заяви про приєднання доказів з підстав недотримання позивачем вимог ч.2 та ч.4 ст.83 ЦПК України, а також відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування посилається на те, що обставини, на які покликається позивач, не відповідають дійсності. Зазначає, що розірвання шлюбу аж ніяк не пов`язане зі зловживанням відповідачем спиртними напоями та неналежним виконанням його батьківських прав та обов`язків по відношенню до його малолітньої дочки ОСОБА_10 . Доводи позивача щодо цього є голослівними та надуманими, не підтвердженими належними, допустимими та достовірними доказами. Однією з підстав розірвання позивачем шлюбу зі ОСОБА_4 було її перебування у відносинах з іншим чоловіком - ОСОБА_7 . Вважає, що єдиною метою звернення позивача з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав є недопущення його до участі у вихованні та спілкуванні з їх спільною дочкою ОСОБА_6 , оскільки в позивача є новий чоловік з яким вона створила сім`ю, а те, що батьком її дочки являється відповідач створює для неї певні незручності у нових відносинах.

Стверджує, що з дня народження дочки до сьогодні відповідач жодним чином не ухилявся від виконання батьківських обов`язків, він любить дочку та хоче приймати участь у її вихованні, спілкуванні з нею. Труднощі у цьому існують лише через умисні дії позивача, які відповідач хотів вирішити в позасудовий спосіб, щоб не допустити психічного травмування дочки. Не вчиняв юридично значимих дій щодо визначення способу участі в спілкуванні та вихованні дочки, оскільки розуміє, що між дочкою та її матір`ю є тісний зв`язок, дівчинка повинна проживати разом з матір`ю, та в силу свого юного віку не зможе правильно оцінити ситуацію, що склалася в їх сім`ї. Окрім того, зв`язок з дитиною намагаються підтримувати й мати та рідна сестра відповідача.

На думку представника відповідача, не відповідають дійсності твердження позивача, що протягом останніх 4-х років відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітньої дочки ОСОБА_6 , жодної участі в утриманні чи вихованні дитини не бере, не контактує з дочкою, не цікавиться станом її здоров`я, фізичним і моральним розвитком, оскільки з її народження разом із позивачем орендували житло в м. Львові, остання перебувала в декретній відпустці і відповідач в повному обсязі утримував свою сім`ю. Із 06.02.2015 року по 06.06.2015 року ОСОБА_4 перебував на військовій службі, приймав участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, і протягом цього періоду позивач з дочкою утримувалися за рахунок його коштів. Після повернення з АТО спільно з позивачем поїхали працювати в Республіку Польща, де пробули приблизно 1,5 місяці, протягом яких дочка проживала у м.Львові разом з матір`ю відповідача. Облаштувавши умови для проживання в Республіці Польща спільно з позивачем забрали дочку до себе, де вони протягом двох років жили однією сім`єю, спільно її виховували. В кінці 2016 року - на початку 2017 року відносини між подружжям значно погіршилися. З лютого 2017 року почали жити окремо, однак відповідач щотижня бачився з дочкою, гуляв з нею, давав кошти на її утримання, вживав всіх заходів та вчиняв дії, які повинні вчинятися батьком по відношенню до своєї дочки. Однак, з червня 2017 року в силу об`єктивних обставин ОСОБА_4 повернувся на постійне проживання в Україну і відтоді позивач чинить перешкоди в спілкуванні з дочкою та унеможливлює його участь у її вихованні, і цьому є лише одне пояснення - створення позивачем нової сім`ї. Відповідач безліч разів телефонував та писав позивачу, цікавився дочкою, її здоров`ям, успіхами, потребами, що підтверджується, зокрема, перепискою із застосуванням мобільного застосунку «Вайбер». Разом із своєю матір`ю надсилали подарунки для дитини, від передачі грошових коштів позивач неодноразово відмовлялася. В інтересах дочки ОСОБА_4 уклав з ПАТ «Кредобанк» договір банківського вкладу «Подарунок на повноліття», який поповнює по мірі можливостей. Регулярно сплачує аліменти, за якими відсутня заборгованість. Нотаріально посвідченою заявою 19.11.2020 року відповідач надав згоду на тимчасові поїздки дочки за кордон в Республіку Польща та будь-які інші країни Шенгенської угоди в період з 20.11.2020 року по 20.11.2021 року.

До кримінальної відповідальності відповідач не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває, на диспансерному обліку в лікаря-нарколога не перебуває. Позитивно характеризується за місцем проживання та роботи. Одноразове притягнення до адміністративної відповідальності, яке не пов`язане із участю у вихованні та спілкуванні з його єдиною дочкою, не може бути підставою для того, щоб дійти до висновку, що відповідач здійснюватиме негативний вплив на неї.

Зазначає, що в діях відповідача відсутнє умисне та свідоме нехтування батьківськими обов`язками, проти позбавлення його батьківських прав відносно дочки заперечує.

Одночасно із відзивом до суду подано заяву про виклик свідків.

Ухвалою суду від 04.02.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач та її представники ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, аналогічних викладеним у позовній заяві. Просили позов задовольнити.

Відповідач та його представник ОСОБА_5 позов заперечили, надали пояснення, аналогічні викладеним у відзиві. Просили відмовити у задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог.

Представник третьої особи ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснила, що немає доцільності позбавляти ОСОБА_4 батьківських прав, підстави для такого відсутні, оскільки не доведено вчинення ним насильства, останній не ухиляється від виконання батьківських обов`язків. У вирішенні спору покладається на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_12 мати позивача, допитана в судовому засіданні, суду пояснила, що проживає у Варшаві, Республіка Польща. Пояснила, що була проти шлюбу. У 2016 році сторони приїхали до Польщі, при цьому дитина залишилась проживати в Україні разом з матір`ю відповідача. Через декілька місяців потому ОСОБА_13 забрали до себе у Польщу. Між сторонами не було дуже добрих відносин, відповідач почав погано ставитись до позивача. Дитина мала стреси. Втім, особисто не бачила, щоб відповідач вчиняв насильство відносно дочки. Був випадок, коли ОСОБА_14 захворіла і мала температуру 38-39, то відповідач був проти виклику таксі для того, щоб завезти дитину до лікаря. Вихователі з дитячого садка казали, що дитина плаче і боїться. Коли ОСОБА_15 було 2,5 - 3 роки, позивач зверталася до психолога за допомогою для дитини. Після розлучення, ОСОБА_14 почала кликати батьком теперішнього чоловіка позивача. Після того, як відповідач виїхав назад в Україну, більше до Польщі він не приїжджав. Коли до ОСОБА_9 дзвонили зі сторони відповідача, дитина казала, що не хоче говорити, бо відповідач її ставив в кут.
Свідок ОСОБА_16 подруга позивача, допитана в судовому засіданні, суду пояснила, що спочатку у сторін все складалось добре. Коли позивач хотіла розлучитись відповідач заперечував. За ініціативи позивача у 2016 році поїхали до Польщі на заробітки, в силу складного матеріального становища. ОСОБА_16 також поїхала до Польщі, де проживала разом із сторонами близько пів року, коли у них була дитина. Сторони працювали на одній роботі. Відносини між ними складались не дуже все добре тому, що ОСОБА_17 ходив на роботу, падав дощ він залишався вдома, великої уваги за дитиною не було. Міг вдарити дочку по сідницях. Не хотів купляти речі, які хотіла купити позивач для дитини. Був випадок, коли остання хотіла придбати відерочко в магазині, яке бажала ОСОБА_14 , відповідач сказав, що не варто цього робити і не треба того купляти, бо нема не це грошей, хоча заробляла в більшості ОСОБА_18 . Коли ОСОБА_19 було близько 2-х років, відповідач поїхав на три місяці в Україну і протягом цього часу останній нічим позивачу не допомагав. Повернувшись, відповідач прожив у Польщі ще близько 2-х місяців, після чого поїхав назад в Україну і більше не приїжджав.
Свідок ОСОБА_7 чоловік позивача, допитаний в судовому засіданні, суду пояснив, що знайомий з позивачем з 2015 року, разом працюють. З ОСОБА_20 познайомився 6-го грудня 2016 року на святкуванні Святого Миколая у готелі, за місцем праці. Дитину забезпечую всім необхідним, медичним страхуванням, садок, супроводжував її до школи, а також забирав після занять. ОСОБА_21 відвідує секцію дзюдо, ОСОБА_7 називає татом. На даний час у дитини є проблеми з навчанням, відвідує психолога, проходить терапію, є підозра на дислексію з причин, зумовлених віком. Відповідач протягом чотирьох років не давав про себе чути, не допомагав у вихованні дитини, матеріальної допомоги не надає, нею не цікавиться. ОСОБА_21 в Україну не приїздить, бо відповідач не надав дозволу на її виїзд і з позивачем боялися, що приїхавши, вона не зможе повернутися до Польщі. Такий дозвіл відповідач надав лише у 2018 році. Коли з позивачем приїхали в Україну у 2018 році, відповідач приїжджав до м.Мостиська Яворівського району побачитися з ОСОБА_20 , бавилися в парку на атракціонах. Повідомив, що відповідач телефонував, але коли ОСОБА_14 була у школі, або вже спала.
Свідок ОСОБА_22 знайома відповідача, допитана в судовому засіданні, суду пояснила, що ОСОБА_14 з її молодшою дочкою є одного віку і часто зі сторонами мала спільні прогулянки з дітьми. ОСОБА_17 з повагою, добротою і любов`ю ставився до своєї дочки, після роботи поспішав до дитини, щоб з нею погуляти. Після повернення відповідача із зони АТО сторони поїхали до Польщі. З липня до жовтня 2015 року ОСОБА_21 проживала у м.Львові. У цей час дитина хворіла бронхітом, її доглядала мати відповідача, відвідували масажі. Із ОСОБА_23 повернувся сам у 2016 2017 році, в силу закінчення строку дії дозвільних документів, та більше в Польщу не виїжджав. Показала, що після розлучення відповідач спілкувався з ОСОБА_20 до тих пір, поки позивач не заблокувала його обліковий запис у « ОСОБА_24 » та в соціальних мережах. У 2018 році передавав через подругу позивача гроші, солодощі. Під час спілкування, відповідач завжди виявляє бажання бачитись з дитиною.
Свідок ОСОБА_16 сестра відповідача, допитана в судовому засіданні, суду пояснила, що знає позивача з 2011 року, відносини між сторонами були нормальні. При народженні ОСОБА_9 , як і відповідач, була в пологовому будинку, при цьому родина позивача взагалі не проявила до останньої жодної цікавості чи підтримки після важких пологів, і лише на четвертий день навідалась мати позивача, однак навіть в придбанні ліків жодної участі не взяла. За час, коли позивач перебувала в пологовому будинку, допомагала відповідачу придбати все необхідне для дитини та облаштувати цими речами квартиру, яку винаймали сторони. Коли ОСОБА_19 було 8 місяців, відповідача призвали на військову службу, яку проходив в зоні АТО. Протягом часу перебування відповідача на військовій службі постійно відвідувала позивача, надавала їй усіляку допомогу. Відповідач повністю утримував дитину та позивача, його зарплатою розпоряджалась остання. Коли позивачу потрібно було піти по своїх справах, доглядала ОСОБА_13 . ОСОБА_25 до позивача відвідувала матір останньої. Повернувшись з військової служби, відповідач працював на двох роботах, щоб забезпечити свою сім`ю. У 2015 році, коли дитині ще не було 2-х років, сторони вирішили поїхати до Польщі на заробітки. ОСОБА_14 залишилась проживати з мамою відповідача - ОСОБА_26 та свідком, які забезпечували належний догляд за дитиною. Коли ОСОБА_14 захворіла, водили її на масажі та інші процедури медичного характеру, при цьому позивач не приїхала до хворої дитини. Коли ОСОБА_15 виповнилося 2 роки, її ІНФОРМАЦІЯ_3 святкували за відсутності позивача, яка перебувала в Польщі. Наприкінці вересня 2015 року сторони повернулись в Україну, повідомили, що мають житло та домовились за дитячий садок, і в жовтні разом з ОСОБА_20 поїхали до Польщі. На цей момент, взаємини між сторонами були нормальними, жодних нарікань на відповідача зі сторони позивача не було. Такі стосунки тривали до повернення відповідача в Україну, оскільки йому не надали дозвіл на постійне проживання у Польщі і він вимушений був переоформляти документи, щоб повернутися до позивача і дитини. Під час перебування відповідача в Україні, в соціальних мережах з`явилось фото позивача з двома молодими мужчинами, яке було викладено третіми особами. Будучи в Польщі відповідач доглядав свою дочку, оскільки робота дозволяла прийти раніше, натомість позивач постійно була зайнята на роботі. У 2016 році сторони повернулися з Польщі вже окремо. 29 грудня позивач приїхала до них до дому, залишила дитину відповідачу та повідомила, що їй терміново потрібно на роботу та приїхала одразу після свят. З моменту розладу відносин між сторонами, з ОСОБА_27 постійно підтримувалось спілкування по телефону позивача, яка з 2017 року почала цьому перешкоджати. Коли позивач з дитиною приїжджала з Польщі відповідач їх завжди зустрічав. Останній раз ОСОБА_28 бачила у 2018 році. Зустрічати її з Польщі їздив відповідач разом із дочкою свідка. Бачилась з ОСОБА_20 разом з відповідачем в м.Мостиська Яворівського району в присутності брата позивача, якого потім відвезли із дитиною до позивача у село Тщенець. Тоді ж відповідач передав нотаріально посвідчену згоду на поїздки ОСОБА_9 за кордон. Коли прощались, ОСОБА_14 була радісною та задоволеною. В подальшому, будь-які звернення до ОСОБА_9 чи її привітання блокувалися позивачем, на дзвінки остання не відповідала. Відповідач через подругу позивача передавав грошові кошти для потреб дитини, подарунки, постійно дзвонив, щоб поспілкуватися з ОСОБА_20 , однак позивач на ці дзвінки не відповідала. У 2018 році відповідач відкрив депозитний вклад у банку до повноліття ОСОБА_9 , який постійно поповнює. Жодного разу відповідач не кричав та не бив свою дочку. У 2018 році відповідач консультувався в адвоката щодо встановлення порядку зустрічей з дочкою.
Свідок ОСОБА_29 товариш відповідача, допитаний в судовому засіданні, суду пояснив, що знає відповідача понад 12 років як надійну, чесну і порядну людину. Бував в гостях у сторін на квартирі, яку вони знімали, жодних конфліктів між ними не було. Щоб порозмовляти з дочкою, ОСОБА_17 багаторазово дзвонив до позивача, але та ігнорувала ці прохання, не виходила на контакт. Будучи з відповідачем, останній часто висловлював бажання бачитись та спілкуватися з дочкою. До дитини відносився добре. Коли проживали в Україні, ОСОБА_17 повністю утримував сім`ю та дочку, зокрема, забезпечував харчуванням, сплачував за квартиру. В подальшому намагався передавати подарунки дочці.
Свідок ОСОБА_30 товариш відповідача, допитаний в судовому засіданні, суду пояснив, що у телефонних розмовах через мобільний застосунок «Вайбер» ОСОБА_21 називала відповідача «тато- ОСОБА_31 ». Однак, в подальших розмовах з позивачем, остання говорила, що не дасть ОСОБА_13 відповідачу, хоч батько має повне право бачитись з дочкою. Зокрема, така розмова відбулась у 2019 році. Потім позивач взагалі заблокувала відповідача, в тому числі й у соціальних мережах. Відповідач хотів поїхати до Польщі, щоб побачитися з дочкою.
Свідок ОСОБА_32 сестра матері відповідача, допитана в судовому засіданні, суду пояснила, що відповідач є хорошою людиною і він бажає бачитися з дочкою, однак йому це забороняють, не дають спілкуватися з нею по телефону. Дуже добре відноситься до ОСОБА_9 . Після повернення зі зони АТО відповідач працював на двох роботах, щоб забезпечувати сім`ю.
Свідок ОСОБА_26 матір відповідача, допитана в судовому засіданні, суду пояснила, що коли у липні 2015 року сторони поїхали до Польщі дитина залишилась проживала з нею. Коли ОСОБА_14 захворіла, забезпечувала лікування, водила її на масажі. В кінці вересня 2015 року сторони приїхали та забрали дитину до себе у Польщу. На той час жодних конфліктів між сторонами не було. Неодноразово, коли дзвонила відповідачу, той повідомляв, що сидить з дочкою бо та хвора, а позивач знаходиться на роботі. У 2016 році відповідач повернувся на три місяці до м.Львова, оскільки в нього закінчився строк візи. Протягом цього часу разом з відповідачем постійно телефонували до позивача, спілкувалися з ОСОБА_20 . Наприкінці грудня 2016 року сторони повернулися з Польщі вже окремо, відповідач автобусом, позивач автомобілем з родичами. 29 грудня 2016 року позивач приїхала до них з дитиною, яку залишила відповідачу, оскільки 31 грудня мала їхати до Польщі мотивуючи, що в неї є робота. Через деякий час повернулася і 1-го лютого 2017 року сторони разом з дитиною поїхали до Польщі. У 2017 році відповідач повернувся в Україну та більше до Польщі не виїжджав. До 2018 року підтримувала нормальне спілкування з позивачем і ОСОБА_20 . Кожного року на іменини, ОСОБА_33 тощо разом з відповідачем передавала до Польщі передачі дитині. У січні 2018 року зателефонувала до позивача, запитала за ОСОБА_13 і отримала відповідь, що вона хворіє. Після чого разом з відповідачем передали через подругу позивача ОСОБА_34 цукерки та гроші. Однак, ОСОБА_17 повідомив, що позивач гроші відмовилась взяти. Коли в телефонній розмові запитала позивача, з яких причин вона відмовилась від грошей, оскільки такі передавались для ОСОБА_9 , та повідомила, що від нас їй грошей не потрібно. З тієї розмови позивач заблокувала її номер телефону. Тоді, відповідач вирішив відкрити на ім`я своєї дочки депозитний вклад до повноліття у АТ «Кредобанк». Коли у 2018 році позивач із дитиною поверталися з Польщі їх зустрічати поїхав відповідач разом з дочкою ОСОБА_35 . Була домовленість, що ОСОБА_14 побуде у нас кілька днів, однак потім ці домовленості змінила позивач, повідомивши, що побачення з ОСОБА_20 можливе лише на кілька годин у м.Мостиська Яворівського району, куди поїхала разом зі своїм чоловіком, відповідачем, його сестрою та її чоловіком. Близько трьох годин відповідач провів зі своєю дочкою в парку на атракціонах. ОСОБА_14 на запитання, чи пам`ятає вона свідка, відповіла ствердно, а відповідача називала «тато- ОСОБА_31 ». З того часу з ОСОБА_20 більше не бачилась. Разом з відповідачем робили спроби приїхати до ОСОБА_9 у Польщу, однак позивач відмовляла, а крайній раз відповіла, що він для неї ніхто. Водночас, ОСОБА_17 сплачує аліменти, поповнює депозитний вклад на ім`я ОСОБА_9 . Відповідач добре ставився до дитини.
Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків: ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_16 , ОСОБА_26 , ОСОБА_32 , ОСОБА_22 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_35 , дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Судом встановлено, що з 15 березня 2013 року до 11 липня 2017 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Франківського районного суду м.Львова від 11.07.2017 року у справі №465/633/17 (а.с.121).
У період шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_4 у подружжя народилася дочка ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 05.10.2013 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис №4052 (а.с.9).
З 03 вересня 2018 року ОСОБА_1 перебуває в зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим 03.09.2018 року Волицькою сільською радою Мостиського району Львівської області (а.с.32).

ІНФОРМАЦІЯ_5 народився син ОСОБА_36 , батьком якого відповідно до рішення Мостиського районного суду Львівської області від 20.11.2018 року у справі №448/1381/18 визнано ОСОБА_7 (а.с.122-123).

Відповідно до судового наказу Франківського районного суду м.Львова від 27.02.2020 у справі №465/518/20 з відповідача стягуються аліменти на утримання дочки ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28.01.2020 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.76-77).
29.03.2016 року позивачу надано дозвіл на постійне проживання на території Республіки Польща, що підтверджується рішенням ОСОБА_37 , Республіка Польща, від 29.03.2016 року та посвідкою на проживання НОМЕР_4 від 07.02.2019 (а.с.23-26).

Того ж дня, ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_38 , Республіка Польща, надано дозвіл на постійне проживання на території Республіки Польща ОСОБА_19 , що підтверджується рішенням ОСОБА_37 від 29.03.2016 року та посвідкою на проживання НОМЕР_5 від 13.04.2016 року(а.с.13-16).

На даний час позивач орендує помешкання загальною площею 34,46 кв.м. у Варшаві, Республіка Польща, за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі Договору оренди помешкання, який укладено 01.01.2019 року між орендодавцем Генриком Єдрасік (а.с.34-36).

ОСОБА_1 з 28.05.2018 року працює офіціантом у Варшаві, Республіка Польща, на підставітрудового договору між ТзОВ «Концепт 2005» (KONCEPT 2005 Sp. z o.o.), офіс якого зареєстровано у Варшаві за адресою: вул.17 Січня, 24, що підтверджується Трудовим договором від 31.08.2019 року, Додатком №1 від 31.12.2019 року до трудового договору, Інформацією про умови роботи та права працівника, Рамковою угодою від 05.09.2019 року, Підтвердженням ТзОВ «Концепт 2005» від 15.01.2020 року(а.с.40-52).
Дитина ОСОБА_6 -24.09.2013 року народження фактично проживає з матір`ю у Республіці Польща, відвідує дитячий садок №124 у Варшаві, що підтверджується Довідкою дитячого садочка №124 від 25.10.2017 року (а.с.40-41). У 2019/2020 навчальному році виконує зобов`язання щодо однорічної дошкільної підготовки в Початковій школі №234 імені Юліана Тувіма у Варшаві (а.с.36-37).
Водночас, зареєстрована у квартирі ОСОБА_26 за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі, разом із відповідачем ОСОБА_4 , що підтверджується Довідкою з місця проживання про склад сім`ї та прописку, видану останньому 25.11.2020 року Житлово-будівельним кооперативом №64 (а.с.128).
За таких обставин, зважаючи, що дитина ОСОБА_6 із позивачем фактично проживає у Республіці Польща, де здобуває освіту в навчальних закладах, відповідач, який проживає в Україні, має об`єктивні причини, що перешкоджають йому особисто спілкуватись з дочкою та повноцінно брати участь у її вихованні.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 наказом військового комісара Галицько-Франківського об`єднаного районного військового комісаріату м.Львова від 29.05.2014 року №34 був призваний на військову службу до Збройних Сил України за мобілізаціє та в подальшому брав участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей. Має посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_6 від 07.07.2015 року (а.с.152-153).
Станом на 23.11.2020 року до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи непогашеної судимості немає та в розшуку не перебуває, що підтверджується довідкою Міністерства внутрішніх справ України серія ІІА №2127582(а.с.124), в лікаря-нарколога на диспансерному обліку не перебуває, що підтверджується довідкою КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» №1869 від 23.11.2020 року(а.с.125), на обліку у Львівському обласному клінічному психоневрологічному диспансері не числиться, що підтверджується довідкою від 23.11.2020 року №1269 (а.с.126).
Разом з тим, відповідно до постанови Франківського районного суду м.Львова від 16.05.2018 року у справі №465/1162/18 притягався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст.124 та ч.1 ст.130 КУпАП (а.с.63-65).
За змістом листа Франківської районної адміністрації, як органу опіки та піклування від 14.08.2020 року №260001-вих-62899 (а.с.44), наданого у відповідь на звернення позивача від 23.07.2020 року, ОСОБА_4 під час засідання комісії з питань захисту прав дитини 11.08.2020 року повідомив, що категорично проти позбавлення його батьківських прав, пояснив, що має намір налагодити тісний контакт з дитиною, матеріально її утримувати та брати участь у вихованні. При цьому, Франківська районна адміністрація, як орган опіки та піклування вважала відсутніми правові підстави для надання письмового висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно малолітньої дочки ОСОБА_6 , оскільки станом на 11.08.2020 року ні батьки, ні дитина не проживають на території Франківського району.
Згідно з характеристикою Житлово-будівельного кооперативу №64, наданою за місцем проживання відповідача, останній характеризується позитивно, приймає участь у вирішенні господарських питань кооперативу, вчасно сплачує комунальні послуги, дружньо живе з мешканцями будинку, не порушує громадський порядок (а.с.127).
Відповідач працює торговельним представником ТзОВ «Тугезер Трейд», де характеризується виключно позитивно, як дисциплінований працівник, надійний помічник керівника. Завжди своєчасно та якісно виконує всі посадові обов`язки, має високі ділові якості. Працьовитий, комунікабельний, уміє встановлювати взаємовідносини з колегами (а.с.129).
Тим спростовуються твердження позивача, що відповідач проявляє себе з вкрай негативної сторони, а його антисоціальна поведінка дозволяє зробити висновок, що йому не можна доручити виховання дочки.

Відповідно до довідки ТзОВ «Тугезер Трейд» від 26.11.2020 року №01/2611 посадовий оклад ОСОБА_4 становить 5 500 гривень. Заробітна плата за шість місяців склала 31 000 гривень. Погасив заборгованість по аліментам в сумі 9 245 гривень. шляхом внесення власних коштів, які були перераховані позивачу 02.11.2020 року платіжним дорученням №164(а.с.130-131).
Відповідач, діючи від імені та в інтересах дочки ОСОБА_6 , як законний представник останньої, уклав 12.07.2018 року з ПАТ «Кредобанк» Договір банківського вкладу «Подарунок на повноліття», із первинним внеском 4 000 гривень. та можливістю поповнення цього владу (а.с.132). Протягом 2018 2020 років поповнив вказаний вклад грошовими коштами загальною сумою у 50 029,84 гривень, що підтверджується банківськими платіжними документами (а.с.133-136).
Заявою від 19 листопада 2020 року, посвідченою приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Антоновою В.І. (за реєстровий запис №1789), ОСОБА_4 надав згоду на тимчасові поїздки за кордон в Республіку Польща та будь-які інші країни-члени Шенгенської угоди в період з 20.11.2020 року до 20.11.2021 року своїй малолітній дочці ОСОБА_6 (а.с.137), чим спростовуються доводи позивача, що відповідач відмовляється надавати згоду на надання дозволу на тимчасові поїздки в Польщу та в будь-які країни зони Шенгену, що спричиняє значні складності у виконанні позивачем своїх батьківських обов`язків, позбавляє можливості подорожувати, оздоровлюватись, відпочивати з дочкою. Також й раніше, заявою аналогічного змісту відповідач надавав згоду на тимчасові поїздки за кордон і на оформлення всіх необхідних документів ОСОБА_6 та ОСОБА_39 в період з 18.07.2018 по 18.07.2019 року (а.с.19, 138).
У матеріалах справи міститься переписка між відповідачем і позивачем протягом 2017 2019 років із використанням мобільного застосунку «Вайбер», з якої вбачається, що відповідач у цей період часу активно цікавився життям дочки, її здоров`ям, успіхами і потребами, вчиняв дії, скеровані на спілкування з дочкою, надсилав посилки та гроші, які позивач отримувала (а.с.139-151), що спростовує обставини, які позивач зазначає як підставу позову, що протягом 4-х останніх років відповідач не контактує з донькою, не цікавиться станом її здоров`я, фізичним та моральним розвитком.

Суд відхиляє заяву сторони позивача про приєднання нових доказів до матеріалів справи, а саме Підтвердження від 01.10.2020 року, надане дитячим психологом ОСОБА_40 на прохання ОСОБА_41 (а.с.97-100), оскільки процесуальним обов`язком позивача є подання доказів разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦПК України), а докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч.8 ст.83 ЦПК України).
Таким чином, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у цьому випадку - позивача).
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч.4 ст.83 ЦПК України).
Отже, наявності таких об`єктивних обставин заявником(позивачем) не наведено, а судом не встановлено.
Натомість суд бере до уваги показання свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_35 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_32 , ОСОБА_26 , які підтвердили, що відповідач ставиться до своєї дочки ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_2 добре, проявляє до неї належний інтерес, під час перебування останньої в Республіці Польща спілкувався з нею по телефону, передавав дитині подарунки, гроші, бачився з дочкою в м.Мостиська, коли та перебувала у 2018 році в Україні, виявляє бажання бачитись з дитиною, брати участь в її вихованні, однак позбавлений такої можливості в силу перешкод зі сторони позивача.
Крім цього, суд відхиляє показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_16 , ОСОБА_7 , які викликані за клопотанням сторони позивача, оскільки ними не наведено обставин, які входять до предмету доказування у справі, та можуть бути підтверджені показаннями свідків з урахуванням предмету позову, яким є позбавлення батьківських прав. Вони не узгоджуються з матеріалами справи, встановленими у судовому засіданні обставинами та не можуть слугувати підтвердженням доводів позивачапро свідоме ухилення відповідача ОСОБА_4 від виконання ним батьківських обов`язків відносно дочки. Більше того, свідок ОСОБА_7 дав свідчення, що відповідач таки телефонував до своєї дочки ОСОБА_10 , зустрічався з нею у 2018 році в м. Мостиська Яворівського району, підтвердивши тим самим прояв інтересу відповідача до дитини, що спростовує доводи позивача у цій частині.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч.1 ст.155 СК України).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).
Відтак, заява відповідача від 07.12.2020 року, подана до Франківської районної адміністрації про надання висновку про встановлення днів і годин зустрічей зі ОСОБА_6 , яка проживає в Республіці Польща, у зв`язку з вчиненням перешкод у спілкуванні та вихованні дочки (а.с.173), свідчить про інтерес відповідача до дитини та спростовує доводи позивача про відсутність такого. Суд бере до уваги цей доказ, оскільки обґрунтування неможливості подати його у встановлений ч.3 ст.83 ЦПК України строк були надані відповідачем у відзиві, тобто такий подано із дотриманням процесуальних вимог, передбачених ч.4 ст.83 ЦПК України.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (пункти 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»).
Враховуючи, що у матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б свідчили про винну та свідому поведінку ОСОБА_4 щодо ухилення від участі у вихованні дочки ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , про умисне і свідоме нехтування обов`язками батька, слід дійти висновку про відсутність правових підстав для позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав.
Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, враховуючи відсутність фактів та доказів свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити у повному обсязі.

Згідно з ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки, у даній справі у задоволенні позовних вимог відмовлено, тому судовий збір покладається на позивача.
Керуючись ст.ст.4, 5, 76, 77, 79, 80, 83, 95, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273, 353 ЦПК України -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , з участю третьої особи: Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про позбавлення батьківських прав відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду Львівської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_7 РНОКПП: НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Третя особа: Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, юридична адреса: м.Львів, вул. Ген. Чупринки, 85.

Дата складення повного судового рішення - 11.06.2021 року.

Суддя Мартинишин М.О.