Справа №442/1750/21
Провадження №2/442/636/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2021 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Грицай М.М.,

з участю секретаря Антоненко В.О., Михавко І.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвокат Люшин М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання майна,

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача про стягнення коштів на утримання майна.

Позовні вимоги мотивує тим, що у спільній власності з відповідачем у них був житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,057 га, кадастровий номер :01:044:0189, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 .

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16.11.2012 у справі №1306/8470/2012, між нею та відповідачем розірвано шлюб.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16.11.2012 у справі № 1306/8470/2012 поділено спільно нажите майно між ними, виділено ОСОБА_2 та визнано за ним право власності на 1/2 ідеальну частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 та земельну ділянку під будинком.

Отже, з моменту набрання рішенням суду законної сили, відповідач є співвласником житлового будинку, постійно там проживає та користується всіма комунальними послугами, однак, не сплачує коштів за надані послуги.

Зазначає, що нею сплачено: за вивіз сміття за 2018 рік 561,97 грн, за 2019 рік 822,24 грн, за 2020 рік 754,72 грн, за 2021 рік 137,04 грн; за газопостачання за 2018 рік 16501,72 грн, за 2019 рік 11956,59 грн, за 2020 рік 9987,58 грн, за 2021 рік 2411 грн; за електроенергію за 2018 рік 2180,97 грн, за 2019 рік 2209,83 грн, за 2020 рік 4489,80 грн, за 2021 рік 651,84 грн; за послуги з розподілу газу за 2020 рік 1887,95 грн, за 2021 рік 222,92 грн.

Із урахуванням викладеного, просить стягнути із відповідача кошти, сплачені за житлово-комунальні послуги в розмірі 27388,09 грн, а також сплачений нею судовий збір.

Не погоджуючись із позовними вимогами, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якій просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки такі є необґрунтованими та безпідставними. Вказує, що позивачка неправдиво зазначила у позові, що він постійно проживає і користується комунальними послуги, та не сплачує за їх користування, оскільки з 2014 року він не проживає там, відповідно не є користувачем будь-яких комунальних послуг. Крім того, зазначає, що у спірному будинку також проживають й інші особи, які теж повинні нести витрати за користування комунальними послугами. Його право власності на частку в житловому будинку не зареєстровано, відтак підстави для задоволення позовних вимог, відсутні.

Зважаючи на викладене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала; у відповідь на поданий відзив, просила також долучити до матеріалів справи копію будинкової книги та довідку, із якої видно, що її син фактично проживає за іншою адресою, а тому не повинен сплачувати кошти за комунальні послуги, так як не є споживачем таких. Вона неодноразово пропонувала відповідачу сплачувати порівно за комунальні послуги, однак останній відмовляється це робити.

Представник позивачки адвокат Шемеляк Г.А. у попередньому судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Вказала, що відповідач виготовляє вулики у будинку, який є спільно нажитим майном сторін, поділеним рішенням суду, користується двома станками на 3 фази, а тому фактично є й споживачем комунальних послуг.

Відповідач у судове засідання не з`явився, його представник - адвокат Люшин М.С. заперечив щодо задоволення позовних вимог. Вказав, що відповідач не зареєстрував право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , а тому не є власником такого та не повинен нести витрати з його утримання. Вважає, що здійснювати оплату за надані комунальні послуги повинні й користувачі, тобто особи, які зареєстровані у вказаному вище будинку. Крім того, просить не брати до уваги докази, подані позивачкою у судовому засіданні, а саме: виписку з карткового рахунку про заробітну плату за 2018 2021 роки, копії рахунків і квитанцій на оплату комунальних послуг, копію будинкової книги і довідку про фактичне місце проживання сина сторін, оскільки такі подані не належно у встановленому порядку, а тому є неналежними.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивачки, її представника та представника відповідача, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 листопада 2012 року.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 лютого 2014 року поділено спільно нажите майно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в натурі. Виділено ОСОБА_2 та визнано за ним право власності на 1/2 ідеальну частину житлового будинку з господарськими та спорудами АДРЕСА_1 , загальна площа якого 217,3 кв.м., житлова площа 94,8 кв.м. та 1/2 ідеальну частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 , загальна площа якої становить 0,057 га, кадастровий номер :01:044:0189.

На підтвердження факту сплати позивачкою комунальних послуг з утримання житлового будинку АДРЕСА_2 , останньою надано дублікати чеків, які мають ту ж юридичну силу, що і оригінали документів. Вказане узгоджується із положеннями листа Державної реєстраційної служби України 15.01.2013 № 12-06-15-13, згідно із якими чітке визначення терміна "дублікат" в чинному законодавстві відсутнє, проте з практики застосування термінів, слів та словосполучень у юриспруденції дублікатом є другий примірник документа, що має таку саму юридичну силу, як і оригінал. Тобто, дублікат документа повинен містити ті ж відомості, що й оригінал документа. Фактично видача дубліката полягає у відтворенні тексту документа, дублікат якого видається, що спрямоване на відновлення такого документа у випадку неможливості використання останнього з певних причин.

Крім того, на підтвердження позовних вимог у судовому засіданні позивачка також надала копію будинкової книги для прописки громадян, проживаючих у будинку АДРЕСА_1 , згідно із якою у вказаному житловому будинку зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ; довідку, видану ОСББ «Резон» № 15 від 02.03.2021, з якої видно, що ОСОБА_3 (син сторін у справі) дійсно проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 ; а також виписку з карткового рахунку, копії рахунків і квитанцій на оплату комунальних послуг. Вказані докази представник відповідача просив не враховувати при ухваленні судом рішення, оскільки такі є неналежними, так як не подані належно у встановленому порядку.

Суд відхиляє дані доводи представника відповідача, оскільки згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. При цьому, представником відповідача помилково зазначено про те, що неналежні докази це ті, які подані не в установлений законом спосіб. Подані позивачкою у судовому засіданні докази безпосередньо стосуються предмету доказування, а приймаються судом, оскільки мають вагоме значення для всебічного, об`єктивного та повного розгляду справи.

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У частині першій статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18).

Отже, враховуючи те, що ОСОБА_2 є власником 1/2 частки у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_2 на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 лютого 2014 року, право власності ним на вказаний будинок не оспорюється, зобов`язаний нести витрати по його утриманню. У той же час, беручи до уваги те, що останній не виконував обов`язку щодо сплати необхідних витрат по утриманню майна, зобов`язаний відшкодувати такі витрати позивачці, яка їх понесла.

При цьому, згідно із пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Виходячи із даної норми, суд враховує те що, крім власників у вказаному вище житловому будинку зареєстровано також місце проживання дітей сторін, проте син фактично проживає без реєстрації за іншою адресою, а тому не є споживачем житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 . Отже, судом встановлено, що фактично користувачем комунальних послуг за вищевказаною адресою, крім сторін, є також їх дочка, яка за згодою власників користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальні послуги для власних потреб, а тому вона теж зобов`язана нести витрати по оплаті комунальних послуг.

При визначенні суми коштів, яка підлягає стягненню із відповідача за житлово-комунальні послуги, суд враховує те, що позивачкою до суми, яку вона просила стягнути із відповідача, включено платежі, здійснені нею у грудні 2017 року, січні-лютому 2018 року. Представник відповідача просив застосовувати до даних спірних правовідносин строки позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Із урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне застосувати до даних спірних правовідносин загальний строк позовної давності, та при визначенні суми коштів, яка підлягає стягненню із відповідача, враховувати ті платежі, які здійснені позивачкою з березня 2018 року.

Отже, враховуючи те, що відповідач є співвласником житлового будинку із позивачкою, яка несе витрати щодо його утримання, що підтверджується відповідними чеками, номер карткового (банківського) рахунку на яких є аналогічним тому, який зазначений у виписці з банку, а особовий рахунок на чекові збігається із номером, зазначеним на рахунку-квитанції (платіжці), зобов`язаний останній відшкодувати понесені нею витрати, а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а 1 відсоток розміру задоволених позовних вимог є меншим 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з відповідача підлягає сплаті судовий збір у сумі 908,00 грн.

Керуючись ст. 258, 263-265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 кошти, сплачені за житлово-комунальні послуги, в розмірі 17400,37 (сімнадцять тисяч чотириста) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 908,00 грн судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14.06.2021.

Суддя Грицай М.М.