Житомирський апеляційний суд
Справа №274/7817/19 Головуючий у 1-й інст. Вдовиченко Т. М.
Категорія 63 Доповідач Микитюк О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Микитюк О. Ю. суддів Борисюка Р.М.

Григорусь Н.Й.

при секретарі Бірюченко Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу №274/7817/19

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частину квартири та визнання права власності на 1/10 частину квартири

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Вдовиченко Т.М. у м. Бердичів,

встановив:

09.12.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/10 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за ним право власності на 1/10 частину спірної квартири вартістю 19189 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.04.2019 року на праві власності належить 9/10 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачці на праві власності належить 1/10 частини квартири. Оскільки між ними відсутні родинні або близькі відносини, вони є сторонніми особами, при цьому різної статі, це унеможливлює спільне володіння та користування вказаною квартирою. Вважає, що право власності відповідачки на 1/10 частину квартири може бути припинене на підставі ст.365 ЦК України з відшкодуванням їй грошової компенсації в розмірі 19189 гривень.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення і постановити нове рішення про задоволення позову. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відповідачка зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_2 , в спірній квартирі ніколи не проживала, і не була зареєстрована, комунальні послуги не сплачує. Припинення права на 1/10 частку квартири жодним чином не порушує її прав, не завдає їй будь-якої шкоди.

Представник відповідачки адвокат Гуменюк О.В. подав письмові пояснення.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_1 є власником 9/10 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 власницею 1/10 частини цієї квартири.

Як вбачається з технічного паспорту квартира АДРЕСА_3 складається з двох житлових кімнат, площею 19,0 кв.м. та 10,2 кв.м, кухні площею 5,2 кв.м., ванної кімнати площею 2,9 кв.м., вбудованої шафи 2,1 кв.м., тераси 0,8 кв.м. (а.с.72,73).

Відповідно до висновку про оцінку майна від 18.04.2019 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_3 складає 191890 грн. Позивач вніс на депозитний рахунок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області 19189 грн. ( а.с.18).

Згідно з ч.4,5 ст.41 Конституції України, ч.1,2 ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст.317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч.1 ст.356 ЦК України).

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ч.1-3 ст.356 ЦК України).

Відповідно до ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Виходячи з системного аналізу даної норми, для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі № 6-81цс11 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном (Постанова Верховного суду від 18 липня 2019 року по справі № 210/2236/15-ц).

Належна відповідачці частка у праві власності на квартиру дійсно є незначною. Проте, відповідач не надав доказів щодо неможливості спільного володіння і користувння майном, неможливості виділення цієї частки в натурі, дійсної вартості квартири. Клопотання про призначення судової експертизи для з`ясування можливості виділу частки відповідачки в натурі та її дійсної вартості не заявляв, відповідного висновку експерта суду не надав. Висновок оцінювача від 18.04.2019 року втратив чинність 18.10.2019 року.

Крім того, позивач не довів, що припинення частки відповідачки у спільному майні не завдасть її інтересам істотної шкоди. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 не має житла на праві власності, вона є особою з інвалідністю 3 групи, пенсіонеркою.

З урахуванням наведеного, положень ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.8 Конвенції, рішення Європейського суду у справі KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Рішення ухвалено із дотриманням норм матеріального та процесуального права і залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259, 268, 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 389-391 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22 жовтня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча: Судді: