Справа № 344/7290/20
Провадження № 22-ц/4808/254/21
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

за участю секретаря Пацаган В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Бородовського С.О., ухвалене 01 грудня 2020 року в м. Івано-Франківську, в справі за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

В червні 2020 року АТ «УкрСиббанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 19 січня 2007 року між сторонами укладено договір про надання споживчого кредиту №0, згідно умов якого банк надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 20 000,00 доларів США. Листом від 22 лютого 2008 року позичальника повідомлено про нарахування підвищених відсотків у випадку прострочення платежу. В зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору банк звернувся в суд з позовом про стягнення заборгованості у загальному розмірі 8 837,41 доларів США, з яких 7 840,80 доларів США заборгованість по кредиту, 692,01 доларів США - по процентах, 304,60 доларів США - пеня. Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 07 липня 2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 8 837,41 доларів США, що еквівалентно 187 935,45 грн. 29 грудня 2018 року виконавче провадження з примусового виконання цього рішення закінчено в зв`язку зі сплатою боргу згідно квитанції від 28 грудня 2018 року. Однак, позичальник лише частково погасив заборгованість, сплативши по кредиту 6 242,48 доларів США та по процентах - 397,02 доларів США. Оскільки фактично залишається непогашеним борг в розмірі 1 598,32 долари США, банк вважав, що має право на стягнення процентів за користування кредитними коштами понад встановлений договором строк в розмірі 4 064,89 доларів США відповідно до положень статті 625 ЦК України та умов кредитного договору.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 грудня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» 4 064,89 доларів США - 3% річних та 2 102,00 грн судових витрат.

При цьому суд першої інстанції врахував, що відповідач належним чином не виконував зобов`язання, що за положеннями статті 625 ЦК України є підставою для стягнення з нього 3% річних від простроченої суми. А наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не звільняє його від відповідальності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано, що на виконання рішення суду ним згідно квитанції від 28 грудня 2018 року сплачено 188 996,22 грн та тим самим повністю погашено заборгованість по кредиту. Заявивши вимогу про стягнення трьох процентів річних, банк фактично провів розрахунок з 27,6 % річних. Таким чином, нарахована ним заборгованість в розмірі 4 064,98 доларів США не відповідає передбаченій статтею 625 ЦК України мірі відповідальності. Натомість суд ухилився від свого обов`язку дослідити наданий банком розрахунок.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «УкрСиббанк» посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги вважає надуманими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Посилається на те, що відповідно до умов кредитного договору визначено, що на прострочену суму основного боргу нараховуються підвищені проценти в розмірі, збільшеному вдвічі від діючої процентної ставки. Тому з урахуванням цих умов та положень статті 625 ЦК України позивач має право вимагати до стягнення проценти за користування кредитними коштами понад встановлений договором строк у розмірі 4 064,89 доларів США, нарахованих за період з 30 червня 2017 року до 29 лютого 2020 року в межах строку позовної давності. Така заборгованість підтверджується відповідним розрахунком, який відповідачем не спростований.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Хемич В.М. доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник АТ «УкрСиббанк» - адвокат Матвійчук М.З. доводи апеляційної скарги заперечив, покликаючись на законність та обгрунтованість судового рішення.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 18 січня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» (правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 20 000,00 доларів США на строк до 18 січня 2017 року під 9,5% річних (а.с. 16-19). Листом №200912 від 22 лютого 2008 року банк повідомив ОСОБА_1 , що у випадку прострочення платежу за кредитним договором банк нараховуватиме на прострочену суму основного боргу підвищені проценти, а саме в розмірі збільшеної вдвічі від діючої процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу (а.с. 22). Згідно додаткової угоди від 05 лютого 2009 року сторони домовились, що за використання кредитних коштів з 05 лютого 2010 року до 18 січня 2017 року встановлюється ставка у розмірі 13,8 % річних (а.с. 21).

В зв`язку з неналежним виконанням умов договору ПАТ «УкрСиббанк» в 2014 році звернулось з позовом до суду про стягнення заборгованості в розмір 8 837,41 доларів США, що за курсом НБУ станом на 30 липня 2014 року складало 106 077,09 грн, з яких: 7 840,80 доларів США - кредитна заборгованість, 692,01 доларів США - заборгованість за процентами, 284,42 доларів США - пеня за прострочення сплати кредиту та 20,18 доларів США - пеня за прострочення сплати процентів (а.с. 24-25).

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 07 липня 2015 року позов задоволено. Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь банку 8 837,41 доларів США, що в гривневому еквіваленті на день винесення рішення становить 187 935,45 грн заборгованості за договором кредиту. Також стягнуто солідарно з відповідачів 1060,77 грн понесених позивачем судових витрат (а.с. 26-27).

17 серпня 2015 року було видано виконавчий лист №593/1134/14-ц та звернуто його до примусового виконання Івано-Франківським МВ ДВС ГТУЮ. Згідно постанови від 29 грудня 2018 року Головного державного виконавця Любенько Н.Я. виконавче провадження №49001096 закінчено на підставі пункту 9 частини першої статті 39 та статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» в зв`язку з оплатою боргу згідно квитанції від 28 грудня 2018 року (а.с. 28).

Звертаючись до суду з цим позовом та обгрунтовуючи свої вимоги, банк вказував, що відповідач не повністю виконав рішення суду від 07 липня 2015 року, оскільки має місце заборгованість в розмірі 1 598,32 долари США. Тому вважав, що вправі відповідно до умов договору та положень статті 625 ЦК України вимати сплати процентів за користування кредитними коштами понад встановлений договором строк у розмірі 4 064,89 доларів США, розрахованих в межах строку позовної давності з 30 червня 2017 року до 28 лютого 2020 року.

В заперечення таких вимог ОСОБА_1 покликався на те, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту свого права, оскільки виконавче провадження з виконання судового рішення про стягнення заборгованості закінчилось належним виконанням. Після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Крім того банком пропущено строк позовної давності, перебіг якого належить відраховувати з часу подання позову про дострокове стягнення заборгованості.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

З матеріалів справи вбачається, що при постановленні рішення у справі Бережанський районний суд Тернопільської області визначив суму боргу в іноземній валюті, зазначивши одночасно її еквівалент у гривні за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення такого. Вказівка судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесла двозначність у розумінні суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово.

Як вбачається зі змісту постанови про закінчення виконавчого провадження від 29 грудня 2018 року до стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» підлягала заборгованість визначена в національній валюті в розмірі 188 996,22 грн, яку він сплатив відповідно до квитанції від 28 грудня 2018 року.

У разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні (правова позиція Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Вказаний висновок зроблений вже після ухвалення Бережанським районним судом Тернопільської області рішення суду про стягнення заборгованості та прийняття до виконання виконавчого листа Івано-Франківським МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області.

Разом з тим банк в прохальній частині позову самостійно визначив до стягнення також гривневий еквівалент заборгованості, за роз`ясненням рішення суду щодо валюти стягнення не звертався. Даних щодо оскарження ним дій державного виконавця в тому числі постанови про закінчення виконавчого провадження від 29 грудня 2018 року матеріали справи не містять.

Цивільне законодавство встановлює загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Натомість позивачем не спростовано належне виконання боржником рішення Бережанського районного суду від 07 липня 2015 року.

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2015 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 28 грудня 2018 року (дата погашення боргу). Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до 28 грудня 2018 року.

Натомість здійснення банком розрахунку трьох відсотків річних до 29 лютого 2020 року є необгрунтованим, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

У запереченні на позов відповідач заявила про застосування позовної давності до вимог позивача.

Загальна позовна давність згідно із статтею 257 ЦК встановлюється тривалістю у три роки.

В силу статті 267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

При вирішенні даного спору судом вірно застосовано висновок, зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц, відповідно до якого невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. З огляду на це посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду є необгрунтованим.

Разом з тим, задовольняючи позов суд не звернув увагу, що заявлюячи позовні вимоги про стягнення 3% річних на підставі статті 625 ЦК України банком розраховано їх за період з 30 червня 2017 року до 29 лютого 2020 року виходячи з 27,6 % річних, що фактично становить розмір вдвічі збільшеної від діючої процентної ставки на момент виникнення простроченої суми основного боргу (13,8 %х2).

Натомість виконавче провадження закінчено 29 грудня 2018 року у зв`язку з фактичним виконанням 28 грудня 2018 року рішення суду, що підтверджується постановою державного виконавця.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Таким чином, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Отже, кредитор, звернувшись у 2014 році із позовом про дострокове повернення кредиту (шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором), на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить про закінчення строку дії кредитного договору. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

З розрахунку заборгованості за процентами в сумі 4 064,89 доларів США вбачається, що проценти за ставкою 27,60%, тобто у подвійному розмірі, нараховувались банком за період з 30 червня 2017 року до 28 лютого 2020 року на прострочену частину кредиту. При цьому зазначено, що загальний залишок заборгованості за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін - за прострочення виконання грошового зобов`язання визначено відповідно до статті 625 ЦК України ( а.с. 41).

Тобто попри стягнення іншим судовим рішенням заборгованості за кредитом банк нарахував подвійні відсотки за користування грошовими коштами, підстави для чого були відсутні, зважаючи на припинення договірних відносин достроковим стягненням всієї заборгованості, в тому числі і тіла кредиту.

Таким чином, оспорювана в даному випадку заборгованість за відсотками фактично пов`язана банком зі зміненими умовами кредитного договору, про що вказує посилання на п. 9.2 цього договору та лист № 200912 від 22 лютого 2008 року, згідно з яким було внесено зміни до договору в частині збільшення відсоткової ставки для простроченого основного боргу. Та одночасно вважає, що в такий спосіб застосовує вимоги частини 2 статті 625 ЦК України.

Разом з тим, суд не врахував вищезазначені норми матеріального права, залишив поза увагою ці обставини справи та стягнув заборгованість виходячи з розрахунку заборгованості позивача, здійсненого з застосуванням процентної ставки 27,6 %.

А отже, враховуючи погашення боргу 28 грудня 2018 року відповідач за період з 30 червня 2017 року по 27 грудня 2018 року повинен нести відповідальність за невиконання зобов`язання за судовим рішенням в розмірі 3% річних від простроченої суми, що складає 351,87 доларів США (7 840,80 х 3% : 365 днів х 546 днів прострочки).

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищенаведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить переконання, що рішення ухвалено судом з порушенням норм матеріального та процесуального права. А тому не може вважатися законним та обгрунтованим.

Таким чином апеляційну скаргу належить частково задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою визначеною законом) (пункт 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»).

Згідно частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки суд дійшов висновку про стягнення коштів у розмірі 351,87 доларів США, фактично задовольнивши 8,65 % позовних вимог, то з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» підлягають стягненню судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції в розмірі 181,82 грн (2 102 х 8,65%), а з АТ «УкрCиббанк» на користь ОСОБА_1 - 2 880,26 грн судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції (3 153 х 91,35%).

У зв`язку з тим, що при розподілі судових витрат на АТ «Укрсиббанк» покладено більшу суму судових витрат, різниця судових витрат у розмірі 2 698,44 грн (2 880,26- 181,82) має бути стягнута з АТ «Укрсиббанк» на користь ОСОБА_1 .

Враховуючи, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа віднесена законом до малозначних, рішення в ній не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків,встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 374, 376, 381 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 01 грудня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (місцезнаходження: вул. Андріївська, 2/12, м. Київ, ідентифікаційний код в ЄДРПОУ 09807750) три проценти річних за прострочення грошового зобов`язання, що складає 351,87 доларів США.

Стягнути з Акціонерного товариства «УкрCиббанк» (місцезнаходження: вул. Андріївська, 2/12, м. Київ, ідентифікаційний код в ЄДРПОУ 09807750) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 2 698,44 гривень судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуюча Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 05 лютого 2021 року