Постанова

Іменем України

09 червня 2021 року

м. Київ

справа № 570/131/18

провадження № 61-5329св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 29 жовтня 2018 року у складі судді Гнатущенко Ю. В. та постанову Рівненського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що 01 березня 2013 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір № б/н за яким відповідач отримала кредит у розмірі 15 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У порушення закону та умов договору свої зобов`язання за договором належним чином не виконала, внаслідок порушення позичальником своїх зобов`язань станом на 17 грудня 2017 року утворилась заборгованість по кредиту у розмірі 15 605,95 грн, з яких: заборгованість по кредиту - 1 700,54 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 3 010,07 грн, заборгованість за пенею 9 676,01 грн, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг: фіксована складова штрафу - 500, 00 грн, процентна складова штрафу - 719,33 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 01 березня 2013 року у розмірі 15 605,95 грн.

У червні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило до суду уточнену позовну заяву, в якій зазначило, що кредитні правовідносини між сторонами виникли раніше ніж зазначено у первісному позові, а саме з моменту підписання заяви № б/н від 06 березня 2007 року на отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 15 000,00 грн, що підтверджується новим розрахунком, доданим до неї.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 29 жовтня 2018 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Місцевим судом всебічно та повно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, досліджено у судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, надано їм правильну оцінку.

При вирішенні справи місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог банку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2019 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 29 жовтня 2018 року тапостанову Рівненського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

Також у касаційній скарзі заявник просить стягнути із відповідача судові витрати по справі.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що місцевий та апеляційний суд повно і всебічно не з`ясували обставини справи.

Ухвалюючи рішення у справі, місцевий суд дійшов необґрунтованого висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог та розміру заборгованості, яка підлягає до стягнення.

Рішення у справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема викладених у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 755/2720/16-ц, від 07 березня 2018 року у справі № 755/18246/15-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 441/569/17.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

25 березня 2019 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

31 травня 2021 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

ОСОБА_1 у відзиві на касаційну скаргу посилається на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 березня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір № б/н шляхом подання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг на відкриття рахунку за яким позичальник отримав кредит у розмірі 15 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивачем не вказано номеру картки та номеру рахунку, з якого були отримані позичальником чи іншим чином використані гроші та на який вони мали бути повернені. Такі відомості відсутні й у доданому до позову розрахунку заборгованості.

Надана позивачем анкета-заява не містить особистого підпису відповідача про те, що вона отримала і ознайомилася з пам`яткою клієнта та основними умовами обслуговування та кредитування.

Позивачем не надано відомостей про те, який же саме тип банківської картки був виданий відповідачу, а наданий витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (який також не підписаний відповідачем, а також без підтвердження того, що станом на день підписання відповідачем анкети-заявки у ПАТ КБ Приватбанк діяли саме такі тарифи) містить викладення чотирьох тарифів - які мають різні умови (щодо пільгового періоду, базової процентної ставки, пені та штрафів).

Позивач на підтвердження своїх позовних вимог надав розрахунок за договором між банком та клієнтом - ОСОБА_1 №б/н від 01 березня 2013 року станом на 31 серпня 2015 року, а також станом на 17 грудня 2017 року.

Разом з тим, з аналізу вказаних розрахунків вбачається, що відповідач на дату підписання анкети-заяви - 01 березня 2013 року вже мала заборгованість перед позивачем у розмірі 1 878, 98 грн.

Позивач (в уточненій позовній заяві) посилався на те, що борг, який зазначений у розрахунку, виник з іншого кредитного договору - від 06 березня 2007 року у результаті випуску картки з новим строком дії і підтверджується заявою відповідача, в якій зазначено дві дати, а саме 06 березня 2007 року - дата ознайомлення і отримання умов і правил кредитування та 06 березня 2008 - дата видачи картки.

Умовами цього договору передбачено встановлення відповідачу кредитного ліміту у розмірі 250,00 грн зі сплатою 22,8 відсотка за користування кредитними коштами в рік.

З наданої позивачем довідки вбачається, що номер картки за договором від 06 березня 2007 року - НОМЕР_1 не відповідає номеру картки за договором від 01 березня 2013 року.

Таким чином, встановлено, що між сторонами існує два різних кредитних зобов`язання за двома різними заявами відповідача, однак позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами, той факт, що договором від 01 березня 2013 року є той самий договір, що датується 06 березня 2007 року, а не новий кредитний договір з іншими тарифами і умовами щодо іншого типу кредитної картки.

Позивач надав до суду довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки № НОМЕР_2 з аналізу змісту якої вбачається, що датою старту цього рахунку є 01 березня 2013 року.

Встановлено, що відповідач не користувався кредитними коштами з 01 березня 2013 року по 06 лютого 2014 року, що підтверджується виписками по карті № НОМЕР_2 доданими до матеріалів справи позивачем за періоди з 01 січня 2013 року по 12 листопада 2015 року, з 01 січня 1999 року по 27 травня 2018 року, з 01 березня 2013 року по 16 березня 2018 року.

Судом встановлено, що користуватися кредитними коштами по картці № НОМЕР_2 відповідач почав лише 06 лютого 2014 року, коли зняв готівку з банкомату у розмірі 200 грн, що зазначено у вказаних банківських виписках.

Однак, на цю дату за відповідачем вже рахується борг у розмірі 1 878,98 грн.

Позивачем подано до уточненої позовної заяви розрахунок заборгованості за договором б/н від 06 березня 2007 року станом на 31 серпня 2015 року, який фактично є ідентичним до розрахунку поданого в додатках до первісної позовної заяви, однакподаний розрахунок заборгованості оформлений не належним чином, у ньому не зазначено прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, підпису цієї особи та печатки банку (т. 1 а. с. 213-214).

19 жовтня 2018 року відповідач подала до суду заяву про застосування загальної і спеціальної позовної давності до позовних вимог позивача.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення»Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-IX від 15 січня 2020 року, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційну скаргу було подано у березні 2019 року то розгляд даної справи має відбуватись у порядку та за правилами, що діяли до 08 лютого 2020 року.

Частинами першою-третьою статті 400 ЦПК України (тут і надалі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» (у зв`язку з недоведеністю позовних вимог) суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем не обґрунтовано нарахування заборгованості на дату підписання анкети-заяви - 01 березня 2013 року,не надано доказів того, що зобов`язання за договором б/н від 01 березня 2013 року є пролонгацією зобов`язань за договором б/н від 06 березня 2007 року, а також з того, що позивачем подано неналежно оформлений розрахунок заборгованості.

Проте, з такими висновками місцевого та апеляційного суду у повній мірі погодитись не можна виходячи з наступного.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу.

Надання доказів на підтвердження доводів і обставин, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов`язком саме позивача, і їх ненадання є неналежним виконання процесуальних прав та свідчить про те, що позивач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх вимог перед судом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У разі ненадання певних доказів суд розглядає справу за наявними у ній матеріалами.

Стандарти доказування не передбачають обов`язку суду вважити доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною розрахунок заборгованості за кредитним договором, перевірити його, оцінити у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру відсотків та пені, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Звертаючись до суду з позовом, банк зазначив, що на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил, яка підписана сторонами, й Умов та Правил, які погоджені з відповідачем, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 01 березня 2013 року укладено кредитний договір б/н у розмірі 15 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Наявні у матеріалах справи Умови та Правила, які передбачали сплату відсотків, пені, комісій не містять підпису позичальника, таким чином позивач не довів, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, погодилась на приєднання до цих Умов та Правил, ознайомившись з ними.

Позивач не надав належних і допустимих доказів, що відповідач розумів саме ці умови та погодився з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили Умови та Правила, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Тому у цій справі не можна вважати Умови та Правила складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Анкета-заява позичальника від 01 березня 2013 року не містить ні визначеного розміру процентної ставки, ні - неустойки (пені, штрафів), отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Такі висновки застосування норми права у подібних правовідносинах, узгоджуються із позицією постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Проте, місцевий та апеляційний суд не врахували факт підтвердження отримання позичальником кредитних коштів, не звернули уваги на те, що відповідач отримання кредиту не заперечує, визнає наявність заборгованості, а у відзиві на позовну заяву просить зменшити суму боргу до 1 700,54 грн.

Разом з цим, місцевий суд не з`ясував обставини щодо зобов`язань за договором б/н від 06 березня 2007 року, чи є зобов`язання за договором б/н від 01 березня 2013 року пролонгацією зобов`язань за договором б/н від 06 березня 2007 року, чи договір б/н від 06 березня 2007 року є окремим правочином, а також, для правильного вирішення справи, суд не визначив строку дії картки (її перевипуску), яка була надана позичальнику.

Суд позбавлений права збирання доказів за власною ініціативою, оскільки обов`язок доказування покладається на сторони. Доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доведення підстав позову покладається на позивача. Наведені положення є найважливішою складовою принципу змагальності.

За наведених вище обставин та враховуючи, що місцевий суд не встановив всіх істотних обставин у справі, а апеляційний суд під час перегляду справине надав належної оцінки висновкам суду першої інстанції, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до місцевого суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Колегія суддів враховує тривалість розгляду цієї справи, однак за правилами положень статті 400 ЦПК України на стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, та переоцінювати докази у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Місцевий та апеляційний суд не встановили у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення.

При новому розгляді справи суду необхідно надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Враховуючи, що суд касаційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції з направленням справи на новий судовий розгляд, а не з ухваленням нового рішення (або зі зміною рішення) у справі, то судові витрати понесені сторонами у справі перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 29 жовтня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська

СуддіВ. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук