Номер провадження: 22-ц/813/2779/21
Номер справи місцевого суду: 520/5386/15-ц
Головуючий у першій інстанції Пучкова І. М.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Князюка О. В.,

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О. М.,

за участю секретаря Бикової К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання заповіту частково недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та про визнання права власності на 14/30 частин домоволодіння та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання заповіту частково недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та про визнання права власності на 7/30 частин житлового будинку з надвірними спорудами, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання заповіту частково недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та про визнання права власності на 14/30 частин домоволодіння, посилаючись на те, що, згідно з протоколом №8 засідання правління колгоспу ім. 51-ї Перекопської Дивізії Приморського району м. Одеси від 15.02.1958 р., ОСОБА_5 , члену цього колгоспу, була виділена земельна ділянка під забудову за адресою: АДРЕСА_1 . Після завершення будівництва житлового будинку з надвірними спорудами, згідно з рішенням виконкому Приморської райради депутатів трудящих від 28.07.1961 р., було визнано право власності на будинок за колгоспним двором, головою якого була ОСОБА_5 .

На підставі зазначеного рішення, ОСОБА_5 було видане свідоцтво про право власності від 09.08.1961 р. на житловий будинок. Відповідно до рішення об`єднаних загальноколгоспних зборів колгоспників колгоспу ім. 51-ї Перекопської Дивізії та колгоспу ім. Карла Лібкнехта Приморського району м. Одеси від 28.02.1958 р., ці колгоспи були об`єднані в один колгосп, якому було присвоєно назву колгосп ім. Карла Лібкнехта. ОСОБА_5 працювала у колгоспі до 01.03.1964 р., що давало підстави відносити побудований будинок до суспільної групи колгоспний двір. Крім неї, членом колгоспного двору був її неповнолітній на той час син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до примірного Статуту сільськогосподарської артілі, прийнятого зїздом колгоспників-ударників, затвердженого РНК СРСР та ЦК ВКП від 17.02.1935 р., житловий будинок був власністю колгоспного двору. Всупереч рішенню виконкому, свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння було видане не на колгоспний двір, а лише на його голову ОСОБА_5 . У зв`язку з цим, вважає свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 09.08.1961 р. та рішення виконкому Приморської райради депутатів від 28.07.1961 р. такими, що порушили право власності та позбавили частки майна ОСОБА_6 .

Оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на час будівництва будинку та на час припинення існування колгоспного двору були членами колгоспного двору, тому набули право спільної власності на домоволодіння у рівних частках, тобто, по Ѕ. ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла. Після її смерті відкрилася спадщина, спадкоємцями якої були ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . ОСОБА_5 був складений заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори 23.04.2001 р. за реєстровим №3-1400, за яким ОСОБА_5 заповіла весь будинок своєму синові ОСОБА_6 та дочці ОСОБА_4 у долях: відповідно синові - 2/5 частини будинку, дочці - 3/5 частини будинку.

На підставі заповіту було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.03.2003 р. У заповіті та свідоцтві про право на спадщину за заповітом спадковим майном було зазначено весь житловий будинок, хоча його половина належала ОСОБА_6 , тому заповіт є частково недійним, а свідоцтво про право на спадщину за заповітом підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до заповіту спадкове майно, яке складається з Ѕ частини житлового будинку, має бути розподілено: ОСОБА_4 - 3/5 від 1/2 частини будинку, що буде складати 3/10 частини будинку, та ОСОБА_6 - 2/5 від 1/2 частини будинку, що буде складати 2/ 10 частини будинку. Інша 1/2 частина будинку належала не ОСОБА_5 , а ОСОБА_6 , тому у цілому йому після розподілу спадкового майна повинно належати 1/2 + 2/10 =7/10 частини будинку. ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6 .. Заповіт ним не складався. Спадкоємцями є дружина ОСОБА_2 , сини: ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . ОСОБА_9 шляхом подачі відповідної заяви нотаріусу відмовитися від своєї частки на користь ОСОБА_2 . ОСОБА_10 від спадщини відмовився на користь інших спадкоємців, не вчинив дії з прийняття спадщини. Тому, після смерті ОСОБА_6 його 7/10 частин будинку повинні бути розподілені у розмірі 2/3 від 7/10 частин будинку ОСОБА_2 , тобто, 14/30 частин будинку, а 1/3 ОСОБА_1 - 1/3 від 7/10 частин будинку - 7/30 частин будинку.

Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги ОСОБА_2 визнав частково та звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просить визнати частково недійсним заповіт ОСОБА_5 від 23.04.2001 р. у частині визначення обсягу спадкового майна та у частині визначення порядку користування будинком, визнати недійсним свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 09.08.1961 р, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.03.2003 р., визнати за ним у порядку спадкування право на 7/30 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , та у цілому складається з: «А» - житлової будівлі, загальною площею 68,9 кв.м., житловою площею 36,9 кв.м., та надвірних споруд: «Г» - літня кухня, «Д» - сарай, «Е» - вбиральня, «Ж» - сарай, «З» - гараж, «Л» -сарай, «И» - стіни, «К» - навіс, ІІ, ІІІ - теплиці, №2-8 - огорожа, «І» - мостіння, що розташовані на земельній ділянці площею 895 кв.м.

Посилається на те, що, згідно з протоколом засідання правління колгоспу ім. 51-ї Перекопської дивізії Приморського району м. Одеси від 15.02.1958 р. №8, члену колгоспу ОСОБА_5 , яка була його бабусею, була виділена земельна ділянка, площею 0,15 га, під забудову та город. У період з 15.02.1958 р. до 28.07.1961 р. ОСОБА_5 побудувала житловий будинок. Рішенням виконкому Приморської райради депутатів трудящих від 29.07.1961 р. №481, право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 , було визнане за колгоспним двором, головою якого була ОСОБА_5 . Однак, всупереч рішенню виконкому, свідоцтво про право власності на домоволодіння було видане не на членів колгоспного двору, а лише його голові ОСОБА_5 . Цим самим були порушені права інших членів колгоспного двору, у т.ч., малолітніх та неповнолітніх, які нарівні з іншими членами колгоспного двору мали рівні права власності на частку у колгоспному дворі, оскільки на підставі рішення виконкому Приморської райради депутатів трудящих від 29.07.1961 р. №481, свідоцтво повинно було бути виданим про право спільної сумісної власності на колгоспний двір.

Станом на день видачі свідоцтва, членом колгоспного двору, головою якого була ОСОБА_5 , крім неї був також батько відповідача ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який на той час був неповнолітнім.

Будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , належав до спільної сумісної власності членів колгоспного двору, якими були ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , частки яких, у випадку їх виділу, повинні бути рівними.

Вважає, що свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, видане 28.07.1961 р. Житлово-комунальним відділом виконкому Приморської райради депутатів трудящих, є недійсним у зв`язку з його невідповідністю рішенню виконкому Приморської райради депутатів трудящих від 29.07.1961 р. №481 та чинному на той час законодавству. 23.04.2001 р. ОСОБА_5 заповіла спірний житловий будинок наступним чином: 2/5 сину ОСОБА_6 , 3/5 дочці ОСОБА_4 . ОСОБА_5 заповіла весь будинок, як власний, хоча у дійсності на той час ОСОБА_5 належав не весь будинок, а лише його частка, яка була рівною з часткою, що належала ОСОБА_6 . Тому ОСОБА_5 могла заповісти у зазначених пропорціях не весь будинок, а лише належну їй частину 1/2 частину, яка могла їй належати станом на день відкриття спадщини. У заповіті вказано про приміщення, які відходять у користування кожному спадкоємцеві. Але при цьому, при визначенні порядку користування спадковим майном, вказані у заповіті приміщення не відповідають заповідальним часткам, а також не відповідають майновим правам членів колгоспного двору, яким належав весь будинок.

За таких обставин вважає, що заповіт у частині зазначення спадкового майна та у частині визначення порядку користування має бути визнаним частково недійсним.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла. Станом на день смерті їй належала на праві власності Ѕ частина домоволодіння. Інша 1/2 частина домоволодіння належала ОСОБА_6 . Оскільки до виданого 20.03.2003 р. нотаріусом Сегенюк С. Б. свідоцтва про право на спадщину за заповітом було у якості спадкового майна включена частина домоволодіння, яка не була спадковим майном і належала не ОСОБА_5 , а ОСОБА_6 , то вказане Свідоцтво підлягає визнанню недійсним.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер його батько ОСОБА_6 . Після його смерті відкрилася спадщина, яка повинна складатися з 7/10 вказаного вище домоволодіння. Спадкоємцями майна ОСОБА_6 є його дружина ОСОБА_2 , та його сини ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . ОСОБА_7 фактично спадщину не прийняв, будь-яких заяв про прийняття не подавав, що свідчить про його відмову від спадщини на користь інших спадкоємців у рівних частках. ОСОБА_8 від своєї частки спадщини відмовився на користь ОСОБА_2 . При прийнятті спадщини після смерті ОСОБА_5 , розподілу між спадкоємцями підлягала 1/2 частина домоволодіння: 2/5 від 1/2 ОСОБА_6 , тобто, 2/10 будинку, а 3/5 від 1/2 ОСОБА_4 , тобто, 3/10 будинку.

Враховуючи, що ОСОБА_6 належала інша 1/2 частина домоволодіння, яка не входила до спадкового майна його померлої матері ОСОБА_5 , то ОСОБА_6 , з урахуванням його частки та частки у спадщині, повинно було належати: 1/2 + (1/2*2/5) = 7/10. Після смерті ОСОБА_6 , від належного йому на день смерті майна (7/10 домоволодіння) 2/3 частки повинні перейти у власність ОСОБА_2 , а 1/3 ОСОБА_1 . ОСОБА_2 повинні перейти у власність 2/3 від 7/10 будинку що буде складати 14/30 будинку, а ОСОБА_1 1/3 від 7/10 будинку, що буде складати 7/30 будинку. Після смерті свого батька ОСОБА_1 13.10.2010 р. подав заяву до нотаріуса про прийняття спадщини. Але до цього часу свідоцтво про спадщину за законом не отримав через спір щодо спадкового майна.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції:

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2018 року у позовах ОСОБА_2 та ОСОБА_6 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що первісний позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_1 не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Коротний зміст вимог апеляційних скарг

У червні 2019 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси з мотивів необґрунтованості.

Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним Свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 , видане 09.08.1961 року Житлово-комунальним відділом виконком Приморської райадмінітрації депутатів трудящих м. Одеси.

Визнати частково недійсним заповіт ОСОБА_5 , посвідчений 23.04.2001 року державним нотаріусом Третьої одеської нотаріальної контори Сегенюк С. Б., зареєстрований в реєстрі за №3-1400, у частині визнання спадковим майном житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 та у частині визначення порядку користування ним.

Визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 20.03.2003 року державним нотаріусом Третьої одеської нотаріальної контори Сегенюк С. Б., зареєстровано у реєстрі за №3-815.

Визнати за ОСОБА_2 право власності у порядку спадкування за законом право власності на 14/30 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 зазначила, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо того, що початок перебігу строку позовної давності слід обчислювати саме з 2003 року, вважає такий висновок суду необґрунтованим

Зазначає, що у спадковій справі, після смерті ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 70-92) рішення виконкому відсутнє. В зв`язку з цим ОСОБА_6 не знав про наявність та зміст цього рішення взагалі і не міг його оскаржити, проте суд першої інстанції не прийняв до уваги вказаний факт.

Подав позов до суду 04.08.2003 року ОСОБА_6 про поділ спадкового майна у натурі та також не знав про те, що виконком у 1961 році визнано право на домоволодіння за колгоспним двором, членом якого він був.

ОСОБА_2 зазначає, що вищевказані обставини судом першої інстанції не було досліджено належним чином.

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що 01.02.2008 року ОСОБА_6 доповнив свій позов від 04.08.2003 року, позовними вимогами про визнання недійним заповіту від 23.04.2001 року та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.03.2003 року (т. 2 а.с. 51), оскільки з архівних документів дізнався, що спірне домоволодіння було побудоване у колгоспному дворі, членом якого він був. Також, ОСОБА_2 зазначає, що жодних доказів того, що ОСОБА_6 було відомо про рішення виконкому раніше 2008 року у матеріалах справи відсутні.

Апелянт вважає, що таким чином, з огляду на зазначене висновок суду першої інстанції про початок перебігу строку позовної давності саме з 2003 року є необґрунтованим, а у 2008 році- з моменту того, як ОСОБА_6 стало відомо вищевказаний факт, строк позовної давності було перервано, оскільки останнім оскаржено у суді заповіт та свідоцтво.

Оскільки на момент смерті ОСОБА_6 справа так і не була розглянута, після його смерті у 2010 році в якості правонаступника визнано ОСОБА_2 (його дружину- апелянта).

Позивачка пояснила. Що у зв`язку з невиправданою тривалістю розгляду справи за позовом ОСОБА_6 у справі № 1512/2/2184/11, ОСОБА_2 подала заяву про залишення позову без розгляду з метою звернення до суду з цими вимогами у новому позовному провадження від 16.04.2015 року.

Таким чином, з огляду на викладене у поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 вважає відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання права на спадщину незаконною.

У липні 2019 року ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу відповідно до якої, просить судове рішення скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити.

Визнати недійсним Свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 , видане 09.08.1961 року Житлово-комунальним відділом виконком Приморської райадмінітрації депутатів трудящих м. Одеси.

Визнати частково недійсним заповіт ОСОБА_5 , посвідчений 23.04.2001 року державним нотаріусом Третьої одеської нотаріальної контори Сегенюк С. Б., зареєстрований в реєстрі за №3-1400, у частині визнання спадковим майном житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 та у частині визначення порядку користування ним.

Визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 20.03.2003 року державним нотаріусом Третьої одеської нотаріальної контори Сегенюк С. Б., зареєстровано у реєстрі за №3-815.

Визнати за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом право власності на 7/30 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 .

ОСОБА_6 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує, що висновки суду щодо пропуску строків позовної давності не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, з тексту оскаржуваного рішення вбачається, що ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідоцтво про право на спадщину після смерті його матері ОСОБА_5 , отримав 20.03.2003 року і в цьому свідоцтві вказано, що спадкове майно складається з житлового будинку з надвірними спорудами, що належить померлій на підставі Свідоцтва про право особистої власності, виданого Житлово-Комунальним відділом Приморської районної адміністрації народних депутатів м. Одеси 09.08.1961 року, а тому саме від цієї дати почався перебіг позовної давності.

Апелянт зазначає, що отримавши свідоцтво про право на спадщину на частину спадкового майна ОСОБА_5 , батько позивача не знав і не міг знати, що Свідоцтво про право особистої власності ОСОБА_5 було видане Житлово-комунальним відділом виконкому Приморської районної ради народних депутатів м. Одеси 09.08.1961 року всупереч рішенню виконкому Приморської райради народних депутатів м. Одеси від 29.07.1961 року, в якому було вказано, що право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 , виконкомом було визнане колгоспним двором, а не особисто ОСОБА_5 , оскільки рішення виконкому відсутнє у спадковій справі.

Суд не мотивував, яким чином ОСОБА_6 міг у період з 2003 по 2006 рік захистити своє право, не ознайомленим зі змістом рішення виконкому від 29.07.1961 року, яке є первісним і якому повинне було відповідати Свідоцтво від 09.08.1961 року.

Вважає, що строк позовної давності щодо позовних вимог про визнання недійсним свідоцтв та заповіту ним не пропущено, а якщо і пропущено, то з поважних причин через невиправдану тривалість розгляду іншої справи №1512/2/2184/11.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

26 червня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_12 , відповідно до якого відповідач зазначає, що висновки, викладені за результатами розгляду вказаної цивільної справи та відображені у рішенні ґрунтуються на неправильному застосуванні законодавства, яке підлягало застосуванню для спірних правовідносин.

Вказує, що посилання апелянта на те, що ОСОБА_6 як член колгоспного двору теж мав право на частину домоволодіння не відповідає вимогам законодавства, яке діяло на той час, оскільки таке право у членів колгоспного двора виникло лише після прийняття цивільного кодексу УРСР 1961 року.

Також вказує, що аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо застосування наслідків пропуску строків позовної давності.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Згідно з протоколом засідання правління колгоспу ім. 51-ї Перекопської дивізії Приморського району м. Одеси від 15.02.1958 р. №8 (т.1, а.с.9-13), члену зазначеного колгоспу ОСОБА_5 була виділена земельна ділянка, площею 0,15 га, під забудову та город.

Згідно з рішенням об`єднаних загальноколгоспних зборів колгоспників колгоспу ім. 51-ї Перекопської Дивізії та колгоспу ім. Карла Лібкнехта Приморського району м. Одеси від 28.02.1958 р., ці колгоспи були об`єднані в один колгосп, якому було присвоєно назву колгосп ім. Карла Лібкнехта (т.1, а.с.16).

Рішенням виконкому Приморської райради депутатів трудящих від 29.07.1961 р. №481 (т. 1, а.с.15), право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 , було визнане за колгоспним двором, головою якого була ОСОБА_5 .

09.08.1961 р. Житлово-комунальним відділом виконкому Приморської райради депутатів трудящих Шведенко Марії Іванівні на підставі рішення виконкому Приморської райради депутатів трудящих було видане свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, що розташоване у АДРЕСА_1 (т.1, а.с.11).

23.04.2001 р. ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповіла належний їй житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , таким чином: 3/5 частини житлового будинку - дочці ОСОБА_4 , а 2/5 - сину ОСОБА_6 (т.1, а.с.18).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла (т.1, а.с.23).

20.03.2003 р. державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Сегенюк С.В. видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом (т.1 а.с.19), згідно якого спадкоємцями зазначеного у заповіті майна ОСОБА_5 на 2/5 спадкового майна є її син ОСОБА_6 та на 3/5 спадкового майна її дочка ОСОБА_4 . У цілому спадкове майно складалося з кам`яної житлової будівлі загальною житловою площею 36,9 кв.м. та надвірних споруд «Г» - літня кухня, «Д» - сарай, «Е» - вбиральня, «Ж» - сарай, «З» - гараж, ІІ, ІІІ - теплиці, № 2-8 огорожа і мостіння на земельній ділянці площею 895 кв.м. На самовільно збільшений на 11,0 кв.м гараж літ. «З» свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

Судом встановлено, що земельна ділянка ОСОБА_5 була відведене колгоспом ім. 51-Перекопської Дивізії, а не виконкомом міської чи районної Ради депутатів трудящих, тому суд дійшов висновку, що земельна ділянка ОСОБА_5 була відведена не під будівництво індивідуального будинку, а для колгоспного двору, головою якого була ОСОБА_5 .

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.06.2019 року провадження у справі було відкрито.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.06.2019 року справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання заповіту частково недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та про визнання права власності на 14/30 частин домоволодіння та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання заповіту частково недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та про визнання права власності на 7/30 частин житлового будинку з надвірними спорудами було призначено до розгляду.

На підставі Розпорядження щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями №4547 від 28.10.2019 року та у відповідності до пунктів 2.3.49., 2.3.50. Положення про автоматизовану систему документообігу суду за вказаною цивільною справою було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року було прийнято до провадження та призначено справу до розгляду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25.01.2021 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_13 адвоката Баринова Геннадія Миколайовича про проведення судового засідання, призначеного на 28.01.2021 року на 10:15 год. в режимі відеоконференції за допомогою програмного комплексу "EasyCon".

Судове засідання 28.01.2021 року було проведено в режимі відеоконференції, за допомогою програмного комплексу "EasyCon".

В судове засідання з`явився представник відповідача - ОСОБА_4 - адвокат Баринов Г.М. Апеляційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_2 просив залишити без задовлення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином.

26 січня 2021 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява від ОСОБА_1 про відкладення судового засідання у зв`язку з карантином. Проте, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що будь-яких доказів на підтвердження щодо перебування ОСОБА_6 на лікарняному, чи його захворювання, а також не можливості участі у судовому засіданні у режимі відеоконференції апелянтом не надано.

Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1 з подальшими змінами, на усій території України з 12 березня установлено карантин.

Рада суддів України рекомендувала у період з 16 березня встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.

Пунктами 1,5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 20.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинити розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вказана цивільна справа тривалий час перебуває в провадженні апеляційного суду, учасникам справи була надана можливість реалізувати свої процесуальні права з доведення своєї позиції по справі, вони реалізували свої процесуальні права ще до введення державою карантину.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, а також те, що учасники справи реалізували своє процесуальне право щодо участі у судовому засіданні під час розгляду справи та висловили свою процесуальну позицію, тобто створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила у задовлленні клопотання ОСОБА_1 про відкладення судового засідання відмовити та справу розглянути за відсутності її учасників.

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_6 задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Згідно з протоколом засідання правління колгоспу ім. 51-ї Перекопської дивізії Приморського району м. Одеси від 15.02.1958 р. №8 (т.1, а.с.9-13), члену зазначеного колгоспу ОСОБА_5 була виділена земельна ділянка, площею 0,15 га, під забудову та город.

Згідно з рішенням об`єднаних загальноколгоспних зборів колгоспників колгоспу ім. 51-ї Перекопської Дивізії та колгоспу ім. Карла Лібкнехта Приморського району м. Одеси від 28.02.1958 р., ці колгоспи були об`єднані в один колгосп, якому було присвоєно назву колгосп ім. Карла Лібкнехта (т.1, а.с.16).

Рішенням виконкому Приморської райради депутатів трудящих від 29.07.1961 р. №481 (т. 1, а.с.15), право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 , було визнане за колгоспним двором, головою якого була ОСОБА_5 .

09.08.1961 р. Житлово-комунальним відділом виконкому Приморської райради депутатів трудящих Шведенко Марії Іванівні на підставі рішення виконкому Приморської райради депутатів трудящих було видане свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, що розташоване у АДРЕСА_1 (т.1, а.с.11).

23.04.2001 р. ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповіла належний їй житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , таким чином: 3/5 частини житлового будинку - дочці ОСОБА_4 , а 2/5 - сину ОСОБА_6 (т.1, а.с.18).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла (т.1, а.с.23).

20.03.2003 р. державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Сегенюк С.В. видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом (т.1 а.с.19), згідно якого спадкоємцями зазначеного у заповіті майна ОСОБА_5 на 2/5 спадкового майна є її син ОСОБА_6 та на 3/5 спадкового майна її дочка ОСОБА_4 . У цілому спадкове майно складалося з кам`яної житлової будівлі загальною житловою площею 36,9 кв.м. та надвірних споруд «Г» - літня кухня, «Д» - сарай, «Е» - вбиральня, «Ж» - сарай, «З» - гараж, ІІ, ІІІ - теплиці, № 2-8 огорожа і мостіння на земельній ділянці площею 895 кв.м. На самовільно збільшений на 11,0 кв.м гараж літ. «З» свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

Згідно зі ст.68 розділу V «Про трудове хліборобське господарство (двір)» Земельного Кодексу УРСР, прийнятого 29.11.1922 р. Всеукраїнським Центральним виконавчим комітетом, та чинним на час відведення ОСОБА_5 земельної ділянки під забудову та на час визнання Виконкомом Приморської райради депутатів трудящих м. Одеси права власності на домоволодіння за колгоспним двором, головою якого була ОСОБА_5 , право на землю, що знаходиться в трудовому користуванні двора (господарства), а також на будівлі і сільськогосподарський інвентар, належало всім членам двора, незалежно від віку та статі.

Згідно зі ст. 7 Конституції СРСР від 05.12.1936 р., яка була чинною до 1977 р., у т.ч під час виникнення правовідносин у справі у 1958-1964 роках, кожний колгоспний двір має в особистому користуванні невелику присадибну ділянку та в особистій власності підсобне господарство, житловий будинок, продуктивну скотину, птицю, дрібний інвентар - згідно Статутом сільськогосподарської артілі.

Згідно з п.2 Примірного статуту сільськогосподарської артілі, прийнятого ІІ Всесоюзним з`їздом колгоспників-ударників, затвердженого РНК СРСР та ЦК ВКП «Б» 17.02.1935 р., із відокремлених земельних угідь сільськогосподарською артіллю виділяється в особисте користування колгоспного двору по невеликій ділянці, у вигляді присадибної землі.

Згідно з п.4 розділу ІІІ вказаного Примірного статуту, не відокремлюються та залишаються у особистому користуванні колгоспного двору житлові споруди, господарські споруди, необхідні для утримання скоту, що перебуває в особистому користуванні колгоспного двору.

Згідно з п.п. 1 та 2 постанови Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 р. №3211 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 р. «Про право громадян на купівлю та будівництво індивідуальних житлових будинків», та згідно з п.п. 1, 2 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 р. «Про право громадян на купівлю та будівництво індивідуальних житлових будинків», кожний громадяни та громадянка СРСР мав право купити або побудувати для себе на праві особистої власності житловий будинок в один або два поверхи. Відведення земельних ділянок у містах і за їх межами для будівництва індивідуальних житлових будинків здійснювалося у безстрокове користування виконкомами крайових, обласних, міських, районних Рад депутатів трудящих.

Судом встановлено, що земельна ділянка ОСОБА_5 була відведене колгоспом ім. 51-Перекопської Дивізії, а не виконкомом міської чи районної Ради депутатів трудящих, тому суд дійшов висновку, що земельна ділянка ОСОБА_5 була відведена не під будівництво індивідуального будинку, а для колгоспного двору, головою якого була ОСОБА_5 .

З цих підстав, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відхилення аргументи представника відповідача ОСОБА_4 про те, що домоволодіння було побудоване, як індивідуальний житловий будинок, а не як колгоспний двір.

Цей висновок суду підтверджується також рішенням виконкому Приморської райради депутатів трудящих від 29.07.1961 р. №481 (а.с.15), згідно з яким право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 , було визнане за колгоспним двором, головою якого була ОСОБА_5 , а не особисто за ОСОБА_5 .

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що побудований ОСОБА_5 житловий будинок з надвірними спорудами належав до суспільної групи колгоспний двір і має належать на праві спільної сумісної власності всім членам колгоспного двору, незалежно від статі та віку.

Станом на час відведення земельної ділянки для колгоспного двору, будівництва спірного будинку та визнання права власності на нього, членом сім`ї голови колгоспного двору ОСОБА_5 був її малолітній син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сторонами у справі не надано доказів як суду першої так і апеляційної інстанції, що у той період членами колгоспного двору, головою якого була ОСОБА_5 , були інші особи.

Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали

участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається, виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Законом України від 16.12.1993 р. №3718-12 з ЦК УРСР 1963 р. були виключені статті 120-123, які регулювали порядок володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору.

Згідно з довідкою від 04.03.2008 р. №62, виданою Агрофірмою «Нива» (т.2, а.с.137), ОСОБА_5 працювала у колгоспі ім. Карла Лібкнехта з 1958 р. до 01.03.1964 р., у зв`язку з чим суд вважає, що станом на день припинення роботи у колгоспі ОСОБА_5 , її син ОСОБА_6 був ще неповнолітнім, а з 01.03.1964 р. колгоспний двір припинив своє існування. При цьому, належне колгоспному двору майно збереглося після припинення його існування, а тому, право власності на майно колишнього колгоспного двору мають ті члени колгоспного двору, які після 01.03.1964 р. та до 15.04.1991 р. не втратили своє право на свої частки у цьому майні.

Судом першої інстанції встановлено, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду, що правовий режим спільної сумісної власності на майно колишнього колгоспного двору зберігся до смерті ОСОБА_5 .

Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що право власності на житловий будинок, побудований ОСОБА_5 на відведеній колгоспом земельній ділянці, яке виконком визнав за колгоспним двором, виникло не лише у ОСОБА_5 , а й у іншого неповнолітнього члена колгоспного двору - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та їхні частки є рівними.

За таких обставин, видане Житлово-комунальним відділом виконкому Приморської райради трудящих м. Одеси свідоцтво від 09.08.1961 р. про право особистої власності ОСОБА_5 на домоволодіння суперечить рішенню виконкому від 28.07.1961 р. №481, а тому має бути визнане недійсним, оскільки цим були порушені права малолітнього ОСОБА_6 на свою частку у колгоспному дворі, яка була рівною з іншим членом колгоспного двору ОСОБА_5 .

Згідно зі ст. 534 ЦК УРСР 1963 р., чинного станом на 23.04.2001 р., коли ОСОБА_5 був складений спірний заповіт, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам, як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Оскільки, ОСОБА_5 на день складання заповіту мала у власності не весь житловий будинок по АДРЕСА_1 , а лише його половину, то внесення до заповіту майна, що не належало їй, як заповідачу, не відповідало вимогам ст.534 ЦК УРСР 1963 р.

Суд апеляційної інстанції також погоджується з доводами позивача ОСОБА_1 про те, що станом на день складання заповіту 23.04.2001 р., чинне на той час законодавство не передбачало право заповідача внести до заповіту порядок користування спадковим майном.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено що доводи первісного та зустрічного позовів про часткове визнання недійсним заповіту у частині визначення розміру спадкового майна та у частині визначення порядку користування спадковим майном є обґрунтованими.

У частині розподілу свого майна у пропорціях 2/5 - синові ОСОБА_6 та 3/5 - дочці ОСОБА_4 , відсутні правові підстави для визнання заповіту недійсним у цій частині, оскільки це відповідало вільному волевиявленню спадкодавця.

Оскільки розмір спадкового майна у заповіті від 23.04.2001 р. не відповідав фактичному праву власності спадкодавця на заповідане майно, то видане на підставі частково недійсного заповіту свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.03.2003 р. також має бути визнане недійсним.

З огляду на вищевказане, після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина у вигляді Ѕ домоволодіння, що розташоване на АДРЕСА_1 . Інша Ѕ частина цього домоволодіння належала ОСОБА_6 .

Враховуючи вільне волевиявлення спадкодавця ОСОБА_5 щодо розподілу свого майна у пропорціях 2/5 - синові ОСОБА_6 та 3/5 - дочці ОСОБА_4 , суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що після смерті ОСОБА_5 її дочка ОСОБА_4 мала право отримати спадщину у розмірі 3/5 від належного спадкоємцю на день відкриття спадщини майна у вигляді Ѕ спірного домоволодіння, тобто, 3/10 від домоволодіння.

ОСОБА_6 мав право успадкувати за заповітом 2/5 від Ѕ домоволодіння, тобто, 2/10 домоволодіння.

Маючи свою частку у розмірі Ѕ від домоволодіння, як майна колишнього колгоспного двору, та прийнявши спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 у розмірі 2/10 домоволодіння, частка ОСОБА_6 складала 7/10 частки домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер (т.1, а.с.24).

За час його життя заповіт не складався.

Після його смерті, спадщину за законом прийняли його дружина ОСОБА_2 та його син ОСОБА_1 , які 30.11.2010 р. та 26.10.2010 р. відповідно звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини (т.1, а.с. 42,43).

ОСОБА_8 , син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 від своє частки спадщини відмовився на користь ОСОБА_2 (т.1, а.с.44).

ОСОБА_7 у встановлений ст. 1270 ЦК України 2003 р. шестимісячний строк не подав заяву про прийняття спадщини і не проживав зі спадкодавцем на день відкриття спадщини, а тому вважається таким, що не прийняв спадщину і від спадщини відмовився на користь інших спадкоємців згідно з ч.1 ст. 1272 ЦК України 2003 р., яка є чинною на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 .

З урахуванням наведених обставин, встановлених у судовому засіданні, після смерті ОСОБА_6 його спадкове майно, яке складало 7/10 часток домоволодіння, розподіляється у розмірі 2/3 ОСОБА_2 та 1/3 ОСОБА_1 , у зв`язку з чим ОСОБА_2 має право на визнання за нею права на спадщину у розмірі 2/3 х 7/10 =14/30 часток домоволодіння, а ОСОБА_1 - 1/3 х 7/10 = 7/30 часток домоволодіння.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку про частково обґрунтовані позовні вимоги первісного та зустрічного позовів про визнання за ОСОБА_2 права власності у порядку спадкування на 14/30 домоволодіння, а за ОСОБА_1 - на 7/30 домоволодіння.

Згідно з довідкою-характеристикою від 01.12.2003 р., виданою Одеським БТІ та РОН ОСОБА_6 для надання нотаріусу для прийняття спадщини, спадкове майно після смерті ОСОБА_5 складалося з кам`яної житлової будівлі, загальною житловою площею 36,9 кв.м., та надвірних споруд: «Г» - літня кухня, «Д» - сарай, «Е» - вбиральня, «Ж» - сарай, «З» - гараж, ІІ, ІІІ - теплиці, № 2-8 огорожа, І- мостіння на земельній ділянці, площею 895 кв.м.

Зазначені у позовній заяві ОСОБА_1 під літерами «Л» - сарай, «И» - стіни, «К» - навіс не належали до надвірних споруд домоволодіння станом на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 , а тому, позовні вимоги ОСОБА_6 у частині щодо визнання за ним права на 7/30 домоволодіння з урахуванням цих об`єктів, не підлягає задоволенню.

Щодо застосування строків позовної давності, апеляційний суд встановив наступне.

04.08.2003 р. ОСОБА_6 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом про поділ домоволодіння у натурі та про визнання порядку користування земельною ділянкою, справа 1512/2-2184/11 (т.2, а.с.50).

01.02.2008 р. ОСОБА_6 доповнив позовну заяву вимогами про визнання недійсним заповіту від 23.04.2001 р. та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.03.2003 р. (т.2, а.с.51), у зв`язку з тим, що йому стало відомо, що домоволодіння було побудоване, як колгоспний двір, членом якого він був, а не як індивідуальний житловий будинок.

За життя ОСОБА_6 цивільна справа не була вирішена.

Після його смерті в якості правонаступника у справі визнано ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 був залучений до справи у якості третьої особи, яка 03.04.2012 р. заявила самостійні вимоги про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом (т.1, а.с.124-126).

06.05.2015 р. Київський районний суд м. Одеси у справі 1512/2-2184/11 позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_6 залишив без розгляду, у зв`язку з тим, що вони такі позовні вимоги вони заявили у іншій справі.

Згідно з ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, про що було зазначено в заяві представника відповідача ОСОБА_4 . Зокрема, в заяві про застосування позовної давності зазначається, що про своє порушене право ОСОБА_6 дізнався ще в 2003 році. Доказами цього є наявні в матеріалах справи документи. Так, згідно з запитом Третьої Одеської нотаріальної контори до Одеського міського бюро Технічної інвентаризації від 07 червня 2002 року за №1915 (т.1, а.с. 76) нотаріальна контора просить видати громадянину ОСОБА_6 довідку-характеристику на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , який належить померлій ІНФОРМАЦІЯ_6 громадянці ОСОБА_5 .

Зазначена довідка-характеристика в січні 2003 року була видана громадянинові ОСОБА_6 (т.1, а.с. 83-85). В довідці-характеристиці було зазначено хто є власником об`єкту нерухомості, та документ, на підставі якого підтверджується право власності об`єкту нерухомості за ОСОБА_5 свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 09.08.1961 року, та доля, якою володіє власник одна ціла.

У свідоцтві про право на спадщину від 20.03.2003 року (т.1, а.с.87), отриманому ОСОБА_6 , зазначено, що спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, «...складається з житлового будинку з надвірними спорудами, ... що належить померлій на підставі Свідоцтва про право особистої власності, виданого Житлово-комунальним відділом Приморської районної ради депутатів трудящих м. Одеси 09 серпня 1961 року...». Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що саме з цього часу, ОСОБА_6 достеменно стало відомо, що його мати ОСОБА_5 була одноособовим власником житлового будинку. ОСОБА_4 вважає, що саме від цієї дати, відповідно ст. 261 ЦК України почався перебіг позовної давності. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. А відтак, строк позовної давності сплив у 2006 році.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем в запереченнях від 09.12.2015 р. (т.1, а.с.187-188) визнається дата, коли ОСОБА_14 дізнався про своє порушене право, а саме 20.03.2003 року.

Судом встановлено, що позивачем визнано факт звернення до суду, та надано копії відповідних документів, які підтверджують пропуск ОСОБА_6 строків позовної давності. Так, т.II, а.с.50-51, містить копію позовної заяви від 04.08.2003 року, предметом позову в якій є розподіл домоволодіння та встановлення порядку користування земельною ділянкою, доповнення до позовної заяви від 01.02.2008 року, в яких відповідно зазначено про те, що ОСОБА_6 було відомо про наявність рішення виконкому Приморського Районної Ради депутатів трудящих від 29 липня 1961 року № 481 (зазначає, що копія вказаного рішення уже наявна в матеріалах справи). Проте, питання визнання недійсним свідоцтва про право власності за ОСОБА_15 не було предметом позову. Вимога про скасування свідоцтва про право власності на домоволодіння була заявлена лише 16.04.2015 року (т. 1 а.с. 2-8), правонаступницею спадкодавця ОСОБА_2 .

Щодо зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що у зв`язку з тим, що заявник є спадкоємцем ОСОБА_6 , то, згідно зі ст. 55 ЦК України, його права щодо успадкованого майна є похідними від прав спадкодавця.

За час свого життя спадкодавець ОСОБА_6 не скористався наданим йому правом щодо оскарження свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, видане 09 серпня 1961 року ОСОБА_5 , тому це право вже відсутнє і у його спадкоємців.

При цьому, суд приймає до уваги тривалість розгляду справи №1512/2-2184/11 з 2003 до 2015 р., остаточне рішення у якій було прийняте 16.11.2016 р., проте, відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

ОСОБА_16 у зустрічній позовній заяві від 10.03.2016 року.(т. 1 а.с. 211-214) були заявлені вимоги щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння.

Таким чином, апеляційний суд частково погоджується з висновками суду першої інстанції, та вважає за необхідне змінити рішення щодо обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом строків позовної давності в частині обчислення строку.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.

При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин. У цій справі позивач не довів обставин, що вказували б на поважність причин пропущення позовної давності.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки з матеріалів справи достовірно вбачається, що ОСОБА_6 про наявність рішення виконкому Приморського Районної Ради депутатів трудящих від 29 липня 1961 року № 481 було відомо 01.02.2008 року, апеляційний суд дійшов висновку, що саме з вказаної дати. Доведено факт освідомлення ОСОБА_6 про можливість з`явлення позовних вимог щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння виданого 09.08.1961 р. Житлово-комунальним відділом виконкому Приморської райради депутатів трудящих ОСОБА_5 на підставі рішення виконкому Приморської райради депутатів трудящих. Таким чином, колегія суддів вважає, що строк позовної давності сплив 02.02.2010 року, що являється підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

В іншій частині висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Слід також зазначити, що європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, $ 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвiсаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції). (dec.): Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) (ВП). 8 41. Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

РЕЗУЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384. 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2018 року змінити в частині обчислення строку щодо обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом строків позовної давності.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03.02.2021 року.

Головуючий: О.В. Князюк

Судді: А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе