П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2021 року м. Київ

справа № 752/17292/19

провадження № 22-ц/824/6283/2021

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 грудня 2020 рокуу складі судді Шевченко Т.М., повний текст складений 04.01.2021 року,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа - Державна спеціалізована фінансова установа «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у період з 07 червня 1997 року по 04 червня 2019 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: ОСОБА_3 , 2011 року народження, та ОСОБА_4 , 1998 року народження.

У період шлюбу, подружжям набуто однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , та транспортний засіб марки «SUZUKI GRAND VITARA», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

Позивач зазначала, що з метою придбання вказаної вище квартири, між ОСОБА_2 та Державною спеціалізованою фінансовою установою «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» 29 березня 2006 року було укладено кредитний договір № 8. Станом на 13 серпня 2019 року залишок за вказаним кредитним договором становив 61 335,85 грн.

Крім того, згідно договору фінансового лізингу від 25 грудня 2009 року подружжям було придбано транспортний засіб марки «SUZUKI GRAND VITARA», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . За твердженням ОСОБА_1 , вказаним автомобілем постійно користується відповідач.

Оскільки у мирному порядку сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу майна, яке є спільним сумісним майном подружжя, позивач, з урахуванням її заяви від 07 лютого 2020 року про зміну предмет позову, просила суд:

- визнати однокімнатну квартиру, загальною площею 62,30 кв.м., житловою площею 26,70 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , об'єктом права спільної сумісної власності подружжя;

- визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині вказаної квартири;

- визнати легковий автомобіль марки «SUZUKIGRANDVITARA», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію вартості однієї другої частини вказаного автомобіля у розмірі 113 625 грн.;

- визнати залишок по кредитному договору № 8 від 29 березня 2006 року, укладеному між ОСОБА_2 та Державною спеціалізованою фінансовою установою «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» спільним зобов'язанням сторін, та здійснити розподіл залишку заборгованості в рівних долях між ними.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що визнає позов частково лише у частині визнання квартири, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а також в частині визнання залишку по кредитному договору № 8 від 29 березня 2006 року, та здійснення його розподілу в рівних долях між сторонами спору.

Натомість, відповідач не погоджується із розподілом спірної квартири у запропонованих позивачем частках - по одній другій. Наполягає у розподілі між сторонами у наступних частках: 3783/10000 частин за позивачем, 6217/10000 частини за ним. В обґрунтування заперечень у вказаній частині, посилається на те, що його батьки надали особисто йому грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США на придбання квартири, внаслідок чого відповідач вважає, що в даному випадку можливо відступити від засад рівності часток подружжя у спільному майні.

Крім того, відповідач категорично заперечує проти визнання спірного транспортного засобу об'єктом спільного сумісного майна подружжя та здійснення його розподілу між сторонами спору по одній другій частині, оскільки автомобіль було набуто за його особисті грошові кошти, та протягом декількох років перебуває у володінні іншої особи.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 23 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано однокімнатну квартиру, загальною площею 62,30 кв.м., житловою площею 26,70 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнано за ними право власності на неї по 1/2 частині.

Визнано транспортний засіб марки «SUZUKI» модель «GRAND VITARA», 2008 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості однієї другої частини автомобіля марки «SUZUKI» модель «GRAND VITARA», 2008 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , у розмірі 113 625 грн.

Визнано залишок по кредитному договору № 8 від 29 березня 2006 року, укладеному між ОСОБА_2 та Державною спеціалізованою фінансовою установою «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» спільним зобов'язанням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та здійснено розподіл залишку заборгованості в рівних долях між останніми, визнавши по 26 409,91 грн. залишку за кожним.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції через порушення судом норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким: визнати спірну квартиру об`єктом права спільної сумісної власності сторін та визнати за ОСОБА_1 право власності на 3783/10000 її частини, а за ним право власності на 6217/10000 частин; визнати залишок по кредитному договору № 8 від 29 березня 2006 року в розмірі 61 335,85 грн. спільним зобов`язанням сторін та поділити в рівних долях.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається на те, що при винесенні оскаржуваного заочного рішення суд не надав належної оцінки тій обставині, що квартира, поділу якої вимагала позивач, придбана ним за його власні кошти. Доходи ОСОБА_1 були малі і не дозволяли їй здійснювати інвестування у придбання квартири.

Крім того, апелянт вважає, що 15 000 доларів США, котрі були йому особисто подаровані батьками спеціально для здійснення придбання за вказаним договором інвестування в будівництво житла, укладеному від 17 січня 2006 року між TOB ТМО Холдінг», повинні бути обов`язково враховані при визначенні його частки у квартирі при розподілі майна в даній справі.

Щодо спірного автомобіля, відповідач вказує, що він був придбаний за його особисті кошти та на сьогодні вже декілька років як автомобіль не перебуває у його власності, оскільки був відчужений ще під час шлюбу. Це відчуження відбулось 26 квітня 2016 року за взаємною згодою подружжя у зв`язку із потребою оплачувати навчання доньки ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у навчальному закладі в Польщі.

Окрім зазначеного, відповідач зауважує на тому, що суд, провівши заочний розгляд справи, проігнорував необхідність встановити дійсну вартість автомобіля на час розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Вказує, що письмовими доказами, які наявні в матеріалах справи, доводиться, що спірна квартира придбана в шлюбі з нею, за спільні кошти сторін, в інтересах сім`ї, використовується для проживання сім`ї, а від так є об`єктом спільного майна подружжя.

Позивач також звертає увагу на той факт, що станом на дату продажу спірного автомобіля їх донька, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчалась у 11 класі загальної освітньої школи.

В суді апеляційної інстанції відповідач та його представник, подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили її задовольнити.

Позивачка та її представник заперечували проти скарги з підстав, викладених у відзиві.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У відповідності до вимог ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою.

Відповідно до абз. 1 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Як наголошує п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використання його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 07.06.1997 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів міста Києва з Державним центром розвитку сім?ї, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 (т.1 а.с. 11).

Від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.с.12-13).

17.01.2006 року між ТОВ ТМО «Ліко Холдінг» та ОСОБА_2 укладено договір про інвестування в будівництво житла, згідно умов якого інвестор приймає участь в інвестуванні будівництва об?єкта - квартири в 132 квартирному цегляному будинку, розташованому за будівельною адресою: АДРЕСА_3 - шляхом внесення грошових коштів (та матеріальних ресурсів) з подальшим отриманням його у свою власність на умовах договору (т.1 а.с. 18-22).

29.03.2006 року між Регіональним відділенням в м. Києві Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 8, згідно умов розділу 1 якого, фонд від імені держави надає позичальнику прямий адресний (цільовий) кредиту сумі 179286 грн. строком на 30 років. Кредит надається на будівництво житла згідно з проектом за адресою: АДРЕСА_4 (т.1 а.с. 24-28).

Вказаний кредитний договір укладено ОСОБА_2 за згодою його дружини ОСОБА_1 , про що свідчить заява останньої від 29.03.2006 року (т.1 а.с. 29).

03.04.2009 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на ім?я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на житло - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв.м., жилою площею 26,70 кв.м. (т.1 а.с. 17).

В забезпечення виконання зобов?язань за вказаним кредитним договором, 24.06.2009 року між ОСОБА_2 та Іпотечним центром в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» укладено договір іпотеки квартири збудованої за рахунок коштів пільгового довготермінового кредиту, за умовами якого ОСОБА_2 передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 33-37).

Станом на час звернення до суду з даним позовом, залишок заборгованості за кредитним договором № 8 від 29.03.2006 року, укладеним між ОСОБА_2 та Регіональним відділенням в м. Києві Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, станом на 13.08.2019 року становив 61 335,85 грн., що вбачається з довідки № 482 від 13.08.2019 року (т.1 а.с. 38).

За час розгляду справи залишок заборгованості за вказаним вище кредитним договором зменшився, та відповідно до довідки № 1008 від 18.12.2020 року, виданої Державною спеціалізованою фінансовою установою «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», залишок заборгованості станом на 18.12.2020 року становить 52 819,81 грн. Заборгованість по сплаті щоквартальних платежів станом на 18.12.2020 року відсутня.

Крім того, судом встановлено, що 22.01.2013 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ВВ-Автолізинг» укладено акт прийняття-передачі транспортного засобу у зв?язку із повним виконанням ОСОБА_2 взятих на себе зобов?язань за договором фінансового лізингу № 07/ФЛ-09 від 25.12.2009 року.

Згідно вказаного акту ОСОБА_2 отримано транспортний засіб марки «SUZUKI» модель «GRAND VITARA», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 (т.1 а.с. 39).

Згідно листа Головного сервісного центру МВС від 24.12.2019 року № 31/1176аз, транспортний засіб марки «SUZUKI» модель «GRAND VITARA», 2008 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , був зареєстрований за ОСОБА_2 ; станом на грудень 2019 року транспортний засіб зареєстрований на ім?я матері відповідача ОСОБА_7 .

Вказаний транспортний засіб перереєстровано на ім?я ОСОБА_7 26.04.2016 року на підставі договору купівлі-продажу № 0024104/8041/2016 від 26.04.2016 року, виданого ТСЦ № 8041 Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві (т.1 а.с.74).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.06.2019 року шлюб, зареєстрований між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано (т.1 а.с. 14-16).

Як вбачається з вказаного рішення, ОСОБА_2 , звертаючись з позовом зазначив, що з квітня 2016 року сторони припинили вести спільне господарство та проживають окремо, що фактично не заперечує ОСОБА_1 (т.1 а.с.14).

Таким чином встановлено, що спірна квартира та автомобіль є об`єктом спільного сумісного майна подружжя, при цьому відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію, закріплену у ст. 60 СК України, щодо поширення правового режиму спільної сумісної власності на спірне майно.

Крім того, встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідач після припинення шлюбних відносин, розпорядився автомобілем на власний розсуд без письмової згоди позивача, при цьому наявність згоди позивача на продаж спірного транспортного засобу та її обізнаність про це, відповідач належними та допустимими доказами не довів, так як і не довів, що кошти від продажу були витрачені в інтересах сім`ї.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки суд встановивши вищевказані фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності та проаналізувавши відповідні норми права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов цілком законного та обґрунтованого висновку про виділ сторонам ідеальних часток у спільному майні, яке наявне на час припинення шлюбних відносин з урахуванням принципу рівності часток і визнав за сторонами право власності на 1/2 частину спірної квартири та стягнення із відповідача на користь позивача грошової компенсації 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на спірний автомобіль.

При цьому вартість автомобіля визначена позивачем на рівні ринкової вартості подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи, що відповідає висновку викладеному в Постанові Верховного суду від 03.10.2018 року у справі № 127/7029/15-ц, з чим погоджується і судова колегія.

Доводи наведені в апеляційній скарзі відповідача, аналогічні наведеним у відзиві на позов були предметом судового дослідження й оцінки судом першої інстанції, який перевірив їх та обґрунтовано відхилив, а тому судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи скаржника.

Таким чином, при розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, відтак апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст складено 11.06.2021

Головуючий:

Судді: