Справа № 333/6928/20
Провадження № 2/333/1059/21
02 лютого 2021 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
судді Варнавської Л.О.,
за участю секретаря Христової Н.К.,
В обґрунтування позову позивач зазначив, що з працював в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ПРІМА-СЕРВІС» ЛТД протягом 2010 - 2013 років. Наказом від 01.10.2013 №20-к ОСОБА_1 було звільнено з ТОВ «ПРІМА-СЕРВІС» ЛТД. В день звільнення з підприємства позивач працював на підприємстві, а отже повний розрахунок повинен був бути здійснений із ним в день звільнення. Розрахункові кошти заробітної плати за період з травня по жовтень 2013 року в сумі 14 491,92 грн.
В ході проведення контрольного заходу Інспекторами праці Управління встановлено, що позивача прийнято на роботу до ТОВ «Пріма-Сервіс`ЛТД наказом від 09.10.2010 №02-к монтажником гіпсокартонних систем, а наказом №20-к від 01.10.2013 звільнено згідно ст. 36 п.5 по переводу до ДП «Веснянка ТОВ «Пріма-Сервіс`ЛТД. Інспекторами праці Управління встановлено, що в день звільнення ОСОБА_1 працював, проте належні суми заробітної плати ТОВ «Пріма-Сервіс`ЛТД в день звільнення або пізніше виплачені не були. Таким чином, перевіркою встановлено факт порушення Відповідачем норми ч.1 ст. 116 КЗпП України щодо виплати заробітної плати під час звільнення. Перевіркою інспекторів праці Управління встановлено загальну суму заборгованості працедавця - ТОВ «Пріма-Сервіс`ЛТД по виплаті заробітної плати при звільненні 14 491,92 грн, яка складається із заборгованостей за наступні місяці: за травень 2013 року - 1 940,41 грн., за червень 2013 року - 2 550,26 грн., за липень 2013 року - 3 497,22 грн., за серпень 2013 року - 2 994,14 грн., за вересень 2013 року - 3 495,90 грн. та за жовтень 2013 року - 13,99 грн.
Управління з питань праці Запорізької міської ради від 11.09.2020 №3-64, за результатами інспекційного відвідування на ТОВ «Пріма-Сервіс» ЛТД складено відповідний акт, директору винесено припис на усунення виявлених порушень, проте станом на дату подання цього позову відповідачем не усунено порушення та не погашено заборгованість по виплаті заробітної плати перед позивачем.
Крім того, позивач, згідно власного розрахунку, просить суд стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 249 020,74 грн.
Ухвалою суду від 04.12.2020 року суддя прийняла позовну заяву до розгляду та відкрила провадження у справі, а також відповідно до ст. 274 ЦПК України вирішила розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження
У судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просить задовольнити позовні вимоги.
Представник відповідача повідомлений судом належним чином про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився та не повідомив суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.1 ст.280 Цивільно-процесуального кодексу України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Вивчивши матеріали справи і дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
З матеріалів справи встановлено, що 09.03.2010 року на підставі наказу № 02-к ОСОБА_1 було прийнято монтажником гіпсокартонних систем на підприємство ТОВ «Пріма - Сервіс» ЛТД.
01.10.2013 року був звільнений відповідно до наказу № 20 на підставі п.5. ст.36 КЗпП України (по переводу до ДП «Веснянка» ТОВ «Пріма-Сервіс» ЛТД.
Зазначене підтверджується копією трудової книжки (а.с.5).
Розрахунок боргу по виплаті заробітної плати становить: за травень 2013 року - 1 940,41 грн., за червень 2013 року - 2 550,26 грн., за липень 2013 року - 3 497,22 грн., за серпень 2013 року - 2 994,14 грн., за вересень 2013 року - 3 495,90 грн., за жовтень 2013 року - 13,99 грн.
Судом встановлено, що станом на день розгляду даної справи у суді, розрахунок із позивачем ОСОБА_1 не проведено, порушення його трудових прав триває, а відтак його права підлягають захисту.
Відповідачем належних та допустимих доказів відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України щодо спростування зазначених обставин, суду не надано.
Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України).
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати.
Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
У даній справі позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з жовтня 2013 по листопад 2020 у розмірі 249020,74 грн.
Правові підстави для стягнення середньої заробітної плати за вказаний період наявні та передбачені ст. 117 КЗпП України. Таким чином, роботодавець повинен компенсувати звільненому працівнику, з яким не було проведено розрахунок по виплаті заробітної плати у день звільнення, середній заробіток за період прострочки по день виплати.
Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд виходить з такого.
У період з жовтня по грудень 2013 року кількість днів прострочки виплати заробітної плати склала 65 днів.
Відповідно до Листа Міністерства праці та соціальної політики України 04.09.2013 р. № 9884/0/14-13/13 кількість робочих днів у 2014 році склала 251 день.
Відповідно до Листа Міністерства праці та соціальної політики України від 19.10.2017 №224/0/103-17/214 кількість робочих днів у 2018 році склала 250 днів.
Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 08.08.2018 р. №78/0/206-18 «Про норми тривалості робочого часу на 2019 рік» кількість робочих днів у 2019 році склала 250 днів.
Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 р. №1133/0/206-19 «Про норми тривалості робочого часу на 2020 рік» кількість робочих днів у 2020 році за період з січня по листопад, склала 229 днів.
Загальна кількість робочих днів, за яку необхідно стягнути середній заробіток, складає: 65+251+251+248+250+250+229=1544 дні.
Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами).
Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.
Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами), середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У постанові ВСУ від 01.03.2017 р. № 6-2807цс16 зазначено: при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого не передбачено чинним законодавством.
Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача, визначена виходячи з виплат за останні фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні складає 154,52 грн. із розрахунку (2994,14 заробіток за серпень 2013р. +3495,90 заробіток за вересень 2013 р.) / 42 (робочі дні за серпень та вересень). Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з жовтня 2013 року по листопад 2020 року складає 238 578,88 грн. (1544 дні х 154,52 грн. середньоденного заробітку).
Проте позивач при розрахунку середнього заробітку виходив із суми середньомісячної заробітної плати шляхом складання невиплаченої заробітної плати за період з травня 2013 року по вересень 2013 року та поділеної на 5 місяців. Позивачем здійснено розрахунок середнього заробітку за час затримки з урахуванням календарних місяців, а не робочих днів, тобто за 86 місяців.
ОСОБА_1 надано розрахунок середнього заробітку за час прострочки виплати заробітної плати, відповідно до якого ТОВ «Пріма- Сервіс» ЛТД повинна сплатити:
2013 рік: сума середньої заробітної плати х 3 місяці = 2 895,59 х 3= 8 686,77 грн.
2014 рік: сума середньої заробітної плати х 12 місяців = 2 895,59 х 12= 34 747,08 грн.
2015 рік: сума середньої заробітної плати х 12 місяців = 2 895,59 х 12= 34 747,08 грн.
2016 рік: сума середньої заробітної плати х 12 місяців = 2 895,59 х 12= 34 747,08 грн.
2017 рік: сума середньої заробітної плати х 12 місяців = 2 895,59 х 12= 34 747,08 грн.
2018 рік: сума середньої заробітної плати х 12 місяців = 2 895,59 х 12= 34 747,08 грн.
2019 рік: сума середньої заробітної плати х 12 місяців = 2 895,59 х 12= 34 747,08 грн.
2020 рік: сума середньої заробітної плати х 11 місяців = 2 895,59 х 11= 31 851,49 грн.
Таким чином, позивачем заявлено вимогу до стягнення середнього заробітку за весь час затримки на день фактичного розрахунку у сумі 249 020,74 грн., що не є вірним.
Дослідивши надані розрахунки, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до наступних висновків.
Метою законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.
Втім, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті насамперед слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення зазвичай ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Судом встановлено, що відповідач порушив строки виплати позивачу нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні.
Застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.
З огляду на викладене, позов підлягає задоволенню частково.
На підставі п. 1.ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення заробітної плати.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Враховуючи викладене, на підставі ст. 73, 116, 117 Кодексу законів про працю України та керуючись ст. 12, 13, 81, 264, 265, 430 ЦПК України, суд,-
Відповідно до ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць, а саме за травень 2013 року у розмірі 1941 (одна тисяча дев`ятсот сорок одна ) гривня 92 копійки.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на поданні заяви про його поновлення - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Повний текст рішення складено 02.02.2021 року.
Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя Л.О. Варнавська