КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4102/2021
У Х В А Л А

05 лютого 2021 року місто Київ

справа №759/18283/19

Київський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Борисової О.В., перевіривши виконання вимог ст.356 ЦПК України за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 липня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Сенька М.Ф., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28 липня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 20 січня 2021 року подала апеляційну скаргу

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 січня 2021 року апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 липня 2020 рокубуло залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків вказаної апеляційної скарги протягом десяти днів з дня вручення копії ухвали, а саме для зазначення інших поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 липня 2020 року за період з 31 грудня 2020 року по 19 січня 2021 року та зазначення докази, що підтверджують вказані обставини.

03 лютого 2021 року на адресу Київського апеляційного суду від відповідача ОСОБА_1 надійшла заява, в якій остання просила поновити строк на апеляційне оскарження рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 липня 2020 року.

В обґрунтування підстав поважності пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду посилалася на те, що в період з 01 січня 2021 року по 19 січня 2021 року в результаті новорічних свят та відповідно до запровадження карантину на всій території України на підставі постанови Кабінету міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», зокрема запровадження посилених протиепідеміологічних заходів у вигляді локдауну в період з 08 січня 2021 по 24 січня 2021 року вона не мала можливості звернутись до Правобережного київського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги вчасно.

Вказувала на те, що оскільки вона не володіє достатніми знаннями у галузі чинного законодавства України для складанні процесуальних документів, зокрема, для складання та написання грунтовних пояснень, їй необхідна професійна правова допомога.

Зазначала, що можливість звернутись до Правобережного київського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги в неї з`явилась тільки 19 січня 2021 року, оскільки прийом до центру здійснюється виключно за попереднім записом, а нею документи з суду було отримано 05 січня 2021 року, з огляду на це можливості звернутись та записатися раніше в неї не було.

Вважаю, що зазначені відповідачем ОСОБА_1 причини пропуску строку є неповажними виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або оспорюються, створено перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Проте, право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своєму рішенні «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема з протоколу судового засідання від 28 липня 2020 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину рішення суду (т.1 а.с.194-198).

Оскаржуване рішення дати складання повного тексту не містить.

Згідно супровідного листа Святошинським районним судом міста Києва було направлено на адресу відповідача ОСОБА_1 копію рішення суду від 28 липня 2020 року, яке остання отримала 31 серпня 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т.1 а.с.208).

А тому останнім днем для подання апеляційної скарги на вказане рішення суду є 30 вересня 2020 року, а апеляційна скарга була подана до суду 20 січня 2021 року (т.2 а.с.8).

Як вбачається з матеріалів справи 26 серпня 2020 року відповідач ОСОБА_1 вже зверталася до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 липня 2020 року та одночасно подала заяву про звільнення від сплати судового збору (т.1 а.с.209).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року було відмовлено ОСОБА_1 у звільненні від сплати судового збору, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 липня 2020 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (т.1 а.с.222-224).

20 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подала до суду апеляційної інстанції заяву про усунення недоліків на виконання вимог ухвали Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року, в якій просила звільнити її від сплати судового збору.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 липня 2020 року повернуто скаржнику. Дана ухвала зареєстрована в Єдиному державному реєстрі судових рішень 27 жовтня 2020 року, оприлюднена 28 жовтня 2020 року.

Як зазначала ОСОБА_1 про постановлення вказаної ухвали вона дізналася 30 грудня 2020 року після звернення до Київського апеляційного суду, а отримала апелянт вказану ухвалу апеляційного суду 05 січня 2021 року, що підтверджується її заявою (т.1 а.с.242).

Разом з тим, повторно апеляційна скарга ОСОБА_1 подана до суду 20 січня 2021 року (т.2 а.с.8).

Вважаю, що наведені відповідачем ОСОБА_1 у заяві причини для поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду не дають достатніх підстав для визнання їх поважними, виходячи з наступного.

Так, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов'язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

З метою виконання процесуального обов'язку дотримання строку на апеляційне оскарження судових рішень, особа, яка має намір подати апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії, в тому числі, спрямовані на підготовку апеляційної скарги, яка за своїм змістом і формою буде відповідати усім вимогам процесуального закону.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі №3236/03 «Пономарьов проти України» зазначено, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (Пономарьов проти України, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

Аналогічні висновки викладені Європейським судом з прав людини також у справах «Науменко проти України» від 9 листопада 2004 року, «Полтораченко проти України» від 18 січня 2005 року та «Тімотієвич проти України» від 08 листопада 2005 року.

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності.

У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов'язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (Перетяка та Шереметьев проти України, №17160/06 та №35548/06, § 34 від 21 грудня 2010 року).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз'яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

А відтак, доводи апелянта про те, що строк на апеляційне оскарження пропущено у зв`язку з тим, що вона не володіє достатніми знаннями у галузі чинного законодавства України, у зв`язку з чим їй необхідна професійна правова допомога для складання й написання ґрунтовних пояснень, а можливість звернутись до Правобережного київського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги в неї з`явилась тільки 19 січня 2021 року, так як прийом до центру здійснюється виключно за попереднім записом вважаю безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи вперше відповідач ОСОБА_1 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 липня 2020 року - 26 серпня 2020 року, а відтак остання з цього часу мала можливість звернулися за безоплатною вторинною правовою допомогою.

При цьому, подана повторно 20 січня 2021 року ОСОБА_1 апеляційна скарга за своїм змістом є аналогічною апеляційній скарзі, яка була подана ОСОБА_1 раніше - 26 серпня 2020 року.

Запровадження постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 00 год. 00 хв. 08 січня 2021 року до 00 год. 00 хв. 25 січня 2021 року в країні локдауну не свідчить про наявність особливих і непереборних обставин, за яких остання не подала апеляційну скаргу у передбачений законом строк, оскільки вищезазначене не позбавляло можливості відповідача ОСОБА_1 особисто подати повторно апеляційну скаргу на рішення від 28 липня 2020 року, так як вона вже зверталася з апеляційною скаргою на вказане рішення, а недоліки, які були визначені Київським апеляційним судом в ухвалах від 28 вересня 2020 року та 26 жовтня 2020 року не є такими, які б потребували надання правової допомоги.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова невизначеність.

У § § 46, 47 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (заява №32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Ryabykh v. Russia», заява №52854/99, § § 51 і 52, ECHR 2003-Х). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України», заява №3236/03, § 41, від 03 квітня 2008 року).

Враховуючи вищезазначене, вважаю, що визначені відповідачем ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження є непереконливими, неповажними, оскільки заявником не надано доказів наявності істотних перешкод чи труднощів, які унеможливили вчасне вчинення процесуальних дій з подачі нею апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

ЄСПЛ зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (рішення у справі «Воловік проти України» заява №15123/03, § § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року). Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» заяви, №17160/06 та №35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

Таким чином, доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію відповідачем своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема, вчинення усіх можливих та залежних від неї дій, спрямованих на своєчасне подання апеляційної скарги на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 липня 2020 року апелянт не надала.

Згідно з ч.4 ст.357 ЦПК України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Пунктом 4 ч.1 ст.358 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження якщо скаржником у строк , визначений судом, не подано заяву про поновлення строку або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

А тому, виходячи з принципів, розумності, справедливості, рівності учасників судового розгляду, а також враховуючи принцип правової визначеності, вважаю, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 липня 2020 року подана з пропуском встановленого законом строку та наведені апелянтом підстави для поновлення пропущеного строку з урахуванням викладеного не є поважними, а тому пропущений строк не підлягає поновленню.

За таких обставин у відкритті апеляційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись ст.358 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження в справі за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 липня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Сенька М.Ф., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя: Борисова О.В.