РЕНІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Провадження № 2/510/237/21

Справа № 510/940/20

01.06.2021 року м. Рені Одеської області

Ренійський районний суд Одеської області у складі

головуючого судді Гончарової-Парфьонової О.О.

за участю секретаря Пройка С.В.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у м. Рені Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

встановив:

Представник позивача звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 04 квітня 2019 року позивач домовилась із відповідачем про купівлю-продаж квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 45,30 кв.м., житловою площею 27,80 кв.м., підсобною площею 17,50 кв.м.

В той же день сторонами було укладено відповідний письмовий договір, об`єктом якого є вказана квартира.

Сторони домовились про усі суттєві умови договору, та відбулося повне його виконання. Відповідач передав позивачу у власність обумовлене договором нерухоме майно, а позивачприйняла його та сплатила ОСОБА_2 визначені договором гроші, почала користуватись нерухомим майном, тобто фактично вступила у володіння та користування ним.

Через деякий час позивач звернулась до відповідача з проханням оформити договір купівлі-продажу відповідно до вимог діючого законодавства посвідчити договір в нотаріальному порядку. Однак відповідач повідомив, що не може цього зробити, оскільки на момент укладення договору він не був власником нерухомого майна, не зареєстрував своє право власності на квартиру, а лише розпочав процес успадкування спадкового майна за заповітом від 23 лютого 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 222, після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 17 березня 2000 року (1/2 частка) та договору дарування № 925 від 10 квітня 2006 року (1/2 частка).

Про існування цих обставин, позивач до укладення договору не знала. Перед укладенням угоди позивача було запевнено, що саме відповідач є власником вищезазначеного нерухомого майна.

Позивач у судове засідання не з`явилась, від її представника адвоката Златі Н.С. до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява про визнання позову, в якій він також просив розглянути справу за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_3 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 17 березня 2000 року та договору дарування № 925 від 10 квітня 2006 року належала квартира АДРЕСА_1

04 квітня 2019 року позивач домовилась із відповідачем про купівлю-продаж квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 45,30 кв.м., житловою площею 27,80 кв.м., підсобною площею 17,50 кв.м.

В той же день сторонами було укладено відповідний письмовий договір, об`єктом якого є вказана квартира.

Сторони домовились про усі суттєві умови договору, та відбулося повне його виконання. Відповідач передав позивачу у власність обумовлене договором нерухоме майно, а позивачприйняла його та сплатила ОСОБА_2 визначені договором гроші, почала користуватись нерухомим майном, тобто фактично вступила у володіння та користування ним.

Через деякий час позивач звернулась до відповідача з проханням оформити договір купівлі-продажу відповідно до вимог діючого законодавства посвідчити договір в нотаріальному порядку. Однак відповідач повідомив, що не може цього зробити, оскільки на момент укладення договору він не був власником нерухомого майна, не зареєстрував своє право власності на квартиру, а лише розпочав процес успадкування спадкового майна за заповітом від 23 лютого 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 222, після смерті ОСОБА_3 .

Про існування цих обставин, позивач до укладення договору не знала. Перед укладенням угоди позивача було запевнено, що саме відповідач є власником вищезазначеного нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Позивач, як добросовісний набувач, у відповідності до вимог ст. 330 ЦК України набула право власності на спірне нерухоме майно, оскільки придбала його у відповідача, який не мав права його відчужувати, однак згідно із вимогами ст. 388 ЦК України, вказане майно не було загублено власником, не було вкрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння, не вибувало з володіння власника або особи, якій він передав його майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що нерухоме майно яке перейшло до позивача за договором купівлі-продажу від 04 квітня 2019 року, не може бути у неї витребувано. Тобтопозивач правомірно володіє та користується спірним майном.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику суду як джерело права.

У свою чергу, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зав`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Згідно із ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У даному випадку визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, всі вказані обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та не викликають у суду жодних сумнівів.

Тому, суд вважає, що є всі законні підстави для задоволення позовних вимог з метою недопущення порушення права власності.

На підставі викладеного та керуючись 4, 7, 10, 12, 13, 18, 58, 81, 89, 133, 141, 200, 206, 223, 247, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,30 кв.м., житловою площею 27,80 кв.м., підсобною площею 17,50 кв.м.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.О. Гончарова-Парфьонова