Справа №173/2312/18
Провадження №2/173/78/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючого - судді Петрюк Т.М.

При секретареві - Рудовій Л.В.

За участю: позивача - ОСОБА_1 .

Представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Представника відповідача - ОСОБА_11

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Верхньодніпровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 представник позивача ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Верхньодніпровський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану південно-Східного міжрегіонального управління юстиції ( м. Дніпро) про визнання батьківства та стягнення аліментів-

ВСТАНОВИВ:

25.09.2018 року до суду звернулася позивач ОСОБА_1 , з позовом про визнання батьківства та стягнення аліментів до відповідача ОСОБА_4 третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Верхньодніпровський районний відділ Південно-Східного міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Дніпро).

26.09.2018 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області позовна заява залишена без руху в зв`язку з виявленими судом недоліками.

16.10.2018 року позивачем усунені виявлені судом недоліки.

06.11.2018 року надійшла довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи.

07.11.2018 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального провадження в підготовчому судовому засіданні на 15.01.2019 року.

15.01.2019 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 20.03.2019 року за клопотанням представника позивача.

13.03.2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву

20.03.2019 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 26.03.2019 року за клопотанням представника відповідача

26.03.2019 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 12.06.2019 року в зв`язку з неявкою відповідача та представника відповідача в судове засідання.

11.06.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив.

12.06.2019 року в підготовчому судовому засіданні оголошена перерва до 09.09.2019 року.

09.09.2019 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області зупинене провадження у справі в зв`язку з призначенням судової генетичної експертизи.

08.01.2020 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області поновлене провадження у справі в зв`язку з поверненням ухвали Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області про призначення судово-генетичної експертизи без виконання. Справа призначена до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 24.02.2020 року

24.02.2020 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений в зв`язку із залученням до участі в розгляді справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог: Верхньодніпровський районний відділ Південно-Східного міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Дніпро). Справа призначена до розгляду на 01.04.2020 року.

01.04.2020 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений за заявою представника позивача в зв`язку запровадженням в Україні карантинних заходів. Справа призначена до розгляду на 01.06.2020 року.

01.06.2020 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений за заявою представника відповідача в зв`язку запровадженням в Україні карантинних заходів. Справа призначена до розгляду на 10.08.2020 року.

10.08.2020 року в підготовчому судовому засіданні відкладений до 28.09.2020 року в зв`язку із задоволенням клопотання представника відповідача про витребування доказів.

28.09.2020 року закінчене підготовче с удове засідання. Справа призначена до розгляду на 11.11.2020 року.

11.11.2020 року в судовому засіданні оголошено перерву до 30.11.2020 року для виклику свідків.

30.11.2020 року в судовому засіданні оголошено перерву до 28.01.2021 року

Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України.

28.01.2021 року в судовому засіданні оголошено вступну і резолютивну частину рішення.

Згідно заявлених позовних вимог просить визнати відповідача батьком неповнолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в сумі 5000.00 грн., але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з дня подачі позову і до повноліття дитини. Стягнути з відповідача аліменти за минулий час з 12.09.2017 року по 18.09.2018 року на утримання сина в сумі 61166.67 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в неї народився син, ОСОБА_6 . У графі батько , батьком дитини зазначений ОСОБА_7 , а в графі мати зазначена вона, ОСОБА_1

Запис про батька дитини у свідоцтві про народження вчинено на підставі ст..135 СК України, оскільки вона на час народження дитини не перебувала у зареєстрованому шлюбі і була відсутня спільна заява про визнання батьківства.

На час народження дитини вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, проживали в одному житловому приміщенні. Відповідач фактично визнавав себе батьком дитини, часто проводив час разом з дитиною.

На даний час відповідач відмовляється визнавати себе батьком дитини, що й стало підставою звернення до суду.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Також позивач пояснила, що з 2005 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем. Спільно проживали в належній відповідачу квартирі по АДРЕСА_1 . В 2006 році в них народився син, відповідач визнавав себе батьком дитини, забирав її з пологового будинку. Спільно вони проживали до 2007 року. Потім в 2007 році вони припинили спільне проживання із-за того, що відповідач зраджував їй. Проте. в подальшому до 2018 року вони періодично поновлювали спільне проживання та відповідач визнавав себе батьком дитини. Брав сина до себе. Катав на належному йому автомобілі. Мати відповідача визнавала і на даний час визнає себе бабусею дитини. Після припинення спільного проживання вона з дитиною проживала в квартирі, яка належала відповідачеві, як спадкове майно, але не була належним чином оформленою. Відповідач видав їй довіреність та сказав, щоб вона оформила квартиру за власні кошти. І він віддасть дану квартиру їй та синові. Вона відновила документацію на квартиру, в судовому порядку визнала право власності на спадкову квартиру за відповідачем, але коли це все було зроблено, відповідач повідомив, що квартира його і вона та син на неї ніяких прав не мають.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала. При цьому пояснила, що для встановлення батьківства необхідно встановити наявність кровного поріднення між дитиною та біологічним батьком. Таке споріднення може бути встановлене лише шляхом проведення судово-генетичної експертизи. Проте експертиза не проведена. Її довіритель не знав коли буде проводитись експертиза тому і не з`явився до експертної установи, проте чекав на виклик його до експерта. Тому вважає дану обставину недоведеною і позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Оскільки без підтвердження факту батьківства не може бути вирішено і питання про стягнення аліментів.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, вислухавши учасників розгляду справи, свідків, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивачки народився син, який був нею зареєстрований як ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

В свідоцтві про народження дитини батьком дитини записаний - ОСОБА_7 , а матір`ю - ОСОБА_1 .

Прохаючи визнати відповідача батьком позивач посилається на те, що вона з 2005 року проживала разом з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу у квартирі відповідача.

Пояснення позивача підтверджуються показаннями свідків, допитаних в судовому засіданні.

Так свідок ОСОБА_8 ,. в судовому засіданні пояснила, що вона є сестрою ОСОБА_1 , навчались у Верхньодніпровському коледжі та проживали в гуртожитку в одній кімнаті. Приблизно з 2004-2005 року до її сестри почав приходити відповідач ОСОБА_4 . Вони разом проводили дозвілля, спілкувались, іноді ОСОБА_4 , залишався в кімнаті з її сестрою, а вона змушена була шукати в кого їй переночувати. Потім в зв`язку з частими візитами ОСОБА_4 , її сестру попросили звільнити кімнату в гуртожитку і сестра перейшла жити до ОСОБА_4 , а вона сама залишилась проживати в кімнаті до закінчення навчання. Коли її сестра народила сина, ОСОБА_4 ,. забрав її з пологового будинку до себе додому та вони продовжували жити однією сім`єю. Після закінчення навчання вона повернулась додому та з сестрою стала менше бачитись. Але їй відомо, що приблизно 5-ть років тому її сестра та ОСОБА_4 припинили спільно проживати. Проте ОСОБА_4 , визнавав свого сина, часто з ним бачився, забирав до себе додому ночувати, дарував подарунки, матеріально допомагав. Але 4-ри роки тому все це припинилось. Також вона була свідком того, що ОСОБА_4 , говорив її сестрі, щоб вона не подавала на аліменти, а займалось оформленням його спадкової квартири, і ця квартира буде її. Вона була при зустрічах ОСОБА_4 , і ОСОБА_9 . ОСОБА_4 , називав ОСОБА_9 сином, а ОСОБА_9 називав відповідача батьком.

Свідок ОСОБА_10 , в судовому засіданні пояснила, що вона добре знайома з позивачкою та ОСОБА_4 . Їй відомо, що між ними були близькі стосунки в результаті яких народилась дитина. Сторони вона знає приблизно з 2004 року. Вони часто спілкувались в крузі спільних друзів. При цьому і вона і їх знайомі сприймали сторони як сімейну пару. Після народження дитини ОСОБА_4 , забрав сина та позивачку до себе додому. Вона була присутня на хрестинах. На хрещенні дитини сторони були обоє, як батьки цієї дитини. ОСОБА_4 є, відносився до ОСОБА_9 , як до сина. Вони неодноразово святкували спільно, Новий Рік, день народження, інші свята і сторони були на них як сімейна пара, а не кожен сам по собі. Також їй відомо, що ОСОБА_4 , раніше працював в магазині мобільних телефонів. А зараз їздить на заробітки за кордон.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі походить від подружжя.

Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини

Відповідно до ч. 2 ст. 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається:

1.за заявою матері та батька дитини;

2.за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1,2,3, ст. 128 СК України - За відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України

Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2003 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розглядів справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, особа, котра вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка на момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. У тих випадках, коли батьком дитини записано конкретну особу, вимоги про визнання батьківства мають розглядатись одночасно з вимогами про виключення відомостей про цю особу, як батька з актового запису про народження дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи .

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів.

Відпровідно до ст.ст 77-78 ЦПК України -Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Факт спільного проживання позивача та відповідача з 2005 року та народження у них дитини знайшов своє підтвердження на підставі показань свідків.

Для встановлення факту, щодо батьківства відповідача відносно народженої позивачкою дитини, судом була призначення судова генетична експертиза.

За повідомленням експерта сторонам двічі визначався час для явки до експертної установи для відібрання зразків: на 18.11.2019 року та 16.12.2019 року. Про дані дати сторони сповіщались втому числі судом. Проте судово-генетична експертиза не була проведена в зв`язку з неявкою ОСОБА_4 , до експертної установи для відібрання зразків.

Відповідно до довідки зав. відділенням судово-медичної генетики встановлено, що ОСОБА_1 , 16.12.2019 року з дитиною перебувала у відділенні судово-медичної генетики КЗ « Дніпропетровське обласне бюро судово - медичної експертизи « ДОР» з 09-00 години до 12-00 години. Гр. ОСОБА_4 ,, на експертизу не з`явився.

У відповідності до ст. 109 ЦПК України - У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Доводи представника відповідача про те, що відповідач не був повідомлений про дату час та місце відбору зразків для проведення судово - генетичної експертизи, суд вважає, безпідставними, оскільки відповідач знав про призначення судово - генетичної експертизи. що представником відповідача не заперечується. І таким чином мав можливість в тому числі самостійно з`ясувати дату та час відбору зразків для проведення даної експертизи.

Крім того за ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24.02.2020 року до відповідача були застосовані заходи процесуального примусу у вигляді штрафу за ухилення від явки до експертної установи для відібрання зразків. Дана ухвала відповідачем не оскаржена, що також підтверджує обізнаність відповідача про призначення судово - генетичної експертизи та факт ухилення від явки для її проведення.

В подальшому під час розгляду справи ні відповідачем, ні його представником не заявлялось клопотання щодо повторного призначення судово - генетичної експертизи, або надання суду висновку такої експертизи. Хоч судом роз`яснялось право представникові відповідача самостійно провести таку експертизу та надати суду її висновок.

Таким чином, суд вважає за необхідне визнати факт наявності кровного поріднення між відповідачем, ОСОБА_4 , і дитиною - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оскільки відповідно до ч.1,2,3 ст. 89 ЦПК України - Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, факт батьківства відповідача щодо дитини - ОСОБА_6 , - ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтверджується показаннями свідків, пояснення яких наведені вище.

Факт батьківства відповідача підтверджується наданими позивачем фотознімками, на яких сторони зображені з новонародженою дитиною, в різних побутових ракурсах: на вулиці, в житловому приміщенні, в колі родини та друзів, біля монументів тощо. Фотографування здійснювалось протягом певного періоду часу, оскільки містять як зображення новонародженої дитини так і період її зростання.

Також факт батьківства відповідача підтверджується його поведінкою, оскільки відповідач ухилився від явки для відібрання зразків для проведення судової генетичної експертизи, самостійно не надав висновку експерта, який би підтвердив факт відсутності кровного споріднення між ним та дитиною. Крім того ні відповідач, ні його представник крім заперечень проти позовних вимог не надано жодного доказу на спростування батьківства відповідача по відношенню до дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Тому оцінюючи кожен із наданих позивачем доказ окремо та в їх сукупності та приймаючи до уваги , що жоден із доказів не має для суду наперед встановленої сили, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення батьківства відповідача по відношенню до дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так як позивачка не ставить вимоги щодо зміни прізвища дитини, відповідно дане питання судом не вирішується.

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 145 СК України - Прізвище дитини визначається за прізвищем батьків.

Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою.

Так як дитина зареєстрована за прізвищем матері і жодна із сторін не ставила вимоги щодо його зміни в зв`язку з визнанням батьківства відповідача, суд не вбачає підстав для його зміни, оскільки вирішення даного питання буде виходити за межі заявлених позовних вимог. По батькові дитини записане відповідно до власного імені відповідача, який судом визнається батьком дитини, тому також змін не потребує.

Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дитини суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України - розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до п. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. 1. 2 ст. 182 СК України - При визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів

4) інші обставини, що мають істотне значення.

2. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 183 СК України - Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ч.1,2 ст. 184 СК України - Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Відповідно до ч.1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ради України № 789 ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя необхідний для фізичного , розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя. необхідних для розвитку дитини.

Судом встановлено, що відповідач є батьком дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та судом ухвалюється рішення про визнання його батьком дитини.

Позивачка ставить вимоги про стягнення аліментів на утримання сина в твердій грошовій сумі, тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню саме в такий спосіб, оскільки спосіб стягнення аліментів визначається позивачем.

Також суд вважає, що наявні підстави для стягнення аліментів, оскільки відповідач не надав жодних доказів про те, що ним надається матеріальна допомога на утримання дитини, з часу подання позовної заяви.

Вирішуючи питання про розмір стягуваних аліментів, суд враховує, що сторони є особами працездатного віку. Доказів про наявність інших неповнолітніх дітей чи утриманців, стан здоров`я, суду не надали. Також позивачем надані докази того, що відповідач займається підприємницькою діяльністю, здійснює транспортні перевезення, в тому числі і за кордон, відповідно відповідач має прибуток та можливість сплачувати аліменти. Виходячи із заявлених позовних вимог, та з урахуванням потреб дитини даного віку, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на ім`я позивачки аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі 3000.00 грн., з наступною щорічною індексацією відповідно до закону. Визначаючи розмір аліментів в даній сумі суд, з урахуванням обов`язку матері утримувати свою дитину, вважає, що стягнення аліментів в даній сумі буде необхідним та достатнім для гармонійного розвитку дитини даного віку та не буде обтяжливим для батька дитини.

При цьому, нормами СК України не передбачено встановлення нижньої межі аліментів при їх стягненні в твердій грошовій сумі, за виключанням випадків, коли аліменти стягуються в мінімальному розмірі, тому вимоги щодо встановлення нижньої межі аліментів задоволенню не підлягають, оскільки судом ухвалюється рішення про стягнення аліментів в розмірі більшому ніж мінімальний.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову.

Відповідно до реєстраційного номеру позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів 25.09. 2018 року. Тому аліменти на утримання дитини суд вважає за потрібне стягнути саме з цієї дати, так як відповідачем не надано відомостей про надання коштів на утримання за попередній період.

Відповідно п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України - Суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах платежу за один місяць.

На підставі чого суд вважає за можливе допустити негайне виконання рішення суду про стягнення з відповідача аліментів в межах платежу за один місяць.

Вирішуються вимоги про стягнення аліментів за попередній період, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.191 СК України - Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Позивачем не надано доказів того, що нею вживались заходи про стягнення аліментів до пред`явлення позову і факту ухилення відповідача від їх сплати.

Оскільки до ухвалення даного рішення батьківство відповідача щодо дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не було визнане. За показаннями свідка ОСОБА_8 , до 2018 року батько надавав матеріальну допомогу дитині, дарував подарунки.

Доводи позивачки про те, що між нею та відповідачем була домовленість про те, що відповідач передасть їй квартиру в рахунок матеріального утримання дитини, не може бути розцінене судом як вживання заходів позивачкою щодо стягнення аліментів та ухилення відповідача від їх сплати. Оскільки домовленість про передачу квартири не відноситься до заходів, які свідчать про те, що вони вживались саме з метою отримання від відповідача аліментів. Згідно наданої довіреності від 12.09.2017 року відповідач уповноважував позивачку представляти його інтереси по оформленню спадкових прав на нерухоме майно. Відповідно, якщо між сторонами і існувала домовленість про передачу квартири в рахунок сплати аліментів, видача даної довіреності свідчить про те, що не відповідач ухилявся від сплати аліментів, а навпаки мав намір вирішити питання матеріального утримання дитини. Суду не надано доказів того чи переоформлена на даний час спірна квартира та на чиє ім`я вона оформлена і хто нею користується.

На підставі вищевикладеного суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів за минулий період.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України - Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги про визнання батьківства,за якими позивачем сплачений судовий збір 704 грн. 80 коп.. судом задоволенні, дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Також з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 908.00 грн., за позовними вимогами про стягнення аліментів, які задоволенні судом і за якими позивачка звільнена від сплати судового збору.

Представниками позивача заявлене клопотання про надання ними протягом 5-ти днів доказів на підтвердження понесених судових витрат по наданню правої допомоги, дана заява приймається судом та питання про її вирішення буде розглянуте шляхом ухвалення додаткового рішення, при своєчасному наданні зазначених доказів.

Керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 293 ЦПК України, суд,- ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Верхньодніпровський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції ( м. Дніпро) про визнання батьківства та стягнення аліментів - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 батьком дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 . Видане 24 жовтня 2007 року)

Стягнути із ОСОБА_4 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , аліменти на утримання сина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі 3 000.00 (три тисячі) грн., з наступною щорічною індексацією відповідно до закону, щомісячно, починаючи стягнення з 25 вересня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити

Рішення в частині стягнення аліментів піддати негайному виконанню в межах платежу за один місяць

Стягнути з ОСОБА_4 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 704 грн., 80 коп., на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору

Стягнути з ОСОБА_4 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 судовий збір на користь держави в сумі 908.00 грн., за позовними вимогами про стягнення аліментів.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення.

Повний текст рішення виготовлений 07.02.2021 року.

Суддя Петрюк Т.М.

Направлене до ЄДРСР: 08.02.2021 року

Дата набрання законної сили: 10.03.2021 року