Дата документу 14.06.2021 Справа № 310/8405/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 310/8405/18 Головуючий у 1 інстанції: Прінь І.П.
№ 22-ц/807/1374/21 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

В жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди,

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.02.2004 року є співвласником (1/40 частка) будинку АДРЕСА_1 . Крім неї співвласниками цього будинку є також її чоловік ОСОБА_3 і дочка ОСОБА_4 ( по 1/40 частці кожний). Їм у користування була передана квартира АДРЕСА_2 в цьому будинку.

08.07.2018 року відповідачка ОСОБА_5 , яка користується квартирою АДРЕСА_3 , почала руйнувати стіну, що розділяє їхні квартири, у кімнаті, що позначена у технічному паспорті №11-2 площею 14,6 м.кв. На вимоги припинити неправомірні дії, висловлювалася нецензурною лайкою та погрозами фізичного насилля. Свої неправомірні дії вона припинила тільки після приїзду поліції. Отвір у стіні, зроблений відповідачкою, позивачка заклала і відремонтувала власними зусиллями.

24.07.2018 року ОСОБА_1 повторна почала руйнувати ту ж саму стіну, що розділяє їхні квартири, зробивши у стіні досить великий отвір. Вказані дії відповідачки супроводжувалися образами та нецензурною лайкою на адресу позивача та членів її родини. Спільними діями сусідів неправомірні дії відповідача були припинені, знову викликалася поліція, були подані відповідні заяви про злочин. Згодом, зусиллями членів родини стіна була відремонтована за власні кошти сім`ї.

За наслідками неправомірної поведінки відносно відповідачки поліцією був складений адміністративний протокол, вона була притягнута до адміністративної відповідальності.

Внаслідок неправомірних дій ОСОБА_1 їй була спричинена не тільки матеріальна шкода, а і моральна шкода, яка полягала у моральних стражданнях, яких вона зазнала внаслідок систематичного пошкодження її майна, яке супроводжувалося приниженням честі та гідності її та членів її сім`ї. Їй як особі похилого віку, нестерпно терпіти та бачити беззаконня та свавілля з боку відповідача, безкарність очевидних хуліганських та самоправних дій відповідача при руйнуванні її власності, відчувати цинічне знущання та образи над собою та близькими. До цього часу відповідачка не принесла свої вибачення за вчинення нею неправомірних дій, навпаки продовжує погрожувати зруйнувати стіну, чим чинить на неї психологічний тиск.

Моральну шкоду позивач оцінює у 3682 грн., що дорівнює двом прожитковим мінімумам на момент розгляду справи. Вважає, що цей розмір сатисфакції є співмірним розміру спричинених їй моральних страждань і переживань.

Посилаючись на вищезазначене просило суд, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 3682 грн. та судові витрати.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 січня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування спричиненої моральної шкоди 2000,00 грн. та судові витрати у розмірі 380,16 грн..

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач скористалась своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу. Зазначала, що рішення суду є законним та обґрунтованим. З цих підстав просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що у 2003 році Запорізька дистанція цивільних споруд Придніпровської залізниці передала у комунальну власність м. Бердянська житловий будинок АДРЕСА_1 . Вказаний будинок був переданий на баланс КП «Жилсервіс 2» (а.с.15,115-117, 137-138 т.1).

Позивач ОСОБА_2 є співвласником будинку АДРЕСА_1 , а саме 1/40 частки, на підставі свідоцтва про право власності, яке видано управлінням житлового комунального господарства виконкому Бердянської міської ради від 03.02.2004 року (а.с.6). В користування позивача і членів її сім`ї передана квартира АДРЕСА_2 .

Відповідачка ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_3 не проживає. У вказаній квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_6 і ОСОБА_7 . Як вказує відповідачка, на підставі довіреностей цих осіб (а.с.150, 208 т.1), вона здійснює управління цією квартирою. Квартира АДРЕСА_3 на цей час не приватизована. Відповідачка вважає, що стіна між квартирою АДРЕСА_2 і квартирою АДРЕСА_3 була споруджена незаконно, приватизація квартири АДРЕСА_2 проведена також незаконно.

08 липня 2018 року відповідачка ОСОБА_1 почала руйнування стіну, що розділяє квартири АДРЕСА_4 , пробивши отвір у стіні. Такі ж самі дії були вчинені відповідачкою ОСОБА_1 і 24 липня 2018 року.

Позивачка неодноразово зверталася до поліції із заявами про притягнення відповідачки до відповідальності, що підтверджується матеріалами перевірки звернення ЄО №16199 від 08.07.2018р. (а.с.3-9 т.2), довідкою Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області від 20.03.2018р., від 10.09.2018р. ( а.с.53,54 т.1).

15 серпня 2018 року Адміністративна комісія при виконавчому комітеті Бердянської міської ради розглянула адміністративний протокол, складений 30.07.2018 року Бердянським ВП ГУНП в Запорізькій області, відносно ОСОБА_1 за ст. 186 КУпАП. ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу 170 грн.

Відновлення пошкодженої стіни здійснювалося за рахунок позивача ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначала, що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_1 , пов`язаних з неодноразовим пошкодженням стіни її квартири їй спричинена моральна шкода яка полягає у моральних стражданнях та переживаннях, погіршені емоційно-психологічного стану, оскільки вона тривалий час живе в умовах постійного стресу, оскільки відповідачка у 2020 році втретє пошкодила стіну її квартири.

Право особи на відшкодування моральної шкоди, перш за все, гарантується Конституцією України (ст. 32, 56, 62).

Частина перша статті 1167 Цивільного кодексу України встановлює, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, крім випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновок суду про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди є обґрунтованим, визначеним з урахуванням обставин при яких було спричинено моральну шкоду, характеру та обсягу фізичних, душевних, психічних страждань. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з урахуванням принципу розумності, виваженості та справедливості, обґрунтовано присудив позивачу відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 січня 2021 рокупо цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 14 червня 2021 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков