Справа № 313/936/19
Провадження № 2/313/8/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2021 р. смт. Веселе

Веселівський районний суд Запорізької області у складі: головуючого - судді Нагорного А.О., при секретарі судового засідання Кравцовій О.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Паскала П.М., розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко Валентина Володимирівна, про визнання договорів міни земельних ділянок недійсними,

ВCТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 в якій просить визнати недійсними договори міни земельних ділянок від 19.05.2018 р., які укладені між нею та ОСОБА_2 , посвідчені приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко В.В. та зареєстровані в реєстрі за № 1302 та № 1303.

Свої вимоги ОСОБА_1 обгрунтовує тим, що обмін був не рівнозначний, вона домовилась з відповідачем про те, що він доплатить різницю вартості ціни у різниці в розмірах земельних ділянок, а саме за 6,5913 га та 6,9700 га по ринковій вартості землі. Після укладення договорів міни, відповідач спочатку відтягував оплату купленої землі, а потім зовсім відмовився сплатити різницю у вартості. Будь-яких земельних ділянок в порядку обміну не отримувала. Фактично між позивачкою та відповідачем було вчинено договір купівлі-продажу земельної ділянки, а тому договір міни є удаваним, який приховує договір купівлі-продажу земельної ділянки, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання фактично укладеного між ними договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, оскільки правовідносини, що випливають за укладеним договором не настали.

Позивачка посилається на Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 р., Наказ Державного комітету України по земельних ресурсах № 288 від 17.11.2003 р., ст. ст. 203, 215, 216, 235, 407 ЦК України та правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-464цс16, викладений у постанові від 12.10.2016 р.

Відповідач подав відзив, з проханням при ухваленні рішення у справі взяти до уваги правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 15 травня 2019 року у справі №227/1506/18 (касаційне провадження № 14-66цс19), у якому відступлено від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі №6-172цс14, від 11 лютого 2015 року у справі №6-5цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі №6-464цс16, щодо можливості обміну земельних ділянок сільськогосподарського призначення лише за схемою «пай» на «пай». У задоволенні позову відмовити. (а.с.121-126).

Позивач надав суду відповідь на відзив з проханням позов задовольнити, так як договори міни укладені під впливом обману (а.с.158-161).

Відповідач надав заперечення на відповідь позивача на відзив з проханням відмовити у задоволенні позову (а.с.167-170).

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали.

Представник відповідача позов не визнав, і просив у задоволенні відмовити з мотивів, наведених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь позивача на відзив.

Крім того, представник позивача просить суд стягнути з відповідача судові витрати у сумі 1 536,80 грн., пов`язані зі сплатою судового збору при подачі позову до суду, а також витрати на професійну правничу допомогу у сумі 9 000,00 грн.

Третя особа - нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко В.В. надала суду пояснення, у яких зазначила, що нею 19.05.2018 р. за реєстровими номерами 1302 та 1303 були посвідчені договори міни. Вона з`ясувала дійсні наміри сторін, встановила їх особи, перевірила дієздатність та повноваження, перевірила та прийняла надані сторонами документи, роз`яснила правові наслідки вчинюваних правочинів. За твердженням сторін, кожна з них дійсно бажала укласти договори міни належних їм земельних ділянок, обмін здійснювався без доплати, про що зазначено в п. 3 кожного з договорів, що відповідає приписам ст.ст.203,715,716 ЦК України. Законодавцем дозволено, як виняток, здійснення обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону, при цьому відсутні будь-які обмеження щодо площі обмінюваних земельних ділянок. Процедура міни земельних ділянок є законним правом сторін-власників земельних ділянок та на підставі їх вільного волевиявлення може бути використане ними за їх взаємною згодою.

Нотаріус вказує, що посилання позивача на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-464цс16 є помилковим з огляду на те, що фактичні правовідносини у справі, розглянутій Верховним Судом та даній справі є різними. З правової позиції Верховного Суду вбачається розгляд ситуації обміну земельних часток (паїв). У випадку по справі між сторонами відбувся обмін розподілених між власниками, визначених в натурі земельних ділянок, які зареєстровані відповідно законодавства за власниками, тобто таких земельних ділянок, які можуть виступати об`єктом цивільних прав згідно чинного законодавства. Посилання на дану правову позицію Верховного суду є безпідставним, необгрунтованим, та таким, що не має жодного відношення до справи, що перебуває в провадженні та розглядається Веселівським районним судом Запорізької області.

Нотаріус просить суд врахувати її пояснення при вирішенні справи по суті (а.с.110,133 ).

Вислухавши сторони та їх представників, вивчивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 81 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують права та обов`язки.

Відповідно до ч.ч.3, 5 вказаної правової норми цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч.1 ст.12, ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ЦК України).

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частин першої - третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12.05. 1991 р. № 1023-XII «Про захист прав споживачів», Законом України від 06.10.1998 р. № 161-XIV «Про оренду землі» та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм

вирішувати справи.

За договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості (чч. 1-3ст. 715 ЦК України).

Договір міни є різновидом договору купівлі-продажу (§ 6 «Міна» розміщений углаві 54 «Купівля-продаж» ЦК України); сторонами договору міни, як і сторонами договору купівлі-продажу, є продавець і покупець (ст.655, ч. 2 ст.715 ЦК України).

За своїми юридичними ознаками договір міни є оплатним, двостороннім і консесуальним.

Загальний порядок укладення цивільно-правових договорів визначено в статтях 638-650 ЦК України.

Для того щоб вступити в договірні відносини, один із учасників повинен виявити ініціативу тобто виступити з пропозицією укласти договір (офертою).

Офертою визнається пропозиція укласти договір, яка адресована одній чи кільком особам, містить вказівку на істотні умови договору і виражає намір особи, яка зробила пропозицію, вважати себе зв`язаною договором у разі її особи, яка зробила пропозицію, вважати себе зв`язаною договором у разі її прийняття.

Отже, оферта характеризується такими рисами: по-перше,вона адресується конкретній одній чи кільком особам; по-друге, оферта має містити вказівку на істотні умови майбутнього договору, тобто ті, що визнані такими за законом, або необхідні для договорів даного виду, або в погодженні яких зацікавлений оферент; по-третє, пропозиція виражає твердий намір оферента вважати себе зв`язаним договором і запропонованими умовами в разі їх прийняття (акцепту) другою стороною.

Відповідь особи, якій адресовано оферту, про прийняття нею пропозиції визнається акцептом, який має бути повним і безумовним. Акцепт повністю погоджується із запропонованими умовами договору і повідомляє про це оферента.

Укладення договору залежить від того, в якій формі зроблено пропозицію, - усній чи письмовій.

Коли оферта зроблена усно, без зазначення строк для відповіді, договір вважається укладеним, якщо друга сторона негайно заявила оферентові про прийняття нею пропозиції.

Якщо ж таку пропозицію зроблено в письмовій формі, договір вважається укладеним, коли відповідь про прийняття пропозиції одержано протягом нормально-необхідного для цього часу.

Акцепт має бути повним і безумовним, і тільки тоді він свідчитиме про згоду сторін щодо істотних умов договору.

Докази на підтвердження виконання вимог ч. 2 ст. 638 ЦК України сторони суду не надали.

Згідно з ч. 1ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави, суспільства, його моральним засадам.

Cуд встановив, що 19.05.2018 р. сторони уклали договір міни земельних ділянок, який посвідчено приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко В.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1303 (а.с.17-21).

Відповідно до вказаного договору, ОСОБА_1 зобов`язана передати у власність ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 зобов`язується прийняти належну ОСОБА_1 земельну ділянку: кадастровий номер :04:003:0004, місце розташування: Запорізька область, Веселівський район, Менчикурівська сільська рада, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, вид використання земельної ділянки - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, цільове призначення: 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площа земельної ділянки 6,5913 га, вид земельних угідь - рілля.

Згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, виданого оцінювачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 18.05.2018 р., ринкова вартість земельної ділянки становить 104 142 ( сто чотири тисячі сто сорок дві) грн.

Пунктом 2 вказаного договору передбачено, що ОСОБА_2 зобов`язаний передати у власність ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язується прийняти належну ОСОБА_2 земельну ділянку: кадастровий номер :01:006:0021, місце розташування: Запорізька область, Мелітопольський район, Полянівська сільська рада, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, вид використання земельної ділянки - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, цільове призначення: 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площа земельної ділянки 0,0500 га, вид земельних угідь - рілля.

Згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, виданого оцінювачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 18.05.2018 р., ринкова вартість земельної ділянки становить 2 655 (дві тисячі шістсот п`ятдесят п`ять) грн.

У пункті 3 договору зазначено, що обмін здійснено без доплат.

У пункті 4 договору зазначено, що ціна договору визначена сторона у сумі 104 142 (сто чотири тисячі сто сорок дві) грн.

У пункті 15 договору зазначено, що розірвання цього договору, зміни (крім визначених в п.п.3 і 4 цього договору) та доповнення до нього допускається тільки за згодою сторін і підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.

У пункті 16 договору зазначено, що у випадках, не передбачених цим договором, сторони керуються чинним законодавством України.

Крім того, 19.05.2018 р. сторони уклали договір міни земельних ділянок, який посвідчено приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко В.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1302.(а.с.12-16).

Відповідно до вказаного договору, ОСОБА_1 зобов`язана передати у власність ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 зобов`язується прийняти належну ОСОБА_1 земельну ділянку: кадастровий номер :04:001:0022, місце розташування: Запорізька область, Веселівський район, Менчикурівська сільська рада, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, вид використання земельної ділянки - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, цільове призначення: 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площа земельної ділянки 6,9700 га, вид земельних угідь - рілля.

Згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, виданого оцінювачем фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 18.05.2018 р., ринкова вартість земельної ділянки становить 110 126 (сто десять тисяч сто двадцять шість) грн.

Пунктом 2 вказаного Договору передбачено, що ОСОБА_2 зобов`язаний передати у власність ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язується прийняти належну ОСОБА_2 земельну ділянку: кадастровий номер :01:006:0022, місце розташування: Запорізька область, Мелітопольський район, Полянівська сільська рада, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, вид використання земельної ділянки - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, цільове призначення: 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площа земельної ділянки 0,0500 га, вид земельних угідь - рілля.

Згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, виданого оцінювачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 18.05.2018 р., ринкова вартість земельної ділянки становить 2 655 (дві тисячі шістсот п`ятдесят п`ять) грн.

У пункті 3 договору зазначено, що обмін здійснено без доплат.

У пункті 4 договору зазначено, що ціна договору визначена сторона у сумі 110 126 (сто десять тисяч сто двадцять шість) грн.

У пункті 15 договору зазначено, що розірвання цього договору, зміни (крім визначених в п.п.3 і 4 цього договору) та доповнення до нього допускається тільки за згодою сторін і підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.

У пункті 16 договору зазначено, що у випадках, не передбачених цим договором, сторони керуються чинним законодавством України.

Згідно довідки № 164 від 07.07.2020 р., виданою за підписом сільського голови Менчикурівської сільської ради Веселівського району Запорізької області Дзіневського І.П., ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на території Менчикурівської сільської ради Веселівського району Запорізької області має земельні ділянки: площею - 6,5913 га :04:003:0004 кадастровий номер для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та площею -6,97 га, кадастровий номер :04:001:0022 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Земельні ділянки здані в оренду Ф/Г «Руслан» стосовно договорів (а.с.177).

Відповідно до п. а) ч. 1ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі їх придбання за договором міни.

Зі змісту укладених договорів міни вбачається, що позивачка дві земельні ділянки площею 6,5913 та 6,9700 кадастрових гектари загальною вартістю 214 268,00 грн. (104 142,00 грн.+110 126,00 грн.) обміняла на дві земельні ділянки площею 0,0500 та 0,0500 кадастрових гектари загальною вартістю 5 310,00 грн. (2 655,00 грн.+2 655,00 грн.).

Тобто позивачка за договорами міни обміняла товар більшої вартості (214 268,00 грн.) на товар меншої вартості (5 310,00 грн.) з різницею у 208 958,00 грн.

Пленум Верховного Суду України у п.2 своєї постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. зазначив про те, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

У своєму рішенні від 22 травня 2018 року Європейський суд з прав людиниу справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsitsyurav.Ukraine), що набуло статусу остаточного 22 серпня 2018 року, зазначив, що законодавча заборона відчуження земельних ділянок становить втручання у мирне володіння майном заявників (§ 104). Заборона відчуження та її продовження мали підґрунтя у національному законодавстві, яке ніколи не визнавалось неконституційним (§ 105). Органи влади України послідовно протягом майже двох десятиліть визначали своєю метою кінцеве запровадження належним чином врегульованого ринку землі, розглядаючи заборону відчуження як проміжний етап на шляху до досягнення цієї мети. Сам характер заборони відчуження, проголошена ціль її запровадження та продовження полягали по суті у наданні часу для розгляду можливих альтернатив абсолютній забороні продажу (§ 129).

Європейський суд з прав людини встановив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(§ 149), вважаючи, що це є достатньою справедливою сатисфакцією за будь-яку моральну шкоду, завдану заявникам (§ 156).

Рішення Європейського суду з прав людини від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine, заяви № 846/16 і № 1075/16) не може трактуватися як спеціальний дозвіл на вільний обіг земельних ділянок сільськогосподарського призначення безвідносно до приписів нормативних актів України.

Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (касаційне провадження № 14-66цс19), у якому відступлено від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-172цс14, від 11 лютого 2015 року у справі № 6-5цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-464цс16.

Велика Палата Верховного Суду 15 травня 2019 року прийняла постанову у справі № 227/1506/18-ц (провадження № 14-66цс19) у якій зазначила, що підпункт «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України гарантує можливість обміну не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай), а земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону. Частина перша статті 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»не обмежує випадки, за яких може бути проведений такий обмін, а визначає одну із можливостей обміну земельними ділянками, що використовуються їхніми власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Також, зазначено те, що у відповідності до частини третьої статті 715 ЦК України передбачається можливість встановлення у договорі міни доплати.

Суд звертає увагу сторін та їх представників на те, що у справі №227/1506/18 ОСОБА 1 обміняла свою більшу за розміром земельну ділянку (8,0388 га) з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на меншу за розміром земельну ділянку (0,1000 га) такого ж призначення, належну TзOB «Агрофірма «Каравай», за що отримала грошову доплату у сумі 229 813,68 грн. Вказане не суперечить частині третій статті 715 ЦК України щодо можливості встановлення доплати у договорі міни.

У справі за позовом ОСОБА_1 вбачається, що позивачка за договорами міни доплату за різницю у 208 958,00 грн. за договорами міни за товар більшої вартості (214 268,00 грн.) на товар меншої вартості (5 310,00 грн.) не отримувала, що свідчить про недотримання загальних засад цивільного законодавства, а саме: справедливості, добросовісності та розумності при їх укладенні.

Тому суд констатує, що неотримання позивачкою ОСОБА_1 доплати за різницю у 208 958,00 грн. за договорами міни від 19.05.2018 р. за товар більшої вартості (214 268,00 грн.) на товар меншої вартості (5 310,00 грн.) порушує загальні засади цивільного законодавства і звісно не узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 15.05.2019 р. у справі №227/1506/18 (касаційне провадження № 14-66цс19).

Суд вважає, що нотаріус не довів, що під час вчинення нотаріальних дій, пов`язаних з реєстрацією даних договорів міни були беззастережно виконані всі вимоги Глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 р., зареєстровані в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 р.за № 282/20595.

До таких висновків суд прийшов після вивчення договорів міни з додатками до них, з яких вбачається що позивачка ОСОБА_1 під час укладання договорів міни земельні ділянки площею 6,5913 та 6,9700 кадастрових гектари загальною вартістю 214 268,00 грн. (104 142,00 грн.+110 126,00 грн.) обміняла без доплати на дві земельні ділянки площею 0,0500 та 0,0500 кадастрових гектари загальною вартістю 5 310,00 грн. (2 655,00 грн.+2 655,00 грн.), товар більшої вартості (214 268,00 грн.) на товар меншої вартості (5 310,00 грн.) з різницею у 208 958,00 грн.

У суду виникають сумніви у тому, що позивачка ОСОБА_1 , яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлювала значення, зміст, правові наслідки цієї дії та не перебувала вона під впливом насильства.

На думку суду сумніви повинні виникнути, також і у нотаріуса під час посвідчення договорів міни, так як вбачається, що наслідки укладення договорів міни є вкрай не вигідні та шкідливі для позивачки ОСОБА_1 , що аж ніяк не узгоджується із загальними засадами цивільного законодавства, а саме: справедливості, добросовісності та розумності.

Суд звертає увагу на той факт, що у позовній заяві, а також під час судового розгляду справи встановлено, що позивачка ОСОБА_1 вчиняла договір міни з надією, що відповідач доплатить їй різницю у вартості земельних ділянок. Суд вважає, що саме з цих мотивів вона і з`явилася до нотаріуса, але доплату від відповідача не отримала. Суд вважає, що нотаріус у даному випадку зобов`язаний діяти у відповідності з вимогами Глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у якій регламентовано установлення волевиявлення та дійсних намірів особи при вчиненні нотаріальних дій, відповідно до якого нотаріус зобов`язаний установити: волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії; дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони.

Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Згідно п. 4) ст. 49 Закону України «Про нотаріат» № 3426-XII від 02.09.93 р. нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства.

У п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р.зазначено, що

відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент

вчинення правочину.

У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Згідно з п. 6) ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Положеннями ст. ст. 6, 627 ч. 1 ЦК України, визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Вимога щодо врахування принципу розумності, як і принципу справедливості, є прямою вимогою закону до договору.

При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004у справі №1-33/2004.

У пункті 4.1.Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004 зазначено, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таким чином суд приходить до висновку, що укладені сторонами договори міни, згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України є недійсними, так як суперечать Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, так як укладені з недотриманням загальних засад цивільного законодавства, а саме:справедливості, добросовісності та розумності.

У пункті 26 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму ВСУ від 19.03.2010 р. № 2 зазначено, що правочини купівлі-дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладені з порушенням встановленого законом порядку, визнаються недійсними. Судам необхідно мати на увазі, що купівля-продаж,рента, дарування, застава, самовільний обмін земельних ділянок землекористувачами, у тому числі орендарями, а також угоди, укладені власниками землі з порушенням встановленого для них порядку придбання або відчуження земельних ділянок, відповідно до статті 210 ЗК України повинні визнаватися недійсними - із наслідками, передбаченими відповідними статтями ЦК України.

Згідно ст. 210 ЗК України угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду.

При вирішенні питання про судові витрати у справі, суд виходить з наступного.

Представник позивача заявив клопотання про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 9 000, 00 грн.

За змістом п. 1) ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною 3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Враховуючи набрання чинності з 15.12.2017 р. нової редакції Цивільного процесуального кодексу України та запровадження положеннями цього Кодексу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, вбачається доцільним приведення укладених до 15.12.2017 р. договорів у відповідність до вимог діючого Цивільного процесуального кодексу України та доведення відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16.09.2013 р. № 481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення», зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 01.10.2013 р. за № 1686/24218.

Суд зазначає, що на підтвердження правових підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу, позивач надав суду у якості доказів квитанцію № 20/6 від 11.03.2020 р. на п`ять тисяч гривень та № 20/10 від 17.07.2020 р. на чотири тисячі гривень, які на думку суду є неналежними, так як не доводять у повній мірі факт надання правничої допомоги адвокатом на загальну суму 9 000, 00 грн., що у свою чергу унеможливлює вирішення питання про відшкодування витрат на користь позивача у відповідності до вищезазначених вимог.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Враховуючи те, що наданими до суду документами витрати на правничу допомогу у цивільній справі на суму 9 000, 00 грн. не підтверджено, суд дійшов висновку про відмову у відшкодуванні витрат на правничу допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір на суму 1 536,80 грн., який, з врахуванням вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст.1-13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265,268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання договорів міни земельних ділянок недійсними - задовольнити.

Договір міни земельних ділянок від 19.05.2018 р., який укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко Валентиною Володимирівною і зареєстрований в реєстрі за № 1302 визнати недійсним.

Договір міни земельних ділянок від 19.05.2018 р., який укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко Валентиною Володимирівною і зареєстрований в реєстрі за № 1303 визнати недійсним.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на суму 1 536,80 грн., пов`язані зі сплатою судового збору при подачі позову до суду.

У задоволенні вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у сумі 9 000,00 грн. - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складено 03.02.2021 р.

Суддя

Веселівського районного суду

Запорізької області А.О.Нагорний

25.01.2021