Справа № 462/4134/20 Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д.
Провадження № 22-ц/811/3227/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 вересня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

у липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дітей.

В обґрунтування позовних вимог, покликається на те, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , у якому у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На підставі постанови Львівського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року з відповідача стягуються аліменти на її користь на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, починаючи з 18 червня 2019 року до їхнього повноліття. Стверджує, що понесла додаткові витрати на утримання неповнолітніх дітей, що викликані особливими обставинами, а саме їх лікуванням та навчанням, які незважаючи на складне матеріальне становище та наявну у відповідача заборгованість зі сплати аліментів, просить стягнути з відповідача. Зазначає, що неповнолітня донька, ОСОБА_3 , навчається в Інституті гуманітарних та соціальних наук Національного університету «Львівська політехніка», крім того постійно проходить відповідні курси лікування у дерматолога та окуліста, а неповнолітній син, ОСОБА_4 , постійно хворіє респіраторними захворюваннями, що в свою чергу вимагає значних коштів на придбання спеціалізованих ліків, які призначені виключно для дітей відповідного віку. Вказує, що обумовлені витрати не можуть бути покриті за рахунок аліментів, сума яких є незначною та у відповідача постійно наявна заборгованість по їх сплаті. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 15 826,22 грн., що становлять половину від фактично понесених позивачем додаткових витрат на утримання неповнолітніх дітей.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання неповнолітніх дітей: доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в сумі 5310,38 грн.

В решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави у розмірі 840,80 грн.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Апелянт стверджує, що усі медичні процедури та лікарські препарати, які зазначені у розрахунку, наданому нею на обгрунтування позовних вимог, проведено та придбано виключно на підставі рекомендацій наданих лікарями. Зазначає, що мезотерапія та лазеротерапія здійснювалися виключно на підставі рекомендацій лікуючого лікаря, оскільки вказані процедури передбачають здійснення ін`єкцій та використання енергії лазерного випромінювання задля підсилення медикаментозної терапії, а тому не можуть проводитися за відсутності відповідних рекомендацій. Покликається і на те, що неповнолітній син, ОСОБА_4 , перебуває на «Д» обліку, спричиненому частими гострими респіраторними захворюваннями, який передбачає активне виявлення захворювань на ранніх стадіях, нагляд за певними групами хворих з метою забезпечення їх життєдіяльності та працездатності, проведення оздоровчих заходів, обов`язкові медичні огляди, що, в свою чергу, свідчить про те, що він перебуває у групі з підвищеним ризиком захворювання на гострі вірусні інфекції, у зв`язку з чим йому і придбавалися протизапальні та противірусні ліки. Вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив усі фактичні обставини справи та дійшов помилкового висновку щодо часткового задоволення позовних вимог, переклавши при цьому тягар утримання дітей на одного з батьків, а саме на неї. З наведених підстав просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що батько дітей, ОСОБА_2 , працездатний, працює, отримує заробіток в середньому 5200 грн. 6100 грн. в місяць, у зв`язку із чим має матеріальні можливості для оплати додаткових витрат на дітей, а позивачем надано достатні докази на підтвердження здійснення додаткових витрат на утримання дітей у сумі 10 620,75 грн. та їх необхідності у зв`язку із особливими обставинами, а відтак половина вартості понесених позивачкою витрат у сумі 5310,38 грн. підлягає стягненню із відповідача. Відмову в задоволені решти позовних вимог суд першої інстанції мотивував тим, що позивачем не доведено необхідності здійснення таких витрат у зв`язку із особливими обставинами, крім звичайних витрат на дитину.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Згідно зі ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 185 СК України передбачено, що, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір таких витрат визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України, додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема, необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Під час розгляду цивільної справи № 6-1489цс17 Верховний Суд України роз`яснив, що до особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суд враховує, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Розмір додаткових витрат на дитину має бути обгрунтованим та підтверджуватися відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

Відповідно до роз`яснень п.п. 18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №6 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягти лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним із батьків на утримання дитини (аліментів).

За положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розмір понесених додаткових витрат на дитину має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення.

Із копії свідоцтва про шлюб вбачається, що сторони уклали такий 01.06.2002 року у міському відділі реєстрації актів громадянського стану, актовий запис №828.

У шлюбі в сторін народилося двоє дітей: дочка, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Залізничного районного управління юстиції м. Львова 18.12.2002 року, та син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданим виконавчим комітетом Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова 24.10.2013 року. Батьками дітей в свідоцтві про народження записані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

З довідки про доходи ОСОБА_2 за серпень 2019 р.- липень 2020 р. вбачається, що ОСОБА_2 працює на посаді водія експедитора у ТОВ «Декада 2000» та його заробіток за 12 місяців склав 64164,54 грн., в середньому його заробіток становить 5200 грн. 6100 грн. у місяць.

Копією договору № 55-24 від 27.07.2019 року про надання освітніх послуг підтверджується, що ОСОБА_3 є студенткою денної форми навчання Національного університету «Львівська політехніка», загальна вартість за весь період навчання, а саме з 01.09.2019 року до 30.06.2023 року становить 69280, 00 грн. За перший курс навчання оплата становить 14900, 00 грн., з яких 7450, 00 грн. сплатила позивач, що підтверджується копією квитанції банку, іншу частину 7450, 00 сплатила ОСОБА_5 .

З витягу з обстеження видно, що ОСОБА_3 встановлено діагноз гострий міопічний астигматизм, підібрано окуляри та видано рецепт на придбання таких. Відповідно до квитанції від 03.06.2019 року вартість придбаних окулярів становить 2410, 00 грн.

Також, судом першої інстанції встановлено, що 18.12.2019р. ОСОБА_3 зверталась на консультацію до лікаря-дерматовенеролога, необхідність чого відповідачем не оспорювалась. За результатами огляду ОСОБА_3 встановлено діагноз постакне та рекомендовано застосовувати спирт на окремі прищі на обличчі та тулубі, вартість консультації складає 400 грн., за результатами обстеження призначено та придбано позивачкою антисептик вартістю 360,75 грн.

Враховуючи надані позивачкою вищенаведені докази, які суд першої інстанції вважав належними та допустимими, суд дійшов до вірного та обґрунтованого висновку, що позивач зазнала додаткових документально підтверджених витрат на неповнолітніх дітей, що викликані особливими обставинами, зокрема, необхідністю навчання та хвороб дитини, таких, як витрати на навчання у сумі 7450 грн., витрати на придбання окулярів для лікування міопічного астигматизму у сумі 2410 грн., витрати на консультацію лікаря - дерматовенеролога у сумі 400 грн. та на придбання призначених ним препаратів у сумі 360,75 грн., що становить 10620,75 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції врахував, що квитанцією № 0.0. від 12.02.2020 р. підтверджується, що кошти за навчання у сумі 7450 грн. сплачені ОСОБА_5 , а не позивачкою ОСОБА_1 , жодних доказів на підтвердження здійснення даної оплати за рахунок власних коштів позивачкою не надано, що не дало суду першої інстанції можливості віднести вказану суму до здійснених нею додаткових витрат на навчання доньки, ОСОБА_3 .

Відмовляючи у стягненні додаткових витрат, понесених з приводу звернення ОСОБА_3 до дерматолога та проведення їй ін`єкцій гіалуронідази, мезотерапії обличчя та лазерного фракційного шліфування, а також придбання лінз та проведення навчання користуватись ними, суд першої інстанції виходив з того, що позивач на їх підтвердження не надала рекомендацій лікарів та жодних інших належних і допустимих доказів, які б підтвердили необхідність проведення даних процедур та понесення таких витрат.

Відмовляючи у стягненні з відповідача додаткових витрат на придбання інших лікарських препаратів, таких як «Нурофен форте», «Гропринозин», «Дефлюсільвер», « ОСОБА_6 », «Пшик для носа», суд вірно виходив з того, що доказування не може грунтуватися на припущеннях, а позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження призначення таких препаратів лікарем за результатами обстеження дітей та необхідності їх придбання саме на лікування дітей, оскільки для стягнення додаткових витрат в судовому порядку розмір додаткових витрат на дитину має бути обгрунтованим та підтверджуватися відповідними документами.

Оскільки на підставі долучених до матеріалів справи доказів, які колегія суддів вважає належними та допустимими, позивачкою підтверджено понесення нею витрат на навчання та лікування дітей у сумі 10620,75 грн. та їх необхідність, а тому колегія суддів, з врахуванням того, що понесені позивачкою додаткові витрати підлягають поділу в рівних частках між батьком та матір`ю дітей, вважає вірними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що половина із таких витрат у сумі 5310,38 грн. підлягає стягненню з відповідача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують привальних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 09.02.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.