Єдиний унікальний номер 227/3602/20
Номер провадження 22-ц/804/347/21

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ______________________________________________
О К Р Е М А Д У М К А
cудді Донецького апеляційного суду Мальованого Ю.М.
10 лютого 2021 року
м. Бахмут Донецька область
справа № 227/3602/20 (провадження № 22-ц/804/347/21)
Постановою Донецького апеляційного суду від 10 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Краснолиманського місь-кого суду Донецької області від 23 листопада 2020 року залишено без змін.
Відповідно до ч. 3 ст. 381 ЦПК України мною підписана постанова від 10 лютого 2021 року, проте я не згодний з судовим рішенням апеляційного суду в повному обсязі, тому в порядку ч. 3 ст. 35 ЦПК України з цього приводу викладаю свою окрему думку.
Обставини справи.
У вересні 2020 року позивач звернулася з позовом до АТ «Укрзалізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати. В обґрунтування вимог зазначила, що вона пере-бувала в трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року. При звільненні відпові-дач повний розрахунок з нею не здійснив. Просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з березня по липень 2017 року у розмірі 17 527 грн. 43 коп., а також компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з березня по липень 2017 року у розмірі 4 231 грн. 91 коп.
Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 23 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати задоволені частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період квітень-липень 2017 року у розмірі 10 327 грн. 20 коп. та компенсацію втрати частини гро-шових доходів у розмірі 2 476 грн. 03 коп., з зобов`язанням утримати з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині позову, а саме щодо стягнення заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року та відповідно нарахованої суми компенсації відмовлено у зв`язку з відсутністю підстав.

Частково задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці» та з урахуванням того, що позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах до дня звільнення, але при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду з прав людини та нормам діючого законодавства України. Оскільки відповідач не спростував надані позивачем розра-хунки заробітної плати за квітень-липень 2017 року, у строки, встановлені ч. 1 ст. 116 КЗпП України, не виплатив ці суми і на час розгляду справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі на користь позивача за квітень-липень 2017 року. Крім того, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати за березень 2017 року в сумі 7 200 грн. 23 коп. позивачем належними та допустимими доказами не підтверджені та спростовані Індивідуальними відо-мостями про застраховану особу (форма ОК-5).

На вказане рішення суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скар-гу.

Відповідач АТ «Укрзалізниця» рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 23 листопада 2020 року про часткове задоволення позовних вимог не оскаржив.

Постановою Донецького апеляційного суду від 10 лютого 2021 року рішення Красно-лиманського міського суду Донецької області від 23 листопада 2021 року залишено без змін.

З висновком суду апеляційної інстанції про залишення без змін рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року не погоджуюся, вважаю за необхідне по даній справі висловити окрему думку, виходячи з наступного.

Зміст окремої думки.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає мож-ливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджуєть-ся. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчас-не одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за вико-нану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної робо-ти, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльно-сті підприємства.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, по-годженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваже-ним на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених ст. 115 КЗпП України.

За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)", усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці.

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної пра-цівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ст. 8 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтер-ський облік та фінансову звітність в Україні» питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброб-лених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємст-ва або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (ч. 1 ст. 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Відповідно до ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на за-садах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випад-ків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зве-рненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

До суду позивач надала розрахунок заробітної плати за березень 2017 року, згідно яко-го ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата за березень 2017 року 7 200 грн. 23 коп., до виплати 5 725 грн. 49 коп.

Відомості щодо отримання позивачем заробітної плати за березень 2017 року матеріали справи не містять.

Проте, відомості, зазначені у наданому позивачем розрахунку заробітної плати узго-джуються з іншими доказами по справі, зокрема, наказом начальника структурного підрозді-лу «Донецької дирекції залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 17 березня 2017 року № 236/ДНД, згідно якого у зв`язку з відсутні-стю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування з непідконтрольною українській владі територією, встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції; призначено відповідальними за облік праців-ників, які знаходяться на простої, начальників відповідних виробничих підрозділів; оплату за час простою не з вини працівників передбачено проводити з розрахунку двох третин тариф-ної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.

Даний наказ узгоджується з нормою ст. 113 КЗпП України, згідно якої час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

З урахуванням обставин справи, оскільки підрозділ, в якому працювала позивач, тери-торіально знаходиться на непідконтрольній українській владі території місто Іловайськ До-нецької області, позивач обмежена в можливостях надати усі первинні документи щодо своєї трудової діяльності, з огляду на що спір між сторонами слід вирішувати на підставі доказів, що є у справі.

Відповідач конкретних заперечень щодо сум оплати за час простою, зокрема за бере-зень 2017 року не наводить та не спростовує докази, надані до суду позивачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 97 КЗпП України, ст. 22 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Оскільки в період простою, встановленого структурним підрозділом «Донецька дирек-ція залізничних перевезень», до складу якого входив виробничий підрозділ «Іловайська дис-танція колії», позивач на виконання наказу виходила на своє робоче місце до дня звільнення, що підтверджується наданими розрахунками заробітної плати, та на день звільнення позива-ча наказ про встановлення простою скасовано не було, у відповідача відсутні підстави не здійснювати позивачу оплату за час простою, зокрема і за березень 2017 року.

Позивачем на підтвердження розміру нарахованої заробітної плати за період березень-липень 2017 року надано щомісячні розрахункові листи заробітної плати, видача яких пра-цівнику передбачена ст. 110 КЗпП України, ч. 1 ст. 30 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці».

Відповідно до пункту 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року № 14 «Про практику розг-ляду судами заяв у порядку наказного провадження», якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, до заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо.

Отже, надані позивачем розрахункові листи заробітної плати є належним доказом, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати за спірний період.

Виробничий підрозділ, який видав позивачу щомісячні розрахунки заробітної плати «Іловайська дистанція колії» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних пере-везень», є виробничим підрозділом відповідача, діяльність якого саме відповідачем протягом трьох років після початку антитерористичної операції не припинялася. Протягом цього стро-ку саме цей виробничий підрозділ, знаходячись на території, на якій органи державної влади України не здійснюють свої повноваження, видавав своїм працівникам розрахунки заробіт-ної плати, за якими відповідачем здійснювалась виплата заробітної плати працівникам по лютий 2017 року включно.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основопо-ложних свобод, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожна фізична або юридич-на особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В рішенні у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "власності", яке міститься в першій частині ст. 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений ст. 1 Протоколу № 1 (п. 22).

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ко-жен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Враховуючи, що позивач в період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року на вико-нання наказу роботодавця про встановлення простою згідно графіку роботи виходила на своє робоче місце, майнові вимоги позивача щодо оплати їй заробітної плати та часу простою за період з 20 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, виплати компенсації за невикористані дні відпустки, грошової допомоги, про що роботодавцем зазначено в наказі про звільнення, відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського суду з прав людини.

Оскільки відповідач не спростував надані позивачем розрахунки заробітної плати, в тому числі і за березень 2017 року, у строки, встановлені ч. 1 ст.116 КЗпП України, не випла-тив всі суми, що належали позивачу від підприємства при звільненні, доказів на підтвер-дження виплати заробітної плати за березень 2017 року не надав, суд першої інстанції дій-шов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року, його висновок в цій частині ґрун-тується на припущеннях, які він зробив на підставі індивідуальних відомостей про застрахо-вану особу (ОК-5), які не містять даних про фактичну виплату заробітної плати.

Відповідно до Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III «Про компенсацію грома-дянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію гро-мадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх ви-плати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержу-ють на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (гро-шове забезпечення) (стаття 2).

Суд першої інстанції розглянув позовні вимоги в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у відповідності до діючого зако-нодавство та обґрунтовано задовольнив їх за період затримки розрахунку по заробітній платі за період з квітня по липень 2017 року, однак при цьому не врахував заборгованість по заро-бітній платі, яка мається у відповідача перед позивачем за березень 2017 року.

Враховуючи зазначене, вважаю, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права і наявні підстави для зміни рішення суду в ме-жах доводів апеляційної скарги позивача. Доводи апеляційної скарги в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року спростовують висновки суду, тому відповідно до ст. 376 ЦПК України апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду в частині відмови у стягнення заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року скасуванню, в частині стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за березень 2017 року зміні.

Суддя Донецького апеляційного суду Ю.М. Мальований