Постанова

Іменем України

09 червня 2021 року

м. Київ

справа № 359/2368/19

провадження № 61-4307св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Багатогалузеве науково-виробниче підприємство «МС-центр»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Багатогалузеве науково-виробниче підприємство «МС-центр» на постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року у складі колегії суддів: Мельника Я. С., Іванової І. В., Матвієнко Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Багатогалузеве науково-виробниче підприємство «МС-центр» (далі - ТОВ «БНВП «МС-центр») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

На обґрунтування позовних вимог вказувало, що 21 грудня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «ХФБ Банк Україна» (далі - АКБ «ХФБ Банк Україна») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 246-PBD, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 200 000,00 євро строком на 15 років до 21 грудня 2021 року зі сплатою відсотків, комісійних та інших платежів відповідно до умов, визначених в цьому договорі.

17 серпня 2007 року з метою забезпечення зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором між ОСОБА_3 та АКБ «ХФБ Банк Україна» укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано земельні ділянки, які розташовані на території садового товариства «Каштан» Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області та садовий будинок АДРЕСА_1 , садове товариство садівничого масиву «Вишеньки» Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

30 червня 2010 року між Відкритим акціонерним товариством (далі - ВАТ «Унікредит Банк») як правонаступником АКБ «ХФБ Банк Україна» та

ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до вказаного кредитного договору, якою викладено пункт 3.2 кредитного договору в новій редакції, згідно з якою позичальник доручає банку здійснювати погашення основної суми кредиту, процентів за його користування, сплату неустойки, комісій, будь-яких інших платежів за цим договором та витрат, понесених банком на користь третіх осіб, шляхом договірного списання коштів позичальника в будь-якій валюті, що знаходиться на будь-якому із його рахунків, у тому числі з пов`язаного рахунку № НОМЕР_1 , відкритих в банку за умови настання строків виконання позичальником будь-яких грошових зобов`язань, передбачених договором та/або настання випадків невиконання.

Надалі ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 14 лютого

2013 року в справі № 2607/9126/12 затверджено мирову угоду, на підставі якої право власності на зазначене нерухоме майно, передане в іпотеку, перейшло і було зареєстровано за ОСОБА_1 . У зв`язку з чим він відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» набув, в тому числі, статусу іпотекодавця за договором іпотеки від 17 серпня 2007 року.

19 червня 2015 року між ПАТ «Укрсоцбанк» як правонаступником ВАТ «Унікредит Банк», та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін № 1 до кредитного договору від 21 грудня 2006 року № 246-PBD, яким сторони визначили, що станом на дату укладення цього договору про внесення змін заборгованість за договором кредиту становить: 110 307,77 євро - заборгованість за кредитом; 474,32 євро - заборгованість по нарахованим та не сплаченим процентам за користування кредитом.

20 листопада 2015 року між ОСОБА_1 , ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «БНВП «МС-центр» (поручитель) було укладено договір поруки № 246-PBD-ПОР, відповідно до якого поручитель зобов`язався перед кредитором у повному обсязі відповідати за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій (пені, штрафу), у розмірі, в строки та в порядку, передбачених договором від 21 грудня 2006 року № 246-PBD та договорами про внесення змін/додатковими угодами до нього, які можуть бути укладені

в майбутньому.

У цей же день між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено договір про внесення змін № 2 до кредитного договору від 21 грудня 2006 року № 246-PBD, яким визначено, що станом на дату укладення цього договору про внесення змін його заборгованість за договором кредиту становить 102 929,23 євро.

25 грудня 2015 року на виконання умов договору поруки від 20 листопада

2015 року № 246-PBD-ПОР, за погодженням з ПАТ «Укрсоцбанк»

і ОСОБА_1 , ТОВ «БНВП «МС-центр» перерахувало на поточний гривневий рахунок ПАТ «Укрсоцбанк» 1 244 600,00 грн.

Того ж дня ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Укрсоцбанк» із заявою на сплату заборгованості згідно з умовами опції 50-50 з частковим анулюванням, відповідно до якої просив здійснити погашення кредитної заборгованості (в тому числі достроково) в порядку черговості, яка передбачена кредитним договором з урахуванням договору про внесення змін від 19 червня 2015 року № 1,

в загальній сумі 48 800,00 євро шляхом договірного списання коштів з його поточного рахунку. При цьому, ОСОБА_1 також просив здійснити анулювання (прощення) заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 48 800,00 євро. У зв`язку з викладеним 25 грудня 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» здійснив списання з його поточного рахунку 1 244 400,00 грн для купівлі 48 800,00 євро.

Позивач вказував, що з урахуванням погашення ТОВ «БНВП «МС-центр» 48 800,00 євро із загальної суми боргу 102 929,23 євро, а також прощення банком 48 800,00 євро, станом на 05 січня 2016 року заборгованість

ОСОБА_1 перед банком становила 5 329,23 євро.

Згодом товариство на виконання умов договору поруки перерахувало на поточний рахунок ОСОБА_1 в ПАТ «Укрсоцбанк» ще 185 380,00 грн, що з урахуванням коливання курсу гривні до євро становило еквівалент 5 915,93 євро.

На переконання ТОВ «БНВП «МС-центр», згідно з статтею 556 ЦК України внаслідок виконання ним як поручителем обов`язку боржника, до товариства перейшли права вимоги до ОСОБА_1 за вказаними кредитним та іпотечним договорами. Водночас ОСОБА_1 добровільно погашати борг не бажає.

З огляду на викладене ТОВ «БНВП «МС-центр» просило суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 звернути стягнення на предмети іпотеки, а саме:

земельну ділянку площею 0,0500 га, кадастровий номер :04:001:0026,

земельну ділянку площею 0,0500 га, кадастровий номер :04:001:0189,

садовий будинок АДРЕСА_2 ,

шляхом продажу цього майна з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, за ціною, встановленою на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2019 року позов ТОВ «БНВП «МС-центр» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 грудня 2006 року № 246-РВD, укладеним АКБ «ХФБ Банк Україна» (правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 , право вимоги за яким перейшло до поручителя ТОВ «БНВП «МС-центр» у сумі 1 429 980,00 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 17 серпня 2007 року, укладеним між АКБ «ХФБ Банк Україна» (правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк»), та ОСОБА_3 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І. С. та зареєстрованим за № 4217, право вимоги за яким перейшло до ТОВ «БНВП «МС-центр» як до нового іпотекодержателя, а саме на:

земельну ділянку, кадастровий номер :04:001:0026, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0500 га, цільове призначення: ведення садівництва;

земельну ділянку, кадастровий номер :04:001:0189, що знаходиться за адресою: садове товариство «Каштан», Гнідинська сільська рада, Бориспільський район, Київська область, площею 0,0500 га, цільове призначення: ведення садівництва;

садовий будинок АДРЕСА_2 ,

шляхом продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, за ціною, встановленою на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач ТОВ «БНВП «МС-центр» як поручитель виконало взяті на себе зобов`язання перед банком щодо погашення заборгованості позичальника

ОСОБА_1 за кредитним договором та додатковими угодами до нього, то до нього перейшли всі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й на звернення стягнення на іпотечне майно.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд виходив з того, що перерахування коштів ТОВ «БНВП

«МС-центр» на поточний банківський рахунок ОСОБА_1 не може вважатися належним виконанням основного зобов`язання перед банком, оскільки такий спосіб погашення заборгованості між сторонами та банком не обумовлювався.

Водночас пунктом 1.3 договору поруки визначено, що у разі невиконання позичальником забезпечених порукою зобов`язань, поручитель доручає кредитору здійснювати договірне списання грошових коштів з поточних рахунків саме поручителя, а не боржника. При цьому у заяві ОСОБА_1 на сплату заборгованості на сплату заборгованості згідно з умовами опції 50-50 з частковим анулюванням від 25 грудня 2015 року викладено прохання до банку здійснити погашення заборгованості (у тому числі достроково) у розмірі 48 800,00 євро шляхом договірного списання коштів з його банківського рахунку № НОМЕР_2 , тоді як ТОВ «БНВП «МС-центр» здійснило перерахування коштів на поточний рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_3 .

Апеляційний суд вказав, що належних доказів того, що між банком, боржником та поручителем було узгоджено виконання поручителем основного зобов`язання шляхом переказу коштів на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_3 немає. У матеріалах справи також немає будь-яких доказів того, що ПАТ «Укрсоцбанк» прийняло від ТОВ «БНВП «МС-центр» виконання товариством як поручителем основного зобов`язання ОСОБА_1 . За таких обставин висновок суду першої інстанції про виконання основного зобов`язання саме ТОВ «БНВП «МС-центр» є таким, що не ґрунтується на матеріалах справи.

Не можна визнати таким доказом і рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2019 року у справі № 826/3960/18, на які послався суд першої інстанції, оскільки ними встановлено лише те, що 25 грудня 2015 року ТОВ «БНВП «МС-центр» перерахувало на поточний рахунок саме ОСОБА_1 у ПАТ «Укрсоцбанк» 1 244 600,00 грн, а ПАТ «Укрсоцбанк» здійснило списання цих коштів для купівлі 48 800,00 євро. Це, на переконання апеляційного суду, не може вважатися належним, достатнім і допустимим доказом виконання основного зобов`язання ТОВ «БНВП «МС-центр» як поручителем ОСОБА_1 перед ПАТ «Укрсоцбанк» та прийняття банком такого виконання товариством цього зобов`язання.

Суд апеляційної інстанції також вказав, що саме по собі виконання поручителем основного зобов`язання боржника перед кредитором не означає автоматичного переходу до нього прав іпотекодержателя, оскільки це право набувається лише шляхом укладення відповідного правочину. Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що у зв`язку із перерахуванням ТОВ «БНВП «МС-центр» як поручителем на рахунок ОСОБА_1 грошових коштів на виконання основного зобов`язання позичальника перед банком, до товариства перейшли усі права у зобов`язаннях між сторонами, зокрема і за договором іпотеки, і як наслідок товариство має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд вважав безпідставним. Кредитор і поручитель відповідно до статті 24 Закону України «Про іпотеку» не укладали між собою договору про відступлення прав за іпотечним договором, і особа іпотекодержателя у зазначених правовідносинах не змінювалася, тому ТОВ «БНВП «МС-центр» не може вважатися таким, що набув права іпотекодержателя за вказаним договором іпотеки.

Апеляційний суд не погодився з доводами ТОВ «БНВП «МС-центр» про те, що рішення суду першої інстанції не порушує будь-які права чи інтереси ОСОБА_2 , а він не має процесуального права на звернення до суду із апеляційною скаргою, тому апеляційне провадження підлягає закриттю. Суд вказав, що у лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Подільського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_1 про стягнення з нього боргу у розмірі 157 540,00 євро за договором позики від 01 березня 2015 року. Ухвалою цього ж суду від 17 лютого 2017 року задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову та накладено арешт на майно ОСОБА_1 , а саме на спірні земельні ділянки та садовий будинок, які

є предметом позову у цій справі. Крім того, рішенням Подільського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року у справі № 758/2418/17 позов ОСОБА_2 задоволено частково та стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики від

01 березня 2015 року у загальному розмірі 203 623,63 євро. Таким чином, апеляційний суд з урахуванням норм частин другої, п`ятої статті 48, частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» дійшов висновку, що ОСОБА_2 також є кредитором ОСОБА_1 за договорами позики, заборгованість за якими стягнута з відповідача на підставі судового рішення. Як зазначалось, ухвалою суду в справі № 758/2418/17 накладено арешт на спірне майно, за рахунок якого ОСОБА_2 має обґрунтоване право сподіватися на задоволення своїх майнових інтересів під час виконання судового рішення про стягнення боргу за договорами позики шляхом реалізації цього майна.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції всупереч статті 53 ЦПК України не залучив до участі у справі кредитора та іпотекодержателя ПАТ «Укрсоцбанк», що відповідно до статті 376 ЦПК України є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

У березні 2020 року представник ТОВ «БНВП «МС-центр» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд порушив норми процесуального права під час відкриття апеляційного провадження та розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 , оскільки проігнорував висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року в справі

№ 905/943/18. Зокрема, у вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що особа, яка звертається з апеляційною скаргою повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме. Верховний Суд зазначив, що рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги. Верховний Суд наголосив, що у разі коли скаржник лише зазначає про те, що оскаржуване рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що рішенням вирішено його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду апеляційної скарги.

Представник позивача зазначає, що ОСОБА_2 не є стороною ані кредитного договору від 21 грудня 2006 року, ані стороною договору поруки від 20 листопада 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 , ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «БНВП «МС-центр». Вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 за кредитним договором від 21 грудня 2006 року були забезпечені іпотекою на підставі договору іпотеки від 17 серпня 2007 року, укладеного за вісім років до виникнення спірних правовідносин між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . Наведені ОСОБА_2 аргументи зводились лише до того, що він є іншим кредитором відповідача, що однак з урахуванням вищевказаної правової позиції Верховного Суду не давало йому права оскаржувати рішення суду першої інстанції у цій справі.

Апеляційний суд не вирішив клопотання позивача про закриття провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2019 року у цій справі під час розгляду справи в судовому засіданні, а також не надав йому жодної оцінки в оскарженій постанові.

Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що перерахування коштів ТОВ «БНВП «МС-центр» на поточний банківський рахунок ОСОБА_1 не може вважатися належним виконанням позивачем як поручителем основного зобов'язання відповідача за кредитним договором перед банком.

ТОВ «БНВП «МС-центр», діючи за погодженою з банком схемою, за графіком перераховувало в національній валюті України гривні необхідні суми коштів на гривневий рахунок позичальника № НОМЕР_3 в АТ «Укрсоцбанк»

з призначенням платежу: «Виконання зобов'язань щодо повернення суми кредиту згідно Договору поруки № 246-РВР-ПОР від 20.11.2015». Банк після кожного платежу здійснював списання отриманих коштів для купівлі євро та їх зарахування для погашення кредиту, оскільки умови кредитного договору передбачали обов'язок здійснювати повернення кредиту в іноземній валюті. Факт перерахування ТОВ «БНВП «МС-центр» на виконання умов договору поруки на поточний рахунок позичальника коштів у гривні, а також їх наступне списання для придбання іноземної валюти було предметом дослідження та підтверджено рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада

2018 року та постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від

12 березня 2019 року під час розгляду справи № 826/3960/18. Суди у вказаній справі дійшли висновку, що кошти у розмірі 1 244 600 грн, перераховані ТОВ «БНВП «МС-центр», були прийняті банком як належне виконання зобов`язання за договором поруки. Обставини щодо перерахування коштів з метою виконання зобов'язань щодо повернення суми кредиту згідно з договором поруки також підтверджуються виписками банку за рахунками позивача та відповідача.

Суд першої інстанції, дослідивши надані до матеріалів справи платіжні доручення, виписки банку, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2019 року в справі № 826/3960/18, дійшов обґрунтованого висновку про виконання ТОВ «БНВП «МС-центр» зобов'язань ОСОБА_1 за кредитним договором. У свою чергу, апеляційний суд не звернув уваги та не надав жодної оцінки призначенню платежів, які здійснював позивач, а також зафіксованим у виписках банку діях АТ «Укрсоцбанк» щодо списання таких коштів в інтересах відповідача, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про те, що відповідні кошти перераховувались не на виконання договору поруки.

Помилковим є висновок апеляційного суду про те, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2018 року та постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2019 року в справі № 826/3960/18 не можна визнати доказом виконання позивачем як поручителем основного зобов'язання ОСОБА_1 , оскільки встановлені вказаними судовими рішеннями обставини щодо виконання ТОВ «БНВП «МС-центр» умов договору поруки є преюдиційними під час розгляду цієї справи.

Необґрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що виконання поручителем основного зобов'язання боржника перед кредитором не означає автоматичного переходу до нього прав іпотекодержателя, оскільки це право набувається лише шляхом укладення відповідного правочину. Крім того, помилковим є твердження про те, що кредитор і поручитель відповідно до статті 24 Закону України «Про іпотеку» не укладали між собою договору про відступлення прав за іпотечним договором, і особа іпотекодержателя у зазначених правовідносинах не змінювалася, тому ТОВ «БНВП «МС-Центр» не може вважатися таким, що набув права іпотекодержателя за договором іпотеки.

Відповідно до статті 556 ЦК України до ТОВ «БНВП «МС-центр» як до поручителя, який виконав зобов'язання боржника, перейшли права кредитора, а саме права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 21 грудня 2006 року та договором іпотеки від 17 серпня 2007 року. При застосуванні норми статті 556 ЦК України необхідно враховувати висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 910/20599/17, від 02 жовтня 2018 року в справі № 910/19394/17, від 26 лютого 2019 року в справі

№ 910/19629/17, від 16 січня 2020 року в справі № 910/5000/19. Згідно з цими висновками перехід до поручителя прав кредитора у зобов`язанні після виконання ним обов`язку боржника відбувається в силу прямої вказівки закону, будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно.

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що рішенням суду першої інстанції було порушено права ОСОБА_2 . Так, позивач по відношенню до відповідача є іпотекодержателем, оскільки до нього у силу прямої вказівки закону (частини другої статті 556 ЦК України) перейшли права за договором іпотеки, у зв'язку з виконанням зобов'язань ОСОБА_1 за кредитним договором перед банком. ТОВ «БНВП «МС-центр» як іпотекодержатель, має пріоритетне першочергове право на задоволення своїх вимог з боку

ОСОБА_1 за рахунок предмета іпотеки перед іншими особами. При цьому, право позивача на звернення стягнення на майно ОСОБА_1 , яке перебуває в іпотеці, не залежить від наявності судового рішення про таке стягнення. Таким чином, ухвалення Бориспільським міськрайонним судом Київської області рішення про звернення стягнення на майно

ОСОБА_1 , яке перебуває в іпотеці, жодним чином не може порушувати права ОСОБА_2 , оскільки ТОВ «БНВП «МС-центр» як іпотекодержатель має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами. Також, безпідставними

є доводи ОСОБА_2 та висновки апеляційного суду щодо можливості виконання боргового зобов'язання ОСОБА_1 перед ним, в тому числі рішення Подільського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року

в справі № 758/2418/17, за рахунок спірного майна, оскільки згідно з частиною першою статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено, зокрема, у разі, якщо наявна письмова згода, заставодержателя. Але, така згода в даному випадку виключається.

Помилковим є висновок апеляційного суду про те, що суд першої інстанції всупереч статті 53 ЦПК України не залучив до участі у справі кредитора та іпотекодержателя ПАТ «Укрсоцбанк», що відповідно до статті 376 ЦПК України є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення. Суд апеляційної інстанції дійшов такого висновку без жодного обґрунтування. Водночас зобов'язання перед АТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором від 21 грудня 2006 року виконані, про що банк видав відповідну довідку. Ухвалення судом рішення у цій справі жодним чином не стосується прав та інтересів АТ «Укрсоцбанк» та не може вплинути на його права або обов'язки щодо жодної зі сторін. Таким чином, у суду першої інстанції не було підстав для залучення АТ «Укрсоцбанк» до участі у справі як третьої особи.

У вересні 2020 року від представника ТОВ «БНВП «МС-центр» до суду надійшло клопотання про врахування висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верхового Суду від 15 травня 2020 року у справі № 904/897/19 під час касаційного перегляду постанови Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 26 березня 2020 року поновлено ТОВ «БНВП

«МС-центр» строк на касаційне оскарження постанови апеляційного суду, відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції. Крім того, цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ «БНВП «МС-центр» про зупинення виконання та дії оскарженої постанови апеляційного суду до закінчення її перегляду у касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 26 березня 2020 року вказано, що підставою касаційного оскарження позивач зазначає те, що апеляційний суд

в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі

№ 905/943/18, від 11 липня 2018 року № 523/4734/12, від 21 вересня 2018 року у справі № 909/68/18, від 22 серпня 2018 року у справі № 910/20599/17, від

02 жовтня 2018 року у справі № 910/19394/17, від 26 лютого 2020 року у справі № 910/19629/17, від 16 січня 2020 року у справі № 910/5000/19. Касаційна скарга містить підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 21 грудня 2006 року між АКБ «ХФБ Банк Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 246-PBD, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 200 000,00 євро строком на

15 років з 21 грудня 2006 року до 21 грудня 2021 року зі сплатою відсотків, комісійних та інших платежів відповідно до умов, визначених в цьому договорі.

17 серпня 2007 року на забезпечення зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором між ОСОБА_3 та АКБ «ХФБ Банк Україна» було укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку передано земельні ділянки, які розташовані на території садового товариства «Каштан» Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області та садовий будинок

АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 1.4. договору іпотеки сторони погодили, що вартість предмета іпотеки на день підписання договору становить

1 182 458,00 грн.

30 червня 2010 року між ВАТ «Унікредит Банк» як правонаступником АКБ «ХФБ Банк Україна» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до вказаного кредитного договору, якою викладено пункт 3.2 кредитного договору в новій редакції, згідно з якою позичальник доручає банку здійснювати погашення основної суми кредиту, процентів за його користування, сплату неустойки, комісій, будь-яких інших платежів за цим договором та витрат, понесених банком на користь третіх осіб, шляхом договірного списання коштів позичальника в будь-якій валюті, що знаходиться на будь-якому із його рахунків, у тому числі з пов`язаного рахунку № НОМЕР_1 , відкритих в банку за умови настання строків виконання позичальником будь-яких грошових зобов`язань, передбачених договором та/або настання випадків невиконання.

19 червня 2015 року між ПАТ «Укрсоцбанк» як правонаступником ВАТ «Унікредит Банк», та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін № 1 до кредитного договору від 21 грудня 2006 року № 246-PBD, яким сторони визначили, що станом на дату укладення цього договору про внесення змін заборгованість за договором кредиту становить: 110 307,77 євро - заборгованість за кредитом; 474,32 євро - заборгованість по нарахованим та не сплаченим процентам за користування кредитом.

20 листопада 2015 року між ОСОБА_1 , ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «БНВП «МС-центр» як поручителем було укладено договір поруки № 246-PBD-ПОР, відповідно до якого товариство зобов`язалося перед кредитором у повному обсязі відповідати за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій (пені, штрафу), у розмірі, в строки та в порядку, передбачених договором.

Відповідно до пункту 1.3 цього договору у разі невиконання позичальником забезпечених порукою зобов`язань протягом семи робочих днів від дати закінчення строку виконання зобов`язань за договором кредиту, поручитель доручає кредитору здійснювати на підставі меморіальних ордерів, оформлених кредитором, договірне списання грошових коштів з поточних рахунків поручителя, відкритих ним в ПАТ «Укрсоцбанк» в сумах, що підлягають сплаті за договором кредиту щодо погашення заборгованості за кредитом, нарахованими процентами, комісіями, а також можливої неустойки (пені, штрафу).

Згідно з пунктом 3.1.2 вказаного договору поручитель зобов`язаний протягом шістдесяти календарних днів від дати отримання повідомлення кредитора про невиконання позичальником забезпеченого порукою зобов`язання, виконати відповідне зобов`язання шляхом перерахування непогашеної суми кредиту, несплаченої суми процентів та/або комісій на відповідні внутрішньобанківські рахунки, а також суми штрафних санкцій (пені, штрафу) на рахунок, вказаний у повідомленні кредитора.

20 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір про внесення змін № 2 до кредитного договору, яким визначено, що станом на дату укладення цього договору про внесення змін заборгованість за договором кредиту становить 102 929,23 євро.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 14 лютого 2013 року в справі № 2607/9126/12 про затвердження мирової угоди визнано право власності за відповідачем на земельні ділянки: кадастровий номер :04:001:0026, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , розміром 0,0500 га, цільове призначення: ведення садівництва; кадастровий номер :04:001:0189, що знаходиться за адресою: садове товариство «Каштан», Гнідинська сільська рада, Бориспільський район, Київська область, розміром 0,0500 га, цільове призначення: ведення садівництва, та садовий будинок АДРЕСА_2

ТОВ «БНВП «МС-Центр» здійснювало перекази коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на поточний банківський рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_3 .

Відповідно до заяви ОСОБА_1 щодо сплати заборгованості згідно з умовами опції 50-50 з частковим анулюванням від 25 грудня 2015 року він просив банк здійснити погашення заборгованості (у тому числі достроково) у розмірі 48 800,00 євро шляхом договірного списання коштів з його банківського рахунку № НОМЕР_2 та цією заявою фактично визнав наявність цієї суми коштів на цьому поточному рахунку. Крім того, у цій заяві він просив здійснити анулювання (прощення) заборгованості за кредитним договором у розмірі 48 800,00 євро, при цьому датою анулювання (прощення) заборгованості зазначено 05 січня 2016 року. Також у цій заяві ОСОБА_1 зазначив, що перерахунок суми анульованої (прощеної) заборгованості в національну валюту з метою декларування та сплати податку буде здійснено ним самостійно на визначену дату анулювання (прощення) заборгованості.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково

з таких підстав.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦК України).

Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 554/2979/19 (провадження № 61-11126св20) зазначено, що

«у пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 412/1277/2012 (провадження № 61-3704св19) зроблено висновок, що «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 619/134/17 (провадження № 61-46029св18) зазначено, що «відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Частиною третьою статті 352 ЦПК України передбачено, що після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Аналізуючи зміст зазначених норм процесуального права, слід дійти висновку, що право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судом рішення певним чином впливає на їх права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках. Закриваючи апеляційне провадження, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12 липня 2017 року не вирішувались питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 , яка не є стороною спірного договору та учасником спірних правовідносин. Сторони у справі не посилались, що за договором позики від 07 липня 2015 року ОСОБА_1 були одержані кошти, які використані в інтересах його сім`ї з ОСОБА_3 . Обсяг зобов`язань ОСОБА_3 у зв`язку з прийняттям оскаржуваного рішення не збільшився. З огляду на викладене, оскільки судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 не вирішувались, апеляційний суд закрив апеляційне провадження».

[…] Проте поза увагою суду апеляційної інстанції залишилося те, що: у справі, яка переглядається, пред`явлено вимогу про стягнення боргу за договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2; ОСОБА_3 не є стороною договору позики від 21 лютого 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2; майно, яке належить ОСОБА_3 не є предметом спору у цій справі».

У справі, що переглядається, ОСОБА_2 , який не брав участі

у розгляді справи в суді першої інстанції, подав до апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від

22 травня 2019 року. На обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 вказував, що рішенням суду першої інстанції було вирішено питання про його права та інтереси як позивача у цивільній справі №758/2418/17 та кредитора

ОСОБА_1 за договорами позики від 01 березня 2015 року, оскільки у випадку скасування Подільським районним судом міста Києва арешту майна відповідача, на яке звернуто стягнення у цій справі, він буде позбавлений можливості повернути позичені ОСОБА_1 кошти. Крім того, ОСОБА_2 зазначав, що суд першої інстанції не встановив та не дослідив обставини щодо того, хто сплатив грошові кошти на погашення заборгованості за кредитним договором від 21 грудня 2006 року. Тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про виконання позивачем ТОВ «БНВП «МС-центр» як поручителем зобов'язань боржника ОСОБА_1 перед ПАТ «Укрсоцбанк».

Постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, крім іншого, дійшов висновку про безпідставність доводів ТОВ «БНВП «МС-центр» про те, що рішення суду першої інстанції не порушує будь-які права чи інтереси ОСОБА_2 , а він не має процесуального права на звернення до суду із апеляційною скаргою. Суд апеляційної інстанції також посилався на те, що у лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Подільського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_1 про стягнення з нього боргу у розмірі 157 540,00 євро за договором позики від

01 березня 2015 року. Ухвалою цього ж суду від 17 лютого 2017 року задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову та накладено арешт на майно ОСОБА_1 , а саме на спірні земельні ділянки та садовий будинок, які

є предметом позову у цій справі. Крім того, рішенням Подільського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року у справі № 758/2418/17 позов ОСОБА_2 задоволено частково та стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики від

01 березня 2015 року у загальному розмірі 203 623,63 євро.

Таким чином, апеляційний суд з урахуванням норм частин другої, п`ятої статті

48, частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» дійшов висновку, що ОСОБА_2 також є кредитором ОСОБА_1 за договорами позики, заборгованість за якими стягнута з відповідача на підставі судового рішення. Як зазначалось, ухвалою суду в справі

№ 758/2418/17 накладено арешт на спірне майно, за рахунок якого ОСОБА_2 має обґрунтоване право сподіватися на задоволення своїх майнових інтересів під час виконання судового рішення про стягнення боргу за договорами позики шляхом реалізації цього майна.

Разом з цим апеляційний суд не звернув увагу, що:

у цій справі пред`явлено вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавцем за яким є ОСОБА_1 ТОВ «БНВП «МС-центр» вважає, що, виконавши зобов`язання відповідача перед банком за кредитним та іпотечним договором, відповідно до статті 556 ЦК України товариство набуло прав кредитора ОСОБА_1 . Тобто спірні правовідносини фактично виникли між ТОВ «БНВП «МС-центр» і ОСОБА_1 ;

ОСОБА_2 не є стороною вказаних вище кредитного договору від 21 грудня 2006 року, договору іпотеки від 17 серпня 2007 року, договору поруки від 20 листопада 2015 року;

питання щодо виконання рішенням Подільського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року, яким з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто грошові кошти у загальному розмірі 203 623,63 євро, не є предметом спору у цій справі.

За таких обставин апеляційний суд зробив передчасний висновок про порушення прав та інтересів ОСОБА_2 оскарженим рішенням суду першої інстанції, скасування рішення суду першої інстанції на підставі пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги, з урахуванням необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду від

21 жовтня 2020 року у справі № 554/2979/19 (провадження №61-11126св20), свідчать про те, що постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими

в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження

№ 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення

з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 141, 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Багатогалузеве науково-виробниче підприємство «МС-центр» задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат

Судді:Н. О. Антоненко

І. О. Дундар М. М. Русинчук М. Ю. Тітов