Дата документу 14.06.2021 Справа № 327/76/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 327/76/20 Головуючий у 1 інстанції Кущ Т.М.
Провадження №22ц/807/1595/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Розівського районного суду Запорізької області від 08 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про повернення безпідставно отриманих коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про повернення безпідставно отриманих коштів.

В обґрунтуваннясвоїх вимог, з урахуванням уточнень, ОСОБА_1 зазначав, що 12 жовтня 2017 року він уклав угоду про купівлю житлового будинку АДРЕСА_1 , у ОСОБА_2 за 2400 дол. США, про що відповідачем складено розписку.

Позивач зазначав, що ще 18 вересня 2017 року він, працюючи у ТОВ «Прогрес» укладав з товариством договір позики на суму 2500 грн. щоб зробити перший внесок ОСОБА_2 за будинок. Також, 01 серпня 2018 року ним укладено другий договір позики з ТОВ «Прогрес» на суму 50000 грн. для оплати коштів за будинок. На час звернення з позовом, кошти, взяті у ТОВ «Прогрес» він відпрацював.

Про отримання ОСОБА_2 коштів у ОСОБА_1 на суму 2400 дол. США (що еквівалентні 60752 ,40 грн.) свідчать розписки, складені відповідачем, а саме: 12 жовтня 2017 року ОСОБА_2 отримала кошти в сумі 74 дол. США; 25 жовтня 2017 року 76 дол. США та 54 дол. США; 10 лютого 2018 року 90 дол. США; 19 червня 2018 року 227 дол. США; 01 серпня 2018 року 1879 дол. США.

ОСОБА_1 зазначив, що він розлучився із колишньою дружиною, і в придбання будинку втрутилась його колишня теща ОСОБА_3 , внаслідок чого, 27 грудня 2018 року ОСОБА_2 , не попередивши позивача про намір продати будинок іншій особі оформила договір купівлі-продажу вищезазначеного будинку на ОСОБА_3 .

Позивач неодноразово звертався з вимогою про повернення коштів у сумі 2400 дол. США, сплачених ним за будинок, проте такі звернення ОСОБА_2 були проігноровані. ОСОБА_1 також звертався і до правоохоронних органів з заявою про злочин, однак звернення ніякого результату не дало, борг не повернутий, до кримінальної відповідальності винних осіб не притягнуто.

Посилаючись на вищенаведені обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 60752,40 грн. безпідставно отриманих коштів, сплачених за житловий будинок в АДРЕСА_1 .

Рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 08 лютого 2021 року відмовлено у задоволені позову.

Враховуючи наявність домовленості учасників справи на придбання нерухомого майна (будинку) в майбутньому, визначення між ними первісної загальної вартості будинку та порядку сплати грошових коштів за нього, які й були отримані ОСОБА_2 в повному обсязі, а також з урахуванням існування договору купівлі-продажу від 27 грудня 2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зміст якого не відповідає раніше досягнутій між сторонами домовленості до його укладення в частині зазначення покупців та дійсної вартості будинку, а також враховуючи той факт, що ОСОБА_4 фактично взяла на себе зобов`язання повернути ОСОБА_1 кошти у розмірі 50000 грн., сплачені ним за купівлю будинку, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 був обраний невірний спосіб судового захисту порушеного права. Судом першої інстанції також зазначено, що між сторонами існували договірні правовідносини щодо купівлі-продажу у майбутньому нерухомого майна, що фактично виключає можливість застосування положення статті 1212 ЦК України, оскільки у разі неукладення основного договору купівлі-продажу, задля чого укладався попередній договір, норми ЦК України спеціально передбачають правові наслідки цього і ними не є застосування положень статті 1212 ЦК України.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що оскаржуване рішення порушує його право на справедливий судовий розгляд, захист прав та інтересів судом, просить скасувати рішення Розівського районного суду Запорізької області від 08 лютого 2021 року та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано усі фактичні обставини справи та не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. Скаржник зазначає, що просив суд стягнути кошти в сумі 2400 дол. США, які ним були сплачені ОСОБА_2 за будинок. Суд дійшов хибної думки, стосовно на кого буде оформлено будинок чи на ОСОБА_1 , чи на його колишню тещу ОСОБА_3 , різниці не має, а те що ОСОБА_3 є чужа людина ОСОБА_1 суд не врахував та не надав правову оцінку цій обставині. ОСОБА_1 також вважає, що при ухваленні рішення, суд взагалі не повинен був виходити за рамки позовних вимог, та не з`ясовувати ті обставини які не стосуються справи, та не допитувати свідків які взагалі не змогли надати суду пояснення.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначено, що суд, перебуваючи в нарадчій кімнаті по цій справі у період з 27 січня 20201 року по 08 лютого 2021 року розглядав інші справи та приймав рішення, порушивши таїнство нарадчої кімнати. Доказом цього є єдиний реєстр судових рішень з 27 січня 2021 року по 08 лютого 2021 року.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч. 1, п.1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, даний спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 29 березня 2021 року в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

У відзиві ОСОБА_2 просить рішення Розівського районного суду Запорізької області від 08 лютого 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що оскільки ОСОБА_1 04 травня 2018 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , а отже, грошові кошти в сумі 2106 дол. США, які позивач передав ОСОБА_2 - є спільною сумісною власністю подружжя в розумінні ст. 60 СК України. За таких обставин, позивач не має право вимагати повернення грошових коштів без згоди іншого співвласника - ОСОБА_5 , оскільки дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Проте, ОСОБА_5 співпозивачем до справи не залучено. Крім того, якщо позивач посилається на те, що він у жовтні 2018 року уклав угоду про купівлю будинку, то до лютого 2019 року він сплатив продавцю лише 294 дол. США. Інші гроші він сплачував у шлюбі із спільних коштів, тому ціна позову не може перевищувати 294 дол. США, за умовою, що ці кошти дійсно відповідач отримала від позивача за продаж будинку. Інші грошові кошти позивач має право на отримання внаслідок поділу майна подружжя від ОСОБА_5 , а не від ОСОБА_2 . Враховуючи, що позивач стягує грошові кошти, які йому не належать йому, суд, на думку ОСОБА_2 правильно відмовив у позові. Крім того, з урахуванням обставин справи, суд дійшов правильного висновку, що відповідач, згідно укладеного договору купівлі-продажу, передала у власність належний їй будинок не іншій особі, як стверджує позивач та його представник, про яку ОСОБА_1 не було відомо, а одній із двох осіб, які майже в рівних частках фактично внесли кошти за придбаний будинок, та за суму, яка є меншою від обумовленої сторонами.

Інші учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України не скористалися, відзивів на апеляційну скаргу не надали.

Приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Вищезазначеним вимогам оскаржуване рішення відповідає у повному обсязі.

Так, встановлено з матеріалів справи, зокрема з оригіналів розписок, що 12 жовтня 2017 року ОСОБА_2 вирішила продати, а ОСОБА_1 придбати будинок по АДРЕСА_1 в розстрочку за 2400 дол. США. Встановлено також, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 частину грошових коштів за вказаний будинок у сумі 50000 грн. Суму залишку зобов`язався виплатити до 15 жовтня 2019 року (т. 2 а.с. 3, 4).

З копії розписки, складеної ОСОБА_4 та ОСОБА_1 вбачається, що останні, не перебуваючи у шлюбі отримали грошові кошти у ОСОБА_6 у розмірі 50000 грн. на купівлю будинку, та відділи ОСОБА_2 як перший внесок на купівлю будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 76).

З оригіналу розписки, складеною ОСОБА_2 01 серпня 2018 року встановлено, що остання всю суму за проданий будинок отримала, претензій до покупця не має (а.с. 2, зворот).

З копії розписки, складеної ОСОБА_1 30 вересня 2018 року встановлено, що позивач забрав свої меблі у дружини ОСОБА_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Матеріальних претензій не має та при розлученні пред`являти не буде (т. 1 а.с. 67).

З копії розписки, складеною ОСОБА_4 26 жовтня 2018 року встановлено, що остання зобов`язалась сплатити ОСОБА_1 50000 грн., виплачуючи щомісячно по 2500 грн. до повного погашення суми. Вказана плата - плата за будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 66).

На виконання вищевказаної домовленості 06 грудня 2018 року ОСОБА_4 в присутності свідків передала ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 2500 грн. (т.1 а.с.72).

В подальшому на протязі 2019 року ОСОБА_4 продовжила виконувати взяте на себе зобов`язання та додатково засобами ПАТ «Укрпошта» переказала ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 8500 грн., а саме, 14 травня 2019 року - 2500 грн., 15 червня 2019 року - 2500 грн., 25 липня 2019 року - 2500 грн., 28 серпня 2019 року - 500 грн., 26 вересня 2019 року - 500 грн. (т.1 а.с.68-71).

З копії договору купівлі-продажу від 27 грудня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Розівської державної нотаріальної контори Мацків Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1706 встановлено, що ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 придбала житловий будинок АДРЕСА_1 . За домовленістю сторін продаж будинку вчинено за 49413 грн. (т. 1 а.с. 78-79).

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію власності, також підтверджується, що право власності на вищевказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 2018 року (т. 1 а.с. 40).

З постанови ст. слідчого СВ Розівського ВП Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області про закриття кримінального провадження від 25 квітня 2019 року також встановлено, що звертаючись до ВП ГУНП стосовно шахрайських дій ОСОБА_2 , допитаний в якості потерпілого ОСОБА_7 пояснив, що перебуває у офіційному шлюбі з ОСОБА_4 , але на даний час вони сумісно не мешкають, а він мешкає за іншою адресою. Від шлюбу мають спільну доньку. Коли проживали разом з дружиною, то вирішили купити будинок у ОСОБА_2 , розташований по АДРЕСА_1 за 115000 грн. Коли купували будинок, то 50000 грн. відразу ж дала теща, тобто мама його дружини ОСОБА_3 , які вони дали в якості задатку власниці будинку. Потім другу частину 50000 грн. він взяв в борг в ТОВ «Прогрес», де працює і виплачує щомісячно певну суму. Коли пішов з сім`ї, то дружина і донька залишились мешкати в придбаному ними сумісно будинку. Потім ОСОБА_1 дізнався, що ОСОБА_3 будинок оформила не на його дружину а на себе, проте він їй дозвілу на це не давав (т. 1 а.с. 11-12).

07 грудня 2019 року ОСОБА_1 направлено на адресу ОСОБА_2 вимогу про повернення боргу, в якій позивач вимагав повернути кошти в сумі 2400 дол. США сплачених ним особисто за житловий будинок, з тих підстав, що ОСОБА_2 будинок продала ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 10).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на приписи ст. 1212 ЦК України, просив стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 2400 дол. США (що еквівалентно 60752,40 грн.), як безпідставно отримані кошти, сплачені за житловий будинок в АДРЕСА_1 .

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Виходячи із норм статті 1212 ЦК України, правова природа безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збережено за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Результат системного аналізу зазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунено за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14.

Вищевказаний висновок також підтримано Верховним Судом, що відображено у постанові від 09 грудня 2020 року (справа № 211/5994/17, провадження № 61-15037св19).

За приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, встановивши між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наявність договірних відносин, що визнається позивачем у позовній заяві, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набутих грошових коштів.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що суд першої інстанції не повинен був з`ясовувати ті обставини, які не стосуються справи та тим самим вийшов за межі позовних вимог є безпідставними, оскільки рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

За таких обставин розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, районний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, вірно встановив обставини справи та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції таїнства нарадчої кімнати не підтверджується жодними докази, крім того, спростовуються службовою запискою керівника апарату Розівського районного суду Запорізької області (т. 2 а.с. 65).

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Розівського районного суду Запорізької області від 08 лютого 2021 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 14 червня 2021 року.

Головуючий:

Судді: