ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року

м. Харків

Справа № 645/7527/20

Провадження № 22-ц/818/3662/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення неправомірно отриманих коштів, за апеляційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 04 березня 2021 року, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 Управління соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить суд стягнути з відповідача неправомірно отримані бюджетні кошти у розмірі 1470,00 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 2102,00 грн.

В обґрунтування позову зазначає, що 24.07.2017 на виконання постанови Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21.12.2016 по справі № 645/5119/16-а, яка набрала законної сили, Управлінням соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради було видано ОСОБА_1 посвідчення "Члена сім`ї загиблого".

Не погоджуючись із рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21.12.2016 та ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.02.2017, Управлінням 22.03.2017 було направлено на адресу Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу на вищезазначені рішення. 10.06.2019 Верховним Судом було прийнято постанову, згідно з якою касаційну скаргу Управління було задоволено, постанову Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21.12.2016 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.02.2017 у справі № 645/5119/16-а, скасовано.

Тобто, відповідач не мав права отримати "Посвідчення члена сім`ї загиблого". Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2020 було зобов`язано відповідача повернути Управлінню посвідчення, яке було видане 24.07.2017 з урахуванням вимог Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Ураховуючи, що відповідач отримав "Посвідчення члена сім`ї загиблого", за п. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» йому було призначено та виплачено у відповідності до вимог законодавства щорічну разову грошову допомогу до 05 травня 2018 р. в розмірі 630 грн та до 05 травня 2019 р. у розмірі 840 грн. Загальна сума отриманих коштів склала 1470 грн. Оскільки Відповідач не мав права на отримання "Посвідчення члена сім`ї загиблого", що підтверджується постановою Верховного Суду від 10.06.2019 р., відповідно він не мав права і на отримання щорічної разової грошової допомоги до 05 травня за 2018 та 2019 роки. 05.05.2020 Управлінням було направлено відповідачу повідомлення про необхідність повернення коштів у розмірі 1470 грн., яке було отримано відповідачем 08.05.2020. Згідно із інформацією Обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат станом на 27.10.2020 відповідачем не повернуто кошти на розрахунковий рахунок Центру. З метою забезпечення цільового принципу використання бюджетних коштів, ураховуючи неповернення відповідачем суми переплати у добровільному порядку, Управління змушене звернутися до суду з метою повернення коштів до бюджету в судовому порядку.

25.01.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач зазначив, що стягнення з нього коштів у розмірі 1470,00 грн. не є законним.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 04 березня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що у даному випадку позивач, звертаючись до суду з позовною заявою, просить суд стягнути з відповідача кошти, отримані, на думку позивача, неправомірно, проте не посилається на певні положення ЦК України, які регулюють спірні правовідносини.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 04 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовну заяву в повному обсязі, та здійснити розподіл судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції при ухваленні рішення керувався положеннями ст.. 1215 ЦК України, однак сторона позивача не згодна з такими висновками суду.

З цього приводу пояснює, що для застосування даної норми необхідна наявність у спірних правовідносинах сукупності ознак, а саме отримання особою заробітної плати і платежів, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, факт добровільної виплати вищевказаних виплат, а також відсутність рахункової помилки і недобросовісності набувача.

Разом з тим, позивач вважає, що було виплачено відповідачу кошти, які кваліфікуються, на його думку, як пільги, та вказує, що таке поняття не входить до переліку зазначеному у ст..1215 ЦК України.

Крім того, були відсутні правові підстави для видачі відповідачу посвідчення "Члена сім`ї загиблого», і воно було повернуто на підставі постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2020. За таких обставин, відповідач не мав права на відповідні державні виплати.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивач не довів неправомірності отримання відповідачем державних виплат грошових коштів.

Судом встановлено, що постановою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 21.12.2016 р. визнано протиправним рішення Управління праці і соціального захисту населення Адміністрації Фрунзенського району Харківської міської ради від 01.09.2016 р. про відмову у наданні ОСОБА_1 статусу члена сім`ї загиблого ОСОБА_2 , померлого внаслідок захворювання, отриманого в період проходження військової служби. Зобов`язано Управління праці і соціального захисту населення Адміністрації Фрунзенського району Харківської міської ради надати ОСОБА_1 статус члена сім`ї загиблого ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок захворювання, отриманого в період проходження військової служби, та видати ОСОБА_1 посвідчення члена сім`ї загиблого.

ОСОБА_1 було призначено та виплачено щорічну разову грошову допомогу до 05 травня 2018 року в розмірі 630 грн та до 05 травня 2019 року у розмірі 840 грн. Загальна сума отриманих коштів склала 1470 грн (а.с.12).

Постановою Верховного суду України від 10.06.2019 задоволено касаційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради, та скасовано постанову Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21.12.2016 і ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.02.2017 у справі № 645/5119/16-а.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2020 було зобов`язано ОСОБА_1 повернути Управлінню посвідчення, яке було видане 24.07.2017 з урахуванням вимог Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно зі статтею 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17, від 11 березня 2020 року у справі № 328/1056/19.

Згідно із частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18), постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 607/4570/17-ц (провадження № 61-29030св18). Висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 345/1183/17 (провадження № 14-420цс19) до цієї справи не застосовується, оскільки обставини справи інші.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Матеріали справи містять відомості про те, що на час виплати щорічної разової грошової допомоги відповідачу, рішення, на підставі якого було ОСОБА_1 надано Посвідчення члена сім`ї загиблого, було в силі.

Доказів умислу зі сторони відповідача для неправомірного отримання зазначених коштів, стороною позивача не надано, ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що такі виплати відповідачу носили разовий характер, і не є грошовою сумою, наданою особі як засіб до існування, як зазначено у ст. 1215 ЦК України, судова колегія не бере до уваги, оскільки у справі також відсутні докази того, що ці кошти відповідачем було використано в інший спосіб, ніж зазначено у вищевказаній статті ЦК України.

Крім того, синтаксичне тлумачення статі 1215 ЦК України, свідчить про те, що дієприкметниковий зворот «надані фізичній особі, як засіб до існування» стосується лише словосполучення «грошові кошти», натомість положення статі містить термін «допомога», який можна віднести до виплат, здійснених відповідачу в даному випадку.

Необхідно також зауважити, що безпосередньо у ст. 15 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» зазначено, що особам, на підставі п. 1 ст. 10 цього Закону виплачується разова грошова допомога, що відповідає переліку виплат, в розумінні ст.1215 ЦК України.

Таким чином доводи апеляційної скарги з питання термінології, які порушуються позивачем, спростовуються Законом, на який він сам і посилається.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність недобросовісних дій відповідача, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи відсутність умислу у відповідача на навмисне отримання державних грошових виплат, фактичні обставини справи а також, виходячи із необхідності дотримання справедливого балансу між інтересами держави та втручанням у права відповідача, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для примусового повернення отриманих ОСОБА_1 грошових коштів.

Таки чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368,п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 04 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття. Касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова