Дата документу 03.02.2021 Справа № 311/2203/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №311/2203/19 Головуючий у 1 інстанції Носик М.А.
Провадження № 22-ц/807/212/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 05 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Василівської міської ради Запорізької області, Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Василівська державна нотаріальна контора Запорізької області, про визнання права власності в порядку спадкування, визнання іпотеки припиненою, зняття заборони відчуження з нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Василівська державна нотаріальна контора Запорізької області, про визнання права власності в порядку спадкування, визнання іпотеки припиненою, зняття заборони відчуження з нерухомого майна.

В обґрунтування позову зазначав, що він є сином ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, він є спадкоємцем першої черги після смерті матері, ОСОБА_3 . Інших спадкоємців немає.

На момент смерті матері, позивач постійно проживав разом з нею та був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 та після цього не заявляв про відмову від спадщини. За заявою ОСОБА_1 . Державним нотаріусом Токмацької державної районної нотаріальної контори Запорізької області Косаревською Мариною Володимирівною було заведено спадкову справу № 114 за 2018 рік після померлої ОСОБА_3 .

До складу спадщини увійшла квартира АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавці на підставі договору міни від 05.06.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Василівського міського нотаріального округу Запорізької області Харченко Ю.Г. № 386.

Копія цього Договору міни була надана позивачем нотаріусу.

Оригіналу Договору міни позивач не має, оскільки він був переданий спадкодавцем (іпотекодавцем) ОСОБА_3 , відповідачу (АТ «Приватбанк») під час передачі Квартири в іпотеку.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06 березня 2019 року № 175/02-31 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину.

В якості підстав для відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину вказано, що: по-перше, він не зміг надати нотаріусу оригінал правовстановлюючого документу на Квартиру; по-друге, нотаріус з`ясувала, що у Реєстрі заборон міститься заборона на нерухоме майно ОСОБА_3 № 6668837 від 26.02.2006 року, зареєстрована приватним нотаріусом Харченко Ю.Г., на підставі іпотечного договору № 450, 26.02.2008 рік.

Нотаріус послався на те, що за наявності арешту видати свідоцтво про право на спадщину неможливо.

З огляду на зазначене, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру.

Також, квартира, яка увійшла до складу спадщини, є предметом іпотеки за іпотечним договором від 26.02.2008 року (№ 450), який був укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Приватбанк».

Договір іпотеки забезпечував виконання зобов`язань за кредитним договором № ZPVAGI від 26.02.2008 року.

ПАТ КБ «ПриватБанк» звертався із позовом про звернення стягнення на квартиру в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 30.09.2013 року по справі № 311/2172/13-ц було відмовлено у задоволенні позовних вимог повністю.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази, що з моменту, коли Банку стало відомо про смерть матері позивача, а саме з 06.08.2013 року, що на адресу ОСОБА_1 надсилалась вимога про виконання обов`язку спадкодавця.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що Банк не пред`явив до ОСОБА_1 (спадкоємця) вимогу у строки, встановлені частинами 2, 3 ст. 1282 ЦК України.

Отже, Банк позбавився (втратив) право вимоги до позивача.

Після того, як Банк позбавився (втратив) право вимоги до ОСОБА_1 , не захищене суб`єктивне право кредитора (Банка) - право вимагати від нього, як спадкоємця іпотекодавця, виконання обов`язку припинило своє існування, перестали існувати елементи зобов`язального правовідношення щодо повернення кредиту, а відповідно припинилося і зобов`язання щодо повернення кредиту.

Таким чином, іпотека Квартири, яка є похідною від основного зобов`язання, яке нею забезпечувалося, на підставі статті 17 Закону України "Про іпотеку".

Оскільки, іпотека Квартири припинилася, відсутні підстави для існування (наявності) заборони відчуження Квартири, накладеної у зв`язку із виникненням іпотеки Квартири.

Просив суд визнати за ним в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати припиненою іпотеку квартири АДРЕСА_1 , яка (іпотека) виникла на підставі іпотечного договору від 26.02.2008 року (№ 450), який був укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк», зняти заборону відчуження нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , яка була накладена у зв`язку з нотаріальним посвідченням договору іпотеки від 26.02.2008 року (№ 450), який був укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк». Стягнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати у сумі 6906,80 грн.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 05 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , у порядку спадання за законом після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_3 .

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 відшкодування витрат по оплаті судового збору у сумі 2120 грн., та витрат на правничу допомогу у сумі 4000 грн., а всього 6120 грн.

В іншій частині позову у задоволенні відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині стягнення з АТ КБ «Приватбанк» витрат по оплаті судового збору та витрат на правничу допомогу зменшивши їх розмір, в іншій частині рішення суду не оскаржується.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги про визнання іпотеки припиненою та зняття заборони відчуження нерухомого майна. Вирішити питання судових витрат.

АТ КБ «ПриватБанк» надало суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, ОСОБА_3 є матір`ю позивача ОСОБА_1

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якої відкрилася спадщина за законом, яка складалась з квартири АДРЕСА_1 .

На підставі заяви ОСОБА_1 заведена спадкова справа №114 за 2018 рік державним нотаріусом Василівської державної нотаріальної контори Запорізької області.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06 березня 2019 року № 175/02-31 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину вказано, що він не зміг надати нотаріусу оригінал правовстановлюючого документу на Квартиру, а також нотаріус з`ясувала, що у Реєстрі заборон міститься заборона на нерухоме майно ОСОБА_3 № 6668837 від 26.02.2006 року, зареєстрована приватним нотаріусом Харченко Ю.Г., на підставі іпотечного договору № 450, 26.02.2008 рік. Нотаріус послався на те, що за наявності арешту видати свідоцтво про право на спадщину неможливо.

Інших спадкоємців, які б претендували на спадщину немає.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на майно в порядку спадкування за законом сторонами не оскаржено, тому апеляційним судом рішення суду першої інстанції в цій частині не переглядається.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання припиненою іпотеки та зняття заборони суд першої інстанції виходив з того, що вказані вимоги ґрунтуються на рішенні Запорізького апеляційного суду від 13 листопада 2018 року по справі №311/2172/13-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке скасовано 16 вересня 2020 року постановою Верховного Суду. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі права і несе всі обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, вважає його законним та обґрунтованим виходячи з наступного.

Встановлено, що Відповідно до укладеного договору №ZPVAGI від 26.02.2008 року, ОСОБА_4 26.02.2008 року отримав кредит у розмірі 70000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.02.20023 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_3 (Іпотекодавець) 26.02.2008 року уклали договір іпотеки №ZPVAGI.

Відповідно до умов договору Іпотеки, Іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме, квартиру загальною площею 51.60 м.кв., житловою площею 28.60 м.кв., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Обумовлена сторонами договору Іпотеки ціна предмета іпотеки дорівнює 94000 грн.

У зв`язку із неналежним виконанням зобов`язання за Кредитним договором станом на 30 квітня 2013 року утворилася заборгованість 40622 долари 84 центів США. В рахунок погашення заборгованості АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» дізнався про смерть іпотекодавця в процесі розгляду справи за позовом до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 ,

У серпні 2013 року АТ КБ «Приватбанк» уточнив позовні вимоги про звернення стягнення, зазначивши відповідачем правонаступника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 ..

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 06 серпня 2013 року ОСОБА_1 було залучено до участі у справі правонаступником померлої ОСОБА_3 .

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 30 вересня 2013 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 03 грудня 2013 року рішення Василівського районного суду Запорізької області від 30 вересня 2013 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року рішення Апеляційного суду Запорізької області від 03 грудня 2013 року у цій справі скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 13 листопада 2018 року рішення Василівського районного суду Запорізької області від 30 вересня 2013 року змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

12 грудня 2018 року АТ КБ «Приватбанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на вищезазначені рішення.

16 вересня 2020 року Верховним Судом було скасовано рішення Василівського районного суду Запорізької області від 30 вересня 2013 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 13 листопада 2018 року. В задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» в цій справі відмовлено у зв`язку з безпідставністю заявлених вимог, тобто з інших правових підстав, ніж це зробили суди першої та апеляційної інстанцій».

Суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що позовна заява ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання права власності в прядку спадкування, визнання іпотеки припиненою, зняття заборони відчуження з нерухомого майна, ґрунтується на рішенні Запорізького апеляційного суду від 13 листопада 2018 року по справі №311/2172/13-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке скасовано 16 вересня 2020 року постановою Верховного Суду.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ч.1 ст.3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і за загальним правилом є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч.5 ст. 3 цього Закону).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Зміст цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з абзацом другим ч.1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання. Натомість такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням, цей Закон не передбачає.

Поряд з цим постановами Верховного суду України від 23.03.2016 р. у справі № 3-137гс16та від 21.09.2016 р. у справі № 6-1685цс 16 зроблено правовий висновок, суть якого зводиться до наступного: «Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких зокрема належать : - припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; - реалізації предмета іпотеки; - набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; - визнання іпотечного договору недійсним; - знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.»

Таким чином, якщо договір іпотеки не припинено з визначених законом підстав, то усі права і обов`язки, набуті сторонами за цим правочином, повинні безперешкодно здійснюватися і є діючими до його повного виконання. Якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, отже, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку». Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання іпотеки припиненою та зняття заборони відчуження.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» посилається на те, що судом першої інстанції невірно визначено пропорційність судових витрат, які підлягають до задоволення.

Проте, доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» не відповідають дійсності з огляду на наступне.

Встановлено, що ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовною заявою сплатив судовий збір у розмірі 3 656,80 грн., з яких по 768,40 грн. за вимоги не майнового характеру та 2120 грн. за вимогу майнового характеру (визнання права власності). Ціна позову в частині вимог майнового характеру становить 212 000 грн. при зверненні до суду з позовною заявою майнового характеру сплаті підлягає судовий збір у розмірі 1% від ціни позову, що в даному випадку становить 2120 грн.

Оскаржуваним рішенням суду позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково в частині майнових вимог, в частині вимог немайнового характеру у задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено.

Згідно долученої до позовної заяви квитанції, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2120 коп. в частині позовної вимоги про визнання права власності в порядку спадкування.

Таким чином, судом обґрунтовано та правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати зі сплати судового збору за позовні вимоги майнового характеру, ціна позову яких становить 212 000 грн., відповідно 1% від ціни позову складає 2120 грн., які були сплачені позивачем при зверненні до суду з позовною заявою відповідно до квитанції (а.с.2).

Тому доводи апеляційної скарг в цій частині є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Вирішуючи питання судових витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції з урахуванням положень статей 133, 137 ЦПК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» стягнув з відповідача на корить позивача понесені ним витрати на правничу допомогу, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, у розмірі 4 000 грн.

Встановлено, що 01 травня 2019 року між адвокатом Балика П.О. та громадянином ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги

Адвокат Балика П.О. приймав участь у розгляді справи в якості представника позивача, надавав правничу допомогу.

До позовної заяви додано Орієнтовний розрахунок сум судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи відповідно до ст.133 ЦПК України.

Згідно Звіту №2 про виконання доручення від 25 травня 2020 року про надання правової допомоги позивач ОСОБА_1 поніс витрати на правничу допомогу, що надавалася адвокатом Балика П.О., всього у розмірі 6200 грн.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на правничу допомогу частково у розмірі 4000 грн.

АТ КБ «Приватбанк» не зверталося до суду з клопотанням про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» посилається на правову позицію викладених в постановах Верховного Суду від 09.06.2020 року по справі № 466/9758/16 та від 15.04.2020 року по справі № 199/3939/18.

Виходячи із документально підтвердженого розміру витрат на правничу допомогу, розмір витрат повинен складати 1083,33 грн., оскільки звіт №2 про виконання доручення від 25 травня 2020 року не є належним доказом оплати витрат на правничу допомогу.

Вказані доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу з огляду на те, що при розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

З матеріалів справи вбачається, що АТ КБ «Приватбанк» не зверталося до суду з клопотанням про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно Звіту №2 про виконання доручення від 25 травня 2020 року про надання правової допомоги позивач ОСОБА_1 поніс витрати на правничу допомогу, що надавалася адвокатом Балика П.О., всього у розмірі 6200 грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на правничу допомогу частково у розмірі 4000 грн.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційнихскарг, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені в апеляційних скаргах доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржниками норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 05 жовтня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді: