ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/569/21 Справа № 185/9601/18 Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У. М. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Павлоградської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , орган опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, комунальне підприємство «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації, приватний нотаріус Гущина Олена Іванівна про визнання рішення органу приватизації неправомірним, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, -

П О С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Павлоградської міської ради, ОСОБА_2 про визнання рішення органу приватизації неправомірним, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що при здійсненні приватизації квартири АДРЕСА_1 її малолітня онука ОСОБА_4 була зареєстрована та проживала у цій квартирі, однак дитина безпідставно не була включена до осіб, які приймали участь у приватизації квартири. Це житло є єдиним місцем проживання дитини, мати дитини ОСОБА_5 як законний представник не надавала згоду на виключення дитини з числа осіб, які мають право на приватизацію квартири, не відмовлялась від імені дитини від приватизації житла. ОСОБА_4 на даний час не досягла повноліття, тому строк позовної давності не пропущений. Договір купівлі-продажу квартири, укладений з ОСОБА_2 , не відповідав її внутрішній волі, не був спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним, а також суперечив правам та інтересам її малолітньої онуки. Договір був укладений на вимогу ОСОБА_2 як гарантія повернення нею грошових коштів за договором позики. Однак після повернення боргу ОСОБА_2 відмовився повернути їй квартиру.

Враховуючи викладене, позивачка просила визнати частково недійсним розпорядження органу приватизації відділу по обліку комунального майна та житлової площі Павлоградської міської ради Дніпропетровської області № 28195 в частині не включення ОСОБА_4 до списку осіб, які прийняли участь у приватизації квартири АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане на ім`я ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 07 грудня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з безпідставності заявлених вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при здійсненні приватизації квартири онука позивачки була зареєстрована та проживала в цій квартирі, однак дитина безпідставно не була включена до складу осіб, які приймали участь у її приватизації. Крім того, апелянт зазначає, що при укладені договору купівлі-продажу не отримувався попередній дозвіл органу опіки та піклування, що призвело до порушення законних прав та інтересів дитини.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що права, свободи та інтереси малолітніх та неповнолітніх осіб захищають в суді їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Статтею 258 СК України передбачено право баби, діда на звернення до суду за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх онуків без спеціальних на те повноважень.

Згідно з ч.4 ст. 261 ЦК України, у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернулась з позовом в інтересах онуки.

Позивачка на обґрунтування своїх позовних вимог вказує на те, що при здійсненні приватизації квартири були порушені права дитини, яка на даний час не досягла повноліття.

Порядок передачі квартир у власність громадян, склад документів та порядок їх оформлення при передачі державного житла у власність громадян станом на дату приватизації квартири був визначений Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року №56, складеним відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду».

Пунктами 20, 21 зазначеного Положення передбачено, що при оформленні заяви на приватизацію квартири громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Тобто, саме на особу, яка звертається з заявою про приватизацію квартири покладено обов`язок надати довідку про склад сім`ї із зазначенням прописаних та проживаючих у квартирі осіб, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло.

Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», діючими на час здійснення приватизації, не було передбачено обов`язку органу приватизації будь-яким чином перевіряти достовірність даних про склад сім`ї, які зазначаються у довідці про склад сім`ї.

Встановлено, що ОСОБА_1 особисто подавала документи на приватизацію квартири, при цьому у заяві на приватизацію вона не зазначила жодних відомостей про право малолітньої дитини на житлове приміщення.

Заява ОСОБА_1 про передачу їй у приватну власність квартири за адресою АДРЕСА_1 від 09 листопада 2009 року містить підписи повнолітніх членів сім`ї наймача, у тому числі ОСОБА_5 , засвідчені керівником підприємства по обслуговуванню житла.

Натомість позивачем була надана довідка про склад сім`ї, в якій вказано про те, що ОСОБА_1 прописана у квартирі одна, інші члени сім`ї, у тому числі дочка ОСОБА_5 та онука ОСОБА_4 виписані 11 серпня 2009 року.

Відповідно до ст. 242 ЦК України батьки є законними представниками своїх дітей. Це означає, що батьки вчиняють правочини, здійснюють усі юридичні дії від імені своїх дітей на підставі факту свого споріднення.

15 червня 2009 року ОСОБА_3 написала власноручно заяву, за змістом якої надала свою згоду своїй матері - ОСОБА_1 на приватизацію квартири за адресою АДРЕСА_1 без її участі, оскільки проживає за адресою АДРЕСА_3 .

Згідно ч.1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Таким чином до досягнення дитиною 10 років її місце проживання може бути зареєстроване лише за місцем проживання батьків (або одного з них).

Встановлено, що на день здійснення приватизації - ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 досягла трирічного віку.

Крім того, не заперечувалось учасниками справи, що малолітня дитина ОСОБА_4 має лише матір - ОСОБА_3 , відомості про батька дитини записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Опіка над дитиною не встановлювалася.

Таким чином відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, які були чинними і на час здійснення приватизації, місце проживання трирічної дитини могло бути зареєстроване лише за місцем проживання матері.

Тому зняття ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання у квартирі окремо від її трирічної дитини суперечило б вимогам діючого законодавства, а також принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року про те, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Встановлено, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2012 року, яке набрало законної сили 10 травня 2012 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 в інтересах дитини ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , виданого розпорядженням органу приватизації № 28195 від 09 листопада 2009 року.

У цьому позові ОСОБА_5 посилалася на те, що влітку 2009 року між мешканцями квартири АДРЕСА_1 була досягнута домовленість про здійснення приватизації цієї квартири на користь ОСОБА_1 .. 11 серпня 2009 року ОСОБА_5 знялась з реєстрації у зазначеній квартирі, а після здійснення приватизації знову там зареєструвалася. При цьому, ОСОБА_1 надала органу приватизації неправдиві відомості про відсутність прав на квартиру малолітньої дитини, тоді як ОСОБА_4 фактично проживала з бабусею як член сім`ї.

Відповідно до положень ч.4, 5 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Рішенням суду у цивільній справі № 2-4967/2011 встановлено, що органом приватизації Павлоградської міської ради були дотримані всі вимоги закону при проведенні приватизації квартири АДРЕСА_1 . При цьому суд прийняв до уваги пояснення ОСОБА_5 , надані у судовому засіданні, згідно яких з червня 2009 року вона знялась з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 та разом з дочкою проживала по АДРЕСА_3 і тільки через півтора року знов зареєструвалася за адресою спірної квартири.

ОСОБА_1 брала участь у справі № 2-4967/2011 як відповідач. З тексту рішення суду видно, що ОСОБА_1 у судовому засіданні позов визнала у повному обсязі, зазначених позивачем обставин не оспорювала.

Також в обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що приватизація квартири була нею здійснена з метою укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_2 , що в свою чергу було необхідною умовою для отримання займу грошових коштів на лікування онуки, однак після сплати боргу ОСОБА_2 відмовився повертати квартиру.

Ті самі доводи позивача досліджувалися судом при розгляді цивільної справи № 185/7389/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 07 грудня 2009 року.

Позовна заява ОСОБА_1 у справі № 185/7389/14-ц мотивована тим, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири сторони домовились про його розірвання у разі повернення продавцем отриманих за договором коштів від покупця до серпня 2010 року. Однак ОСОБА_2 , отримавши кошти в обумовленій сумі, відмовився розірвати договір за згодою сторін.

Рішенням суду від 05 грудня 2014 року, яке набрало законної сили 22 січня 2015 року, відмовлено у задоволенні позову про розірвання договору купівлі-продажу, оскільки з договору купівлі-продажу від 07 грудня 2009 року видно, що можливість його розірвання сторонами передбачена не була, законні підстави для розірвання договору у судовому порядку також відсутні.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Загальні вимоги визнання недійсними правочинів визначені ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених вимог, так як порушень вимог чинного законодавства при здійсненні приватизації та укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу встановлено не було.

Доводи апелянта в скарзі про те, що при здійсненні приватизації квартири онука позивачки була зареєстрована та проживала в цій квартирі, однак дитина безпідставно не була включена до складу осіб, які приймали участь у її приватизації, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивачкою ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було надано жодного доказу на підтвердження вказаного. Навпаки, вказані твердження апелянта спростовані висновками рішенням суду, яке набрало законної сили та яким встановлено, що органом приватизації Павлоградської міської ради були дотримані всі вимоги закону при проведенні приватизації квартири АДРЕСА_1 .

Твердження апелянта в скарзі про те, що при укладені договору купівлі-продажу не отримувався попередній дозвіл органу опіки та піклування, що призвело до порушення законних прав та інтересів дитини, - колегія суддів також вважає необґрунтованими, так як вони переважно зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які позивач посилався в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційних скарг без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачені апелянтами суми судового збору за подання апеляційних скарг поверненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко