Ухвала

15 червня 2021 року

м. Київ

справа № 607/6949/19

провадження № 61-1079ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 листопада 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Тернопільської міської ради, Садівничого товариства робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської залізної дороги, Товариства з обмеженою відповідальністю «ГК «Ровекс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільбуд» про скасування рішень міської ради, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила: 1) скасувати рішення Тернопільської міської ради від 18 жовтня 2007 року № 35/13/120 «Про погодження місця розташування та надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки площею до 8,74 га під будівництво торгово-розважального комплексу із закладами громадського харчування, обслуговування населення та групи багатоквартирних житлових будинків за адресою: АДРЕСА_1 Товариству з обмеженою відповідальністю «ГК «Ровекс»; 2) визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 8,74 га в АДРЕСА_1 , укладений 15 серпня 2008 року між Тернопільською міською радою і Товариством з обмеженою відповідальністю «ГК «Ровекс»; 3) скасувати рішення Тернопільської міської ради від 21 вересня 2013 року № 6/37/71 «Про заміну сторони - орендаря в договорі оренди земельної ділянки»; 4) зобов`язати відповідачів усунути їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою та відновити стан земельної ділянки, нерухомого майна, зелених насаджень, що існував до незаконного вилучення земельної ділянки.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

У січні 2020 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 листопада 2019 року, за якою було відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року залучено до участі у справі ОСОБА_1 як правонаступника після смерті ОСОБА_2 .

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року (повний текст якої складено 17 грудня 2020 року) апеляційну скаргу ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , залишено без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 листопада 2019 року - без змін.

18 січня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 листопада 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 29 січня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків, а саме - заявнику необхідно було подати до Верховного Суду уточнену касаційну скаргу із зазначенням в ній передбаченої (передбачених) статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави (підстав), на якій (яких) подається касаційна скарга, а також доплатити судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 2 794,40 грн. Також заявнику було роз`яснено про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, за ідентифікатором поштового відділення 098, ОСОБА_1 отримала вказану ухвалу 31 травня 2021 року.

03 червня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку супровідний лист, в якому вказала, що Касаційна скарга подана на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України через неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, та в оскаржуваному судовому рішенні суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду. Так, згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 902/517/17 встановлено, що стаття 141 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) містить вичерпний перелік підстав припинення землекористування. Оспорюване судове рішення не містить жодної з передбачених вказаною статтею ЗК України підстави для позбавлення права користування земельною ділянкою. До вказаного супровідного листа заявник додала квитанцію від 02 червня 2021 року № 0.0..1 про сплату судового збору в розмірі 2 794,40 грн.

Касаційна скарга підлягає поверненню особі, яка її подала, з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Аналіз пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України дає підстави для висновку, що ключовими елементами цієї підстави касаційного оскарження є: 1) застосування апеляційним судом певної норми права; 2) наявність висновку Верховного Суду щодо застосування цієї ж норми права; 3) подібність правовідносин, за яких суд апеляційної інстанції застосував певну норму права, правовідносинам, за яких Верховний Суд сформував висновок щодо застосування цієї ж норми права; 4) правовий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права повинен бути викладений в судовому рішенні у формі постанови; 5) відсутність постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Враховуючи наведене, касаційна скарга, яка подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК повинна містити: 1) посилання на конкретну норму права, яку суд апеляційної інстанції застосував в оскаржуваному судовому рішенні; 2) посилання на постанову Верховного Суду, в якій викладено висновок щодо питання застосування цієї ж норми права, з наведенням змісту такого висновку; 3) обґрунтування подібності правовідносин, за яких суд апеляційної інстанції застосував певну норму права, правовідносинам, за яких Верховний Суд сформував висновок щодо застосування цієї ж норми права; 4) обґрунтування невідповідності висновків апеляційного суду щодо застосування конкретної норми права, правовим висновкам щодо застосування такої норми права, викладеним в постановах Верховного Суду, на які посилається заявник.

Доводи касаційної скарги та супровідного листа ОСОБА_1 про те, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 902/517/17 встановлено, що стаття 141 ЗК України містить вичерпний перелік підстав припинення землекористування, а в оскаржуваному судовому рішенні не наведено жодної з передбачених вказаною статтею ЗК України підстави для позбавлення права користування земельною ділянкою, не свідчать про касаційне оскарження рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 листопада 2019 року та постанови Тернопільського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тому що: 1) в оскаржуваному судовому рішенні суд апеляційної інстанції не застосовував статтю 141 ЗК України; 2) в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 902/517/17 не встановлено, що стаття 141 ЗК України містить вичерпний перелік підстав припинення землекористування, а лише відображено зміст вказаної статті ЗК України. Тобто наведені заявником тези зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду не є правовими висновками щодо застосування будь-якої норми права, а містять виключно посилання на статтю 141 ЗК України; 3) заявник не обґрунтувала подібності правовідносин у справі № 902/517/17 та правовідносин в цій справи. Водночас предмети позову, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судами обставини у вказаних справах є різними.

Відмінність спірних правовідносин, щодо яких апеляційний суд ухвалив оскаржуване судове рішення, від правовідносин, щодо яких було викладено правовий висновок Верховного Суду, виключає можливість оскарження судового рішення на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Якщо ж Верховний Суд не викладав правового висновку щодо питання застосування норми права у правовідносинах, щодо яких було ухвалене судове рішення апеляційного суду, то заявник має право оскаржити таке судове рішення в касаційному порядку на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга, яка подана на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, повинна містити: 1) посилання на конкретну норму права, яку суд апеляційної інстанції застосував в оскаржуваному судовому рішенні; 2) посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування цієї ж норми права; 3) конкретизацію змісту правовідносин, щодо яких цей висновок відсутній; 4) обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

Доводи супровідного листа ОСОБА_1 також не свідчать про касаційне оскарження рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 листопада 2019 року та постанови Тернопільського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки заявник не вказала конкретної норми права, щодо питання застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, не конкретизувала змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній та не навела переконливих аргументів на підтвердження цих обставин.

Формальне посилання ОСОБА_1 на те, що касаційна скарга подана через неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, без зазначення конкретної норми права, щодо питання застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, та без наведення переконливих аргументів на підтвердження цих обставин не може бути підставою для відкриття касаційного провадження за пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Враховуючи призначення Верховного Суду, який є судом права, та з огляду на зміст пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України метою відкриття касаційного провадження на підставі наведеної процесуальної норми є формування судової практики щодо застосування норм права, а не надання оцінки правильності застосування норм права у спірних правовідносинах, коли мотивом заявника є - домогтися повторної оцінки касаційним судом обставин справи.

Враховуючи викладене, заявник не виконала вимог ухвали Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 29 січня 2021 року про залишення касаційної скарги без руху щодо подання уточненої касаційної скарги із зазначенням в ній передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), на якій (яких) подається касаційна скарга.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 29 січня 2021 року про залишення касаційної скарги без руху заявнику було детально роз`яснено недоліки її касаційної скарги, спосіб їх усунення, а також наслідки невиконання ухвали суду.

Всупереч вимогам вказаної ухвали заявник не подала до Верховного Суду уточненої касаційної скарги на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 листопада 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року, а в поданому на усунення недоліків касаційної скарги супровідному листі не навела обґрунтування передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), на якій (яких) подається касаційна скарга.

Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу (залишення заяви без руху та її повернення в разі неусунення недоліків), про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Частинами п`ятою і шостою статті 393 ЦПК України передбачено, що питання про повернення касаційної скарги суд касаційної інстанції вирішує протягом двадцяти днів з дня надходження касаційної скарги або з дня закінчення строку на усунення недоліків. Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала.

Отримавши ухвалу Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 29 січня 2021 року про залишення касаційної скарги без руху, у відведений судом строк заявник не виконала вимог цієї ухвали, не подала до Верховного Суду уточненої касаційної скарги із зазначенням в ній передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), на якій (яких) подається касаційна скарга, з належним їх обґрунтуванням, та не усунула недоліків касаційної скарги, що перешкоджає суду касаційної інстанції вирішити питання про відкриття касаційного провадження.

Тому касаційна скарга підлягає поверненню.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 185, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 листопада 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Тернопільської міської ради, Садівничого товариства робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської залізної дороги, Товариства з обмеженою відповідальністю «ГК «Ровекс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільбуд» про скасування рішень міської ради, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та зобов`язання вчинити дії вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук