Справа №601/1817/20
Провадження № 2/601/35/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 року м.Кременець

Кременецький районний суд Тернопільської області в складі:

головуючої Мочальської В.М.,

з участю секретаря Бонюкевич О.В.,

представника позивача адвоката Бірук Т.Б.,

представника відповідачки адвоката Сідорова В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позовна заява мотивована тим, що 21 травня 2004 року між ним та ОСОБА_2 укладено шлюб. У цьому шлюбі у них народилося двоє дітей. За час шлюбу з відповідачкою побудували будинок в с. Підлісці Кременецького району Тернопільської області, який згодом продали за тридцять вісім з половиною тисяч доларів США. За кошти від продажу будинку купили квартиру, яка знаходиться в АДРЕСА_1 . Вартість квартири вісімнадцять тисяч доларів США. Двадцять тисяч доларів США, які залишилися від продажу квартири, це спільні гроші. Протягом усього 2019 року він працював за кордоном та регулярно надсилав кошти для ремонту купленої квартири. За його підрахунками на ремонт квартири витрачено близько ста тисяч гривень. Також придбали автомобіль «Volswagen Passat», номерний знак « НОМЕР_1 », яким користується відповідачка. В червні 2020 року відповідачка подала позову заяву до суду про розірвання шлюбу.

З урахуванням уточнення позовних вимог просив здійснити поділ майна, набутого за час шлюбу таким чином: визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири, яка знаходиться в АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачки Ѕ частину вартості автомобіля «Volswagen Passat», номерний знак « НОМЕР_1 », 50000 гривень; стягнути з відповідачки грошові кошти в розмірі 10000 доларів США, які залишилися після продажу будинку та зобов`язати відповідачку відшкодувати Ѕ частину грошових коштів, витрачених на ремонт квартири, а саме 50000 гривень.

Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2020 року постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 грудня 2020 року було продовжено строки розгляду даної справи.

Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 14 січня 2021 року було відмовлено ОСОБА_3 , у допуску до участі у справі якості представника ОСОБА_1 у даній справі.

Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 14 січня 2021 року позовну вищевказану позовну заяву було залишено без руху.

25 березня 2021 року ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області у даній справі було закрито підготовче провадження та призначено її до судового розгляду по суті.

25 листопада 2020 року представник відповідачки адвокат Сідоров В.М. подав відзив на позовну заяву, вказавши, що 23 жовтня 2020 року шлюб між сторонами розірвано. Позовна заява ОСОБА_1 є безпідставною та необґрунтованою, оскільки у матеріалах справи наявні договори купівлі продажу, які засвідчені нотаріально і там вказана інша вартість майна, поділити яке просить позивач. Що стосується автомобіля то він був дійсно придбаний у шлюбі, однак провести його реальний поділ неможливо, оскільки позивачем невірно сформульована позовна вимога. Вимоги щодо стягнення десяти тисяч доларі та п`ядесяти тисяч гривень за ремонт квартири не підтверджені належними та допустимими доказами. Тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

04 грудня 2020 року представник позивача ОСОБА_3 надіслала відповідь на відзив згідно якого вважає, твердження відповідачки такими, що не відповідають дійсності та просить позов позивача задовольнити.

Представник позивача адвокат Бірук Т.Б. в в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, з підстав наведених у позовній заяві та просила їх задовольнити.

Представник відповідача адвокат Сідоров В.М. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні. Пояснив, що позовні вимоги є не обґрунтованими та не підтверджені належними і допустимими доказами.

Вислухавши представників сторін, перевіривши та дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

З свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 від 21 травня 2004 року вбачається, що ОСОБА_1 21 травня 2004 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 у відділі реєстрації актів цивільного стану Кременецького районного управління юстиції в Тернопільській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 46.

З свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 09 січня 2007 року вбачається, що ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

З свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 09 січня 2007 року вбачється, що ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

З довіреності від 07 вересня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 уповноважує ОСОБА_2 та ОСОБА_7 продати належний йому житловий будинок з господарсько побутовими будівлями АДРЕСА_2 .

З договору купівлі продажу від 06 травня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 передала за плату ОСОБА_8 житловий будинок з господарсько - побутовими будівлями АДРЕСА_2 .

З договору купівлі продажу від 13 травня 2019 року вбачається, що ОСОБА_9 , в особі представника передав за плату ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 .

З свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 вбачається, що власником транспортного засобу марки «Volswagen Passat», номерний знак « НОМЕР_1 » являється ОСОБА_2 .

З квитанцій, накладних, товарних чеків, чеків реалізації товарів вбачається, що було придбано будівельні матеріали.

З трудового договору від 10 травня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 уклав трудовий договір з ОСОБА_10 згідно якого він буде працювати водієм сідельного тягача з 31 травня 2019 року по 31 травня 2020 року.

З повідомлення пенсійного фонду вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З договору № 1 від 07 травня 2019 року бачаться, що ОСОБА_11 надав ОСОБА_2 безвідсоткову позику у сумі 300 000 гривень терміном на 60 місяців.

З додатку до договору № 1 від 07 травня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_11 безвідсоткову позику у сумі 300 000 гривень.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 166316929 від 13 травня 2019 року вбачається, що за ОСОБА_2 зареєстрована житлова квартира що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Всі інші обставини, які покладені в основу позовних вимог суд вважає невстановленими під час судового розгляду, оскільки всупереч принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства сторонами не подано суду належні і допустимі докази на підтвердження існування таких обставин, об`єктивності та достовірності відповідних тверджень.

При наданні правової оцінки суті спірних правовідносин суд приймає до уваги наступне.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.05.2004 року та фактично припинили шлюбні відносини 23 жовтня 2020 року, що підтверджується матеріалами справи.

За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) . Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

З обставин справи вбачається, що з усього майна, яке позивач просить поділити між ним та відповідачкою придбане під час перебування в зареєстрованому шлюбі, є квартира по АДРЕСА_4 що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку, копією договору купівлі-продажу від 13 травня 2019 року та визнається сторонами, тобто набута ними за спільні кошти, тому це майно є їх спільною сумісною власністю і підлягає розподілу, оскільки кожна із сторін відповідно до ст. 368, 372 ЦК України має право на Ѕ частину від спільного майна, а державна реєстрація права власності за одним із подружжя порушує законні права та інтереси іншого, як співвласника такого майна.

Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання.

Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11 (далі - Постанова), встановлено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший).

Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Оскільки сторони не домовились про поділ майна у позасудовому порядку спір про поділ такого майна слід вирішити в судовому порядку на підставі наявних у справі доказів.

За таких обставин, суд виходить з того, що спірне майно, а саме квартира по АДРЕСА_4 , набута сторонами під час проживання сторін однією сім`єю, яка є об`єктом спільної сумісної власності сторін, відтак може бути поділено між сторонами в судовому порядку на засадах рівності часток кожного із сторін.

Поряд із тим, достатніх підстав для віднесення іншого спірного майна - грошові заощадження в сумі 20 000 доларів США та кошти на ремонт квартири в розмірі 100тисяч гривень, до складу майна, яке підлягає поділу суд не вбачає, оскільки переконливих доказів наявності у сторін такого майна суду не представлено. Оскільки правовий статус цього об`єкту поділу як об`єкту майна під час судового розгляду залишився недоведеним, суду не подано доказів, які б достовірно підтверджували відповідні доводи позову, посилання представника позивача про наявність у відповідачки грошових коштів не можуть покладатись в основу судового рішення. Крім того, належних і допустимих доказів наявності вищевказаного майна суду не подано. За таких обставин, доводи позову в цій частині суд вважає необґрунтованими, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Належних і допустимих доказів на підтвердження дійсної ринкової вартості автомобіля марки «Volswagen Passat» позивачем суду не подано. Висновки експертиз в порядку ч.3 ст.102 ЦПК України жодною із сторін суду не подавались. При цьому суд враховує відсутність згоди сторін щодо спільного визначення вартості об`єкта поділу. За таких обставин, суд позбавлений можливості об`єктивно визначити вартість автомобіля, який підлягає поділу, що унеможливлює задоволення позову позивача в цій частині. Також.

Якщо виділити в натурі частину із загального майна не можна, хтось один із подружжя має право на отримання від іншого грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частини. Проте, така компенсація може бути надана лише за згодою колишньої дружини чи чоловіка. Крім того, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Таким чином, відповідно до частин 4, 5 ст. 71 СК присудження судом одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ допускається за його згодою за умовою попереднього внесення другим подружжям відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності таких умов присудження грошової компенсації може мати місце, зокрема, на підставах передбачених ст. 364 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та наявності згоди співвласника на одержання відповідної грошової суми.

Так, відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно з законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Таке ж право співвласників передбачено і ч. 3 ст. 358 ЦК України.

Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суда України від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК ( 2947-14 ) щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК ( 435-15 ), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Жодна із сторін не вживала заходів для попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду в якості грошової компенсації, у конкретизованій і чіткій формі не висловила згоди щодо отримання грошової компенсації, тому суд вважає відсутніми підстави для присудження грошової компенсації позивачу.

Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами лише частково, тому позов слід задовольнити в частині доведених позовних вимог.

Судові витрати слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Доводи представника відповідачки ОСОБА_12 про те, що квартира АДРЕСА_3 придбана відповідачкою за гроші, які вона позичила у брата ОСОБА_11 і не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеними доказами.

Керуючись 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 282, 365 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 321, 328, 345, 368, 370, 372, 386, 392 Цивільного кодексу України, ст.ст. 60, 61, 63, 65-72 Сімейного кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 3019 (три тисячі дев`ятнадцять) гривень 70 (сімдесят) копійок.

В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , житель АДРЕСА_5 .

Представника позивача: адвокат Бірук Тетяна Борисівна, місцезнаходдження вул. Ковпака, 2-б/2 м. Радивилів Дубенського району Рівненської області.

Відповідачка: ОСОБА_2 , АДРЕСА_6 .

Представник відповідачки: адвокат Сідоров Віталій Михайлович, місцезнаходження, вул. Б. Харчука, 2 «а» офіс № 1 м. Кременець Тернопільської області.

Повний текст рішення складено 10 червня 2021 року.

Головуюча