Постанова

Іменем України

09 червня 2021 року

м. Київ

справа № 347/2442/18

провадження № 61-6693св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - приватний нотаріус Косівського районного нотаріального округу Маркуц Уляна Михайлівна,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2019 року у складі судді Гордія В. І., та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року в складі колегії суддів: Горейко М. Д., Максюти І. О., Матківського Р. Й.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Косівського районного нотаріального округу Маркуц У. М., про визнання договорів дарування недійсними, визнання права власності на частку в нерухомому майні.

Позов мотивовано тим, що з 13 листопада 1982 року до 21 листопада 2016 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 та з 19 лютого 1983 року до 20 квітня 2016 року був зареєстрований в АДРЕСА_1 . Фактично за цією адресою він проживав до літа 2015 року.

Згідно з записами у погосподарських книгах господарство на

АДРЕСА_1 до 1991 року належало до колгоспного двору, головою якого була записана ОСОБА_2 .

Його було зазначено членом господарства як чоловіка ОСОБА_2 .

Станом на 01 січня 1991 рік господарство було переведено в категорію службовий двір.

У цей період у господарстві були зареєстровані та проживали він і відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Після одруження з ОСОБА_2 він став членом її сім`ї та членом господарства, яке належало до колгоспного двору.

Своєю працею та коштами він брав участь у діяльності колгоспного двору, проводив ремонті роботи будинку, обробляв присадибну ділянку, здійснив реконструкцію будинку, побудував ряд господарських будівель і споруд, які належать до спірного домоволодіння.

Тому, як член колишнього колгоспного двору, він має право на 1/4 частку в домоволодінні на АДРЕСА_1 та право на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,0914 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за цією ж адресою.

02 листопада 2015 року ОСОБА_2 подарувала вказані житловий будинок та земельну ділянку відповідачу ОСОБА_3 .

Оскільки він має право на 1/4 частку в зазначеному нерухомому майні, то договори дарування від 02 листопада 2015 року підлягають визнанню недійсними згідно з частинами першою та третьою статті 203, статтею 215 ЦК України.

ОСОБА_1 просив:

- визнати недійсними договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладені 02 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчені приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Маркуц У. М. і зареєстровані в реєстрі за № 1176, № 1178;

- визнати за ним право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та 1/4 частину земельної ділянки площею 0,0914 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Косівського районного суду від 09 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , укладений

02 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Маркуц У. М. та зареєстрований в реєстрі за № 1176.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0914 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:004:0427, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, укладений 02 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Маркуц У. М. та зареєстрований в реєстрі за № 1178.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого на АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого на АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого на АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого на АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що судове рішення, яке надавало ОСОБА_2 право одноособово розпоряджатися спірним нерухомим майном, було скасоване, а тому позовні вимоги про визнання договорів дарування недійсними є обґрунтованими. Оскільки позивач та відповідачі станом на 15 квітня 1991 року були зареєстровані в домоволодінні на АДРЕСА_1 як члени колгоспного двору, то кожен з них має право на частку у майні колишнього колгоспного двору, а саме по 1/4 частці кожен. Тому позовні вимоги про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки від 02 листопада 2015 року та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частку домоволодіння на АДРЕСА_1 підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/4 частину земельної ділянки, суд зазначив, що право власності на спірну земельну ділянку, яка виділена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0914 га, кадастровий номер :01:004:0427, набуто ОСОБА_2 в порядку її приватизації у приватну власність і на неї видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 10 серпня 2015 року № НОМЕР_1 . Тому суд не може визнати право власності особи на нерухоме майно, яке уже перебуває у власності іншої особи, а вимог про скасування права власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку чи про скасування виданого їй свідоцтва про право власності на нерухоме майно позивач не заявляв.

Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2019 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2019 року залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позов перебував на розгляді в суді тривалий період часу та неодноразово відкладався в зв`язку із неявкою до суду саме відповідачів у справі, які були належним чином повідомлені про дату та час судових засідань, про що свідчать розписки та рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення. ОСОБА_2 напередодні кожного судового засідання подавала заяви, в яких просила про відкладення розгляду справи. При цьому, ОСОБА_2 не надала доказів, на які вона посилалася у своїй заяві, які мали би істотне значення для правильного вирішення справи та містили підстави для скасування заочного рішення.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, апеляційну скаргу

ОСОБА_1 задоволено.

Заочне рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/4 частину земельної ділянки скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,0914 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:004:0427, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,0914 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:004:0427, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,0914 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:004:0427, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,0914 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:004:0427, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

В іншій частині заочне рішення Косівського районного суду від 09 вересня

2019 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що врахувавши скасування судового рішення, яке надавало ОСОБА_2 право одноособово розпоряджатися спірним нерухомим майном, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позовні вимоги про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними є обґрунтованими. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач та відповідачі мають право на частку у майні колишнього колгоспного двору, а саме по 1/4 частині кожен.

Частина перша, друга статті 377 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), частина перша статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості. Оскільки позивач та відповідачі, як члени колишнього колгоспного двору, набули право кожен на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 , то у такій самій частці у сторін виникає і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування вказаного будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Доводи ОСОБА_2 про те, що визнанню за позивачем права власності на земельну ділянку обов`язково має передувати рішення суду про припинення права власності відповідача на земельну ділянку, є необґрунтованими, оскільки право ОСОБА_2 на земельну ділянку припиняється відповідно до статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України внаслідок набуття позивачем права власності на 1/4 частину спірного домоволодіння. Тому колегія суддів не погодилася з висновком суду першої інстанції, що вимога ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/4 частину спірної земельної ділянки, за умови дійсності свідоцтва ОСОБА_2 на земельну ділянку, є передчасною.

У постанові Івано-Франківського апеляційного суду від 05 листопада 2018 року у справі № 347/1831/15, залишеній без змін постановою Верховного Суду

від 22 травня 2019 року, встановлено, що на момент припинення спірного колгоспного двору в 1991 році ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, останній проживав у спірному домоволодінні з 1982 року і був зареєстрований там, що згідно з частиною першою статті 120, статтею 123 ЦК УРСР, яка підлягала застосуванню до спірних правовідносин, надавало йому право на частку в спірному колгоспному дворі. Тому наведені обставини не потребували доказуванню при розгляді цієї справи.

Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги

У квітні 2020 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшла касаційна скарга, у якій вона, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що судами належним чином не перевірено факт належності будинку на АДРЕСА_1 до колгоспного двору. Відповідно до погосподарських книг у період з

1977 року до 1980 року господарство НОМЕР_5 немало ні статусу «колгоспний двір», ані статусу «робітничого двору». Сам факт реєстрації проживання у господарстві

№ НОМЕР_4 (НОМЕР_5 ) ОСОБА_1 не робить його членом колгоспу, який згідно з вимогами ЦК УРСР має право на частку у спільній сумісній власності. Хоча формально будинковолодіння на АДРЕСА_1 віднесено до категорії колгоспного двору, фактично такого статусу будинковолодіння не набути в силу того, що головою сім`ї була вона, ОСОБА_2 , яка членом колгоспу ніколи не була. На спірні правовідносини не можуть поширюватись норми права, що регулюють відносини майна колгоспного двору, оскільки ОСОБА_2 успадкувала майно як спадкоємець першої черги, яка на момент відкриття спадщини фактично прийняла її відповідно до вимог частини першої статті 549 ЦК УРСР України. Застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим. Вирішуючи спір, суди мали з`ясувати питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір. Суд позбавив її права на правову допомогу. Визнання права власності за ОСОБА_1 надає право йому чинити перешкоди у користуванні майном, яке йому не належало і не належить.

Зміст відзиву

У червні 2020 року ОСОБА_1 надав відзив на касаційну скаргу, в якому просить закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 .

Відзив мотивований тим, що позивач та відповідачі станом на 15 квітня 1991 року були зареєстровані в спірному домоволодінні як члени колгоспного двору, тому кожен з них має право на частку у майні колишнього колгоспного двору, а саме по 1/4 частці кожен. Судовими рішеннями у справі № 347/1831/15-ц встановлено, що спірний житловий будинок не відноситься до спадкової маси ОСОБА_9 (батька ОСОБА_2 ), а належав до майна колгоспного двору, на момент припинення колгоспного двору ОСОБА_1 був зареєстрований та проживав у ньому. Оскільки висновок щодо застосування норми права, який викладений у постановах Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України касаційне провадження підлягає закриттю.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 27 травня 2020 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15, яку застосовано у постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 715/339/16-ц, від 05 серпня 2019 року у справі № 352/2269/14.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 13 листопада 1982 року до 21 листопада 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі та до 2015 року проживали разом в домогосподарстві на АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою Кобаківської сільської ради від 04 липня 2018 року № 717 господарство на АДРЕСА_1 за даними погосподарських книг до 1991 року належало до колгоспного двору, а станом на 01 січня 1991 року переведено в категорію - службовий двір. У вказаний період в господарстві були зареєстровані та проживали: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , 1988 року народження.

Наведене підтверджується записами в погосподарській книзі особовий рахунок № НОМЕР_3 , відповідно до якої ОСОБА_2 вказана головою домогосподарства і станом на 01 січня 1991 року суспільна група господарства - службовий двір.

За даними довідки Кобаківської сільської ради від 04 липня 2018 року № 718 ОСОБА_1 з 19 лютого 1983 року до 20 квітня 2016 року був зареєстрований в домоволодінні АДРЕСА_1 , однак з 2015 року фактично проживає в селі Старі Кути Косівського району.

10 серпня 2015 року ОСОБА_2 зареєструвала право власності на земельну ділянку площею 0,0914 га, розташовану на АДРЕСА_1 , призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:004:0427, про що свідчить витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане ОСОБА_2 10 серпня 2015 року.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2015 року у справі № 347/1831/15 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_9 , третя

особа - реєстраційна служба Косівського районного управління юстиції, про визнання права власності на спадкове майно задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове нерухоме майно, що складається з житлового будинку загальною площею 116,10 кв. м, господарських будівель та споруд: літньої кухні, погребу, сараю, сараю, вбиральні, гаража, воріт з хвірткою, колодязя, огорожі та розташоване на АДРЕСА_1 .

02 листопада 2015 року ОСОБА_2 подарувала житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,0914 га на АДРЕСА_1 , своїй дочці ОСОБА_3 , що підтверджується договорами дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладеними між сторонами 02 листопада 2015 року.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 05 листопада 2018 року у справі № 347/1831/15, залишеною без змін постановою Верховного Суду від

22 травня 2019 року, рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2015 року скасовано і в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Оскільки до участі у справі не було залучено ОСОБА_1 , який перебував із ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі і на момент припинення колгоспного двору був зареєстрований та проживав у спірному домоволодінні, то за таких обставинах справи суди зробили висновок, що оскаржене рішення порушує права ОСОБА_1 , який не був залучений до участі в справі.

ОСОБА_2 в порядку безоплатної приватизації набула право власності на земельну ділянку площею 0,0914 га, що знаходиться на АДРЕСА_1 та призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до статті 563 ЦК УРСР (в редакції, чинній на момент відкриття спадщини) в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила цього розділу. Особисте майно членів колгоспного двору після їх смерті переходить до спадкоємців на загальних підставах. Правила цієї статті застосовуються також при спадкоємстві майна в господарстві громадян, які займаються індивідуальною трудовою діяльністю в сільському господарстві.

У постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі

№ 6-350цc15 зазначено: «За змістом статті 525, частини другої статті 548 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту її відкриття - дня смерті спадкодавця. Разом з тим згідно із частиною першою статті 563 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі смерті члена колгоспного двору спадкування майна двору не відкривається. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР

від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69). Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим. […] Крім того, вирішення питання, який саме земельний кодекс (ЗК УРСР у редакції, чинній станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 1981 року, чи ЗК України у редакції, чинній станом на

15 квітня 1991 року) слід застосовувати до спірних правовідносин, залежить від установлення судом дати набуття права ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на спірний будинок, що в свою чергу залежить від правильності зарахування господарства до відповідної суспільної групи.».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-9918св19) зазначено: «Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). У частині першій, четвертій статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року в справі 686/9580/16-ц (провадження № 61-3478св18) зроблено висновок, що «земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України».

Згідно з частиною першою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 наголошувала на тому, що недоведеним є факт того, що спірне будинковолодіння було колгоспним двором, а також того, позивач брав безпосередню участь у його будівництві, оскільки на момент укладення шлюбу будинок уже був збудований.

У порушення норм процесуального права як суд першої інстанцій, так суд апеляційної інстанції, належним чином не встановили усіх фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, не перевірили зазначених посилань ОСОБА_2 , не надали належної оцінки доказам, зокрема, записам погосподарської книги (т. 1, а. с. 29-32) про те, що ОСОБА_2 (відповідачка) значилася головою господарства станом на 1983-1994 роки (на початок спільного проживання з позивачем) і станом на 01 січня 1991 року вона працювала фармацевтом аптеки, тобто не була членом колгоспу, внаслідок чого передчасно задовольнили вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на ј частині будинку та ј частину земельної ділянки.

За таких обставин з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цc15, суди інстанції не встановили, чи правильно віднесено господарство, в якому проживали сторони в період із 1982 року до 1991 року до суспільної групи господарств - колгоспний двір.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження

№ 61-11сво17) зазначено, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.».

Однією з підстав задоволення позову суди вказали скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції у справі № 347/1831/15 про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_9 , третя особа - реєстраційна служба Косівського районного управління юстиції, про визнання права власності на спадкове майно - спірний будинок та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні цього позову.

Разом з тим суди попередніх інстанцій не врахували, що обставини у справі

№ 347/1831/15 не можуть вважатися преюдиційними у даній справі, оскільки відмінним є склад учасників справ. У справі № 347/1831/15 не встановлювався будь-який факт належності чи неналежності спірного майна позивачці - підставою для прийняття постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 05 листопада 2018 року про відмову у задоволенні позову було незалучення до участі у справі ОСОБА_1 , про права та інтереси якого вирішено питання судом першої інстанції.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Аналіз позовних вимог свідчить, що ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та 1/4 частину земельної ділянки площею 0,0914 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 8).

За таких обставин суд першої та апеляційної інстанцій, визнавши за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину спірних житлового будинку та земельної ділянки, хоча ці особи таких вимог не заявляли, вийшли за межі заявлених позовних вимог, порушивши принцип диспозитивності.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).

У зв`язку з наведеним оскаржені рішення належить скасувати з переданням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

З урахуванням необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-9918св19), колегія суддів вважає, що постанова апеляційного суду прийнята з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що:

- касаційну скаргу належить задовольнити частково,

- рішення та постанову судів попередніх інстанцій - скасувати з переданням справи на новий розгляд до суду першої інстанції;

- відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження, оскільки постанови Верховного Суду, на які посилається ОСОБА_2 у касаційній скарзі, є релевантними.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2019 року та постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук

М. Ю. Тітов