Постанова

Іменем України

02 червня 2021 року

м. Київ

справа № 711/6333/17-ц

провадження № 61-22645св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Айболит»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2019 року в складі судді Озерянської Ж. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 листопада 2019 року в складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Айболит» (далі - ТОВ «Айболит», товариство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.

Позов мотивовано тим, що товариству на підставі договору оренди автомобілів від 27 листопада 2008 року № 2-4747 належить право володіння та користування автомобілем марки Volkswagen, модель Т4, 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Наказом від 01 вересня 2016 року відповідача було прийнято на посаду водія автотранспортних засобів у структурний підрозділ товариства, який розташований у м. Дніпрі. Наказом від 02 вересня 2016 року за відповідачем було закріплено вказаний автомобіль, який прийняв останній до експлуатації в робочому стані у повній комплектації на підставі акту приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей.

05 жовтня 2016 року у м. Дніпро відповідач, керуючий вказаним автомобілем, скоїв дорожньо-транспортну пригоду (далі - ДТП). Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2016 року відповідача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Таким чином, неправомірними діями відповідача товариству було спричинено матеріальну шкоду.

Відповідно до звіту від 31 жовтня 2016 року № 362 вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля у результаті його пошкодження, становить 257 509,00 грн, які позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2019 року позовні вимоги ТОВ «Айболит» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Айболит» матеріальну шкоду в розмірі 257 509,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що неправомірними діями відповідача товариству було спричинено матеріальну шкоду, а тому відповідач має обв`язок з її відшкодування. Позивачем не пропущений річний строк звернення до суду з позовом, оскільки ОСОБА_1 вчинив дорожньо-транспортну пригоду 05 жовтня 2016 року, а ТОВ «Айболит» звернулося до суду із цим позовом 01 серпня 2017 року.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 листопада 2019 року залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2019 року - без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що відповідач під час виконання трудових обов`язків, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, порушив Правила дорожнього руху України та вчинив ДТП, а тому повинен відшкодувати роботодавцю завдану шкоду. При цьому суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції щодо безпідставності поданої відповідачем заяви про застосування наслідків спливу позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивач звернувся до суду із цим позовом у серпні 2017 року з порушенням правил підсудності, про що було обґрунтовано зазначено у постанові апеляційного суду про передачу справи до належного суду, а тому подання цього позову з недодержанням правил підсудності не перериває річний строк звернення до суду. За таких обставин суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили відповідачу у задоволенні заяви про застосування наслідків спливу позовної давності.

Оскільки касаційна скарга містить доводи щодо вирішення судами заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, суд касаційної інстанції відповідно до положень статті 400 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень лише у цих межах.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2021 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі договору оренди автомобілів, укладеного 27 листопада 2008 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Айболит», останньому належить тимчасове платне користування (оренда) автомобіля марки «Volkswagen», модель Т4, 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , тип ТЗ - легковий меддопомога-В, шасі (кузов, рама) НОМЕР_2 .

За умовами пункту 5.2 вищевказаного договору ТОВ «Айболит» зобов`язане за власний рахунок проводити поточний ремонт, усувати погіршення стану автомобіля, відшкодувати збитки, завдані у зв`язку із втратою або пошкодженням автомобіля.

Згідно із наказом ТОВ «Айболит» від 01 вересня 2016 року № 000000083-К- ОСОБА_1 було прийнято на посаду водія автотранспортних засобів у структурний підрозділ товариства, який розташований у м. Дніпро.

Відповідно до наказу ТОВ «Айболит» від 02 вересня 2016 року № 34 за відповідачем були закріплені автотранспортні засоби, зокрема автомобіль марки «Volkswagen», який прийняв останній до експлуатації у робочому стані у повній комплектації на підставі акта приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей від 02 вересня 2016 року.

05 жовтня 2016 року ОСОБА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «Volkswagen», не вжив заходів для об`їзду перешкоди або зупинки автомобіля, внаслідок чого здійснив наїзд на бордюр та допустив перекидання автомобіля, чим порушив пункти 1.3, 12.3 Правил дорожнього руху України.

У зв'язку із цією ДТП постановами Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених статтею 124 та частиною першою статті 130 КУпАП, та притягнуто його до адміністративної відповідальності.

Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2016 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП.

Згідно із табелем обліку використання робочого часу ОСОБА_1 під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди (05 жовтня 2016 року) перебував на роботі та виконував трудові обов`язки, передбачені посадовою інструкцією водія автотранспортних засобів ТОВ «Айболит».

Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку № 362 від 31 жовтня 2016 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Volkswagen», в результаті його пошкодження у ДТП, становить 257 509,00 грн.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 серпня 2017 року відкрито провадження у вказаній справі.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 вересня 2017 року позов ТОВ «Айболит» задоволено повністю.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 29 травня 2018 року задоволеноапеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 вересня 2017 року, справу направлено за визначеною підсудністю для розгляду до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.

У серпні 2018 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення відповідають з таких підстав.

Задовольняючи позов ТОВ «Айболит», суди попередніх інстанцій виходили із того, що неправомірними діями відповідача товариству було спричинено матеріальну шкоду, а тому відповідач має обв`язок з її відшкодування. При цьому суди констатували відсутність правових підстав для задоволення заяви відповідача про застосування наслідків спливу передбачених статтею 233 КЗпП України строків.

Ці висновки судів ґрунтуються на вимогах закону з огляду на таке.

Статтею 233 КЗпП України визначено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

При вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, завданої діями працівника, суди повинні перевіряти, чи додержався власник або уповноважений ним орган установленого статтею 233 КЗпП України річного строку з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення до суду з позовом про її відшкодування.

При цьому в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Отже, строк звернення до суду у справах щодо звернення роботодавця до працівника для стягнення заподіяної матеріальної шкоди врегульовано нормами КЗпП України, а не нормами ЦК України щодо строку позовної давності як помилково вважає відповідач.

Установивши, що внаслідок ДТП шкода заподіяна підприємству 29 грудня 2016 року, а з цим позовом позивач звернувся до суду у серпні 2017 року, суди дійшли висновків про те, що річний строк звернення до суду з цим позовом не пропущено.

Врахувавши, що позовна заява ТОВ «Айболит» була подана в межах передбаченого статтею 233 КЗпП України річного строку звернення роботодавця до суду, суди попередніх інстанцій дійшли правильних та обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку зі спливом такого строку.

Доводи касаційної скарги про те, що позовна заява була подана до Придніпровського районного суду м. Черкаси з порушенням правил територіальної підсудності, тому не може вважатись такою, що подана в межах передбаченого статтею 233 КЗпП України річного строку звернення роботодавця до суду, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Встановивши, що позовна заява подана 07 серпня 2017 року до Придніпровського районного суду м. Черкаси з порушенням правил територіальної підсудності, суд апеляційної інстанції постановою від 29 травня 2018 року скасував ухвалене у справі рішення та направив справу за встановленою підсудністю для розгляду до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.

Відповідно до положень статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Доводи касаційної скарги про те, що суд не дотримався вимог статті 109 ЦПК України в редакції, що діяла на момент подання позову і безпідставно застосував норми статті 374 ЦПК України, направивши справу за встановленою підсудністю, колегія суддів відхиляє з огляду на положення статті 3 ЦПК України, згідно із якою провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Отже, направлення апеляційним судом справи з одного суду до іншого за встановленою підсудністю не зумовило закінчення розгляду цієї справи, а стало підставою для її розгляду по суті належним судом.

Суд, до територіальної юрисдикції якого належав цей спір, розглянув позовну заяву, подану в межах передбаченого статтею 233 КЗпП України строку, а позивач повторно до суду із вказаним позовом не звертався.

Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими обставинами справи.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено й це підтверджено матеріалами справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь І. Ю. Гулейков О. М. Осіян Н. Ю. Сакара