ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
УХВАЛА

07 червня 2021 року

м. Харків

Справа № № 635/972/20

Провадження № 22-ц/818/2960/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Хорошевського О.М.

Суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 01 лютого 2021 року, постановлене суддею Назаренко О. В., у праві за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Комунальне підприємство «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на сарай,

встановив:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просила визнати за нею право власності на сарай літ. «В» розмірами 8,70х5,20 м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовна заява обґрунтована тим, що сарай літ. «В» розмірами 8,70х5,20 м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 правомірно набутий позивачкою у власність. Позивачка заперечує, що частина цього об?єкту нерухомого майна належить відповідачці на праві власності як гараж, позначений літерою «Д» у складі сусіднього будинку АДРЕСА_2 та претендує на цю споруду (гараж), яка належить відповідачу як на частину своєї надвірної будівлі сараю літ «В», вважаючи таку споруду частиною свого сараю, обравши засобом захисту свого права у спосіб визнання права власності на надвірну будівлю.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Скарга містить посилання на те, що 01 березня 2002 року позивач набула право власності на жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування жилого будинку між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та позивачем.

За договором дарування від 01 березня 2002 року, технічним паспортом на жилий дім АДРЕСА_1 , виконаному Харківським районним бюро технічної інвентаризації, до належного позивачу жилого будинку відноситься сарай літ. «В» розміром 8,70*5,20 м.

Відповідачка не чинила перешкод позивачу у користуванні спірною надвірною будівлею.

19 квітня 2019 року відповідачка зареєструвала право власності на земельну ділянку :00:008:0104, надану для обслуговування будинку АДРЕСА_2 .

Оскільки за правовстановлюючими документами відповідача до житлового будинку АДРЕСА_2 відноситься сарай літ. «Д» , який фактично є частиною сараю позивача літ. «В», то спірна частина сараю опинилась на земельній ділянці, належній відповідачу на праві власності і між позивачем та користувачем виник спір щодо належності господарської будівлі.

На час подання позову і розгляду справи позивач користується спірною господарською будівлею (за документами позивача - сарай літ. «В»), але відповідач пропонує звільнити господарську будівлю (за документами відповідача - гараж літ. «Д»).

Правова позиція позивача полягає в тому, що попередніми власниками домоволодіння НОМЕР_1 з дозволу органів місцевого самоврядування було збудовано сарай площею 8,70*5,20 м.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що застосування до правовідносин, що виникли між сторонами у спорі положень ст. 391 ЦК України в якості засобу і підстав для захисту прав позивача є безпідставним.

Судова колегія не погоджується судом першої інстанції та доходить висновку про необхідність закриття провадження у справі.

Підстави для закриття провадження у справі визначені статтею 255 ЦПК України.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а, відповідно, і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

У постановах Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 200/21797/14-ц, від 23 грудня 2020 року у справі № 522/8782/16-ц викладено висновок, за яким логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Отже провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору у разі якщо між сторонами не залишилося неврегульованих питань, або самими сторонами врегульовано спірні питання, та предмет позову був відсутній саме на час пред`явлення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Спірним майном є надвірна будівля - гараж літ. «Д», що є в складі нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , яку позивачка вважає частиною своєї будівлі, а саме сараю літ «В», що входить в склад надвірних будівель будинку АДРЕСА_1 .

Гараж літ «Д» набутий відповідачкою ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 11.02.2008 року і на теперішній час незаконність набуття права власності судом не встановлена, правочин не оспорений, а його недійсність не є предметом спору.

Надвірна будівля сарай літ. «В» що є в складі нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 не є спірним майном, оскільки належить позивачці на підставі договору дарування від 07.03.2002 року, відповідачкою, або іншими особами таке право не оспорюється, доказів порушення такого права не надано і додатковому захисту таке право позивача не потребує.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» у п . 8 зазначено, що різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Тому при відчуженні жилого будинку вони переходять до нового власника разом з будинком, якщо при укладенні договору про відчуження не було обумовлено їх знесення або перенос попереднім власником.

Відповідачка зареєструвала право власності на земельну ділянку :00:008:0104, надану для обслуговування будинку АДРЕСА_2 .

Спір виник щодо розмірів сусідніх земельних ділянок.

Питання про знесення або перенос надвірних будівель розташованих в межах домоволодінь НОМЕР_2 та АДРЕСА_1 може бути вирішено після визначення меж земельних ділянок цих домоволодінь. Проте, такі вимоги сторонами не заявлялись

Згідно ч. 1ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255та 257 цього Кодексу.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності спору, а тому рішення суду першої інстанції у цій справі слід скасувати із закриттям провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст.255,ч. 1 ст. 377 ЦПК України.

Керуючись ст. ст.255, 256, 374 ,377 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 01 лютого 2021 року скасувати.

Провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Комунальне підприємство «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на сарай закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий - О.М. Хорошевський

Судді - І.В. Бурлака

А.В. Котелевець

Повний текст судового рішення складено 07.06.2021