КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 754/1029/20 Головуючий у 1 інстанції: Панченко О.М.
провадження №22-ц/824/2694/2021 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА
Іменем України

09 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

при секретарі Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 26 листопада 2020 року у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Скай Таун», Товариства з обмеженою відповідальністю «Джаванда», третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Регіональне відділення Фонду державного майна України по м.Києву, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Виходцев Ігор Анатолійович, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, знесення самочинно побудованої споруди та визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року позивач (Військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до суду із зазначеним позовом, який уточнив в ході розгляду справи та обґрунтовував тим, що згідно державного акту серії ЯЯ №389725 рішенням Київської міської ради №867/1528 від 14.06.2007 року та №129/6345 від 22.09.2011 року 195 Центральній базі Державної спеціальної служби транспорту (військовій частині НОМЕР_1 ) надано право користування земельною ділянкою з кадастровим номером :62:067:0002 по вулиці Магнітогорській, 5.

12 листопада 2009 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та ТОВ «Гончарук-Будсервіс», правонаступником якого є ТОВ «Джаванда», було укладено договір №4562 оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, балансоутримувачем якого є військова частина НОМЕР_1 .

Зазначав, що пунктом 1.1. договору №4562 оренди нерухомого майна, що належить до державної власності зокрема передбачено, що ТОВ «Гончарук-Будсервіс», правонаступником якого є ТОВ «Джаванда», приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - технічний майданчик (інвентарний №3) площею 381,30 кв.м., розміщений за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває на балансі 195 центральної бази Державної спеціальної служби транспорту (військова частина НОМЕР_1 ), для розміщення торгівельного об`єкту з продажу непродовольчих товарів.

22.01.2016 року вказаний договір №4562 оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, припинив свою дію.

Вказував, що під час дії договору №4562 оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, на технічному майданчику, який розташований на земельній ділянці позивача, та був переданий в оренду згідно вказаного договору, ТОВ «Гончарук-Будсервіс», правонаступником якого є ТОВ «Джаванда», був споруджений торгівельний об`єкт, який не був ним демонтований після спливу строку договору №4562 оренди нерухомого майна. При цьому позивач наголошує, що ТОВ «Гончарук-Будсервіс», правонаступником якого є ТОВ «Джаванда», здійснив спорудження торгівельного об`єкту без належного дозволу та затвердженого проекту на земельній ділянці, яка не перебуває у його власності чи користуванні, а тому він має бути знесений відповідачем за власний рахунок.

Враховуючи, що на дату пред`явлення позову власником нерухомого майна, щодо якого позивачем заявлено вимогу про знесення, було ТОВ «Гончарук-Будсервіс», а також враховуючи ту обставину, що право власності ТОВ «Скай Таун» виникло на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І.А. 19.01.2016 року за реєстровим №66, позовні вимоги позивача пред`явлені одночасно до особи, яка на думку позивача незаконно спорудила об`єкт нерухомого майна та до особи, яка є власником вказаного нерухомого майна.

Позивач з посиланням на ч.1 та 2 ст.376 ЦК України вважав, що продавець за Договором купівлі-продажу від 19.01.2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І.А. за реєстровим №66, не міг вважатися власником предмета вказаного договору в розумінні закону, а відтак він не мав права продавати ТОВ «Скай Таун» нерухоме майно, що є предметом вказаного договору.

Таким чином, на думку позивача нерухоме майно, що є предметом договору купівлі-продажу від 19.01.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І.А. за реєстровим №66 є самочинним будівництвом, яке підлягає знесенню, а вказаний договір купівлі-продажу суперечить ч.2. ст.376 ЦК України і має бути визнаний судом недійсним в силу ч.1 ст.203 ЦК України та ч.1 ст.215 ЦК України.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 26 листопада 2020 року позовні вимоги залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі Військової частини НОМЕР_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити повністю.

Скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не взято до уваги надані позивачем докази, а також положення ч.1 ст.203, та ч.1

ст.215 ЦК України.

Представник ТОВ «Скай Таун» подав до апеляційного суду відзив, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Києва від 26 листопада 2020 року без змін.

Вказує, що не погоджується з доводами та вимогами апеляційної скарги, вважає їх необгрунтованими та такими, що не грунтуються на належних та допустимих доказах, а також нормах чинного законодавства.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Залишаючи позовні вимоги без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що спірний об`єкт фізично існував та право власності на нього було зареєстровано, як мінімум, станом на 19 січня 2016 року, а повернення третій особі об`єкту оренди (технічного майданчика) відбулося 22.01.2016 року за актом приймання-передавання (повернення) орендованого майна за адресою: АДРЕСА_1 від 22.01.2016 року, і тому вважав, що позивач та третя особа не могли не знати про розміщення на орендованому технічному майданчику площею 381,30 м. кв. спірного об`єкту нерухомого майна - нежитлового приміщення №1 загальною площею 366,1 кв.м.

Також суд вважав, що позивач не навів належного обгрунтовання необхідності застосування такої крайньої міри, як знесення самочинного будівництва. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 21.05.2020р. у справі № 726/824/15-ц).

І наявні в матеріалах справи матеріали та докази не дають жодних обгрунтованих підстав для висновку, що технічний майданчик площею 381,30 м. кв., та відповідна йому частина земельної ділянки, на якій розміщено спірний об`єкту нерухомого майна, були загублені власником або особою, якій він передав майно у володіння, викрадені у них або вибули з їх володіння не з їхньої волі іншим шляхом. Будь-які докази, які б підтверджували недобросовісність набуття відповідачем-1 у власність спірного об`єкта нерухомого майна в матеріалах справи відсутні та не подавалися сторонами або третьою особою.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 12 листопада 2009 року між третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву та ТОВ «Джаванда» укладено договір №4562 оренди нерухомого майна, що належить до державної власності.

Відповідно до п.1.1. вказаного договору відповідач - ТОВ «Джаванда» прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно - технічний майданчик (інвентарний №3) площею 381,30 кв.м., розміщений за адресою: АДРЕСА_1 , що перебував на балансі позивача, для розміщення торгівельного об`єкту з продажу непродовольчих товарів.

Встановлено, що 22 січня 2016 року вищезазначений договір оренди припинив свою дію.

Того ж дня, 22 січня 2016 року відповідач ТОВ «Джаванда» повернув позивачу орендований технічний майданчик відповідно до акту приймання-передачі (повернення) орендованого майна за адресою: м. Київ, вул. Магнітогорська, 5 від 22 січня 2016 року. Вказаний акт приймання-передачі (повернення) орендованого майна від 22 січня 2016року не містить будь-яких зауважень до відповідача ТОВ «Джаванда» щодо використання орендованого майна та/або щодо спорудження торгівельного об`єкту без належного дозволу та затвердженого проекту.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази того, що спорудження спірного об`єкту нерухомого майна було здійснене саме відповідачем-2 та/або відповідачем ТОВ «Джаванда».

Згідно з відповіддю 195 Центральної бази державної спеціальної служби транспорту від 13.07.2016 року №763 на адвокатський запит, технічний майданчик на балансі позивача не обліковується, оскільки від 01.02.2016 року він був переведений у земельну ділянку в зв`язку із закінченням терміну дії договору оренди №4562 від 12.11.2009 року нерухомого майна, що належить до державної власності та непотрібністю даного майданчика позивачу. Отже, станом на дату пред`явлення позову позивач не був балансоутримувачем технічного майданчика, який був предметом договору оренди №4562 від 12.11.2009 року нерухомого майна, що належить до державної власності.

За ст.77 Земельного кодексу України та ст.1, 2 Закону України «Про використання земель оборони» землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, відносяться до земель оборони. Згідно з копією державного акту серії ЯЯ №389725 від 21.03.2012 року, виданого на підставі рішень Київської міської ради від 14.06.2007 року за№ 897/1528 та від 22.09.2011 року №129/6345, 195 Центральна база Державної спеціальної служби транспорту (військова частина НОМЕР_1 ) має право постійного користування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 13.9837 га, цільовим призначенням: експлуатація та обслуговування будівель і споруд військової частини.

Статус, правові основи організації, основні завдання і функції Державної спеціальної служби транспорту в системі Міністерства оборони України визначені Законом України «Про Державну спеціальну службу транспорту» №1449-IV, ст.1 якого визначає, що Державна спеціальна служба транспорту є спеціалізованим військовим формуванням, що входить до системи Міністерства оборони України, призначеним для забезпечення стійкого функціонування транспорту в мирний час та в особливий період.

Відповідно до змісту ст.19 вказаного закону майно, що закріплене за Державною спеціальною службою транспорту, є державною власністю, що перебуває у сфері управління Міністерства оборони України, і належить їй на правах оперативного управління.

Представник відповідача ТОВ «Джаванда» з посиланням на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04.11.2019 року у справі №760/25518/17 в судовому засіданні звернув увагу суду на те, що позивач не обґрунтував належним чином з підтвердженням відповідними належними доказами порушення своїх прав у зв`язку зі зведенням спірного об`єкту нерухомого майна, оскільки позивач не є ні балансоутримувачем технічного майданчика, на якому було споруджено спірний об`єкт нерухомого майна, ні власником (користувачем) земельної ділянки, на якій він розташований.

Судом встановлено, що відповідач - ТОВ «Джаванда» від 19 січня 2016 року є власником спірного об`єкту нерухомого майна - нежитлового приміщення №1 загальною площею 366,1 кв.м., розташованого за адресою АДРЕСА_1 в; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00. Право власності відповідача ТОВ «Джаванда» на вказаний об`єкт грунтується на Договорі купівлі-продажу, посвідченому 19 січня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І.А. за реєстровим №66. Відомості про об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та про його власника - ТОВ «Скай Таун» знаходяться у відкритому доступі з моменту їх державної реєстрації 19 січня 2016 року, що підтверджується Інформаційною довідкою з ДРРПНМ від 20.02.2020 року №201024215.

Відповідач ТОВ «Джаванда» після придбання спірного об`єкту нерухомого майна привів його у відповідність державним правилам та санітарними нормами, здійснивши перебудову спірного об`єкта нерухомого майна, а саме: здійснив реконструкцію нежитлового приміщення №1 без зміни зовнішніх геометричних розмірів в нежитловому будинку номер 5В по вулиці Магнітогорській, що підтверджується копією зареєстрованої в Департаменті з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності від 05.04.2017 року, а також копією Технічного паспорту на об`єкт від 25.04.2019 року, інвентаризаційна справа №368-02.

З врахуванням вказаних обставин, суд вірно погодився з доводами відповідача - ТОВ «Джаванда» про те, що після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення в (висновок, викладений у постанові Верховного Суду у справі № 465/1461/16 від 02.10.2018 року).

Отже, перебудова відповідачем ТОВ «Джаванда» спірного об`єкта нерухомого майна відповідно до Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, та Технічного паспорту на об`єкт від 25.04.2019 року, інвентаризаційна справа №368-02, виключає віднесення нежитлового приміщення №1 загальною площею 366,1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, до самочинного будівництва.

Проте, судом визнано, що позивач не навів належного обгрунтовання необхідності застосування такої крайньої міри, як знесення самочинного будівництва. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 21.05.2020р. у справі № 726/824/15-ц).

Суд вірно вважав, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та знесення самочинно побудованої споруди, що знаходиться у власності відповідача ТОВ «Джаванда», не підлягали до задоволення, оскільки: - після державної реєстрації права власності за відповідачем ТОВ «Джаванда» та перебудови (реконструкції) ним спірного об`єкта нерухомого майна згідно з Декларацією про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності від 05.04.2017 року спірний об`єкт не є самочинним будівництвом; - позивачем у справі не надано суду доказів того, що відповідач ТОВ «Джаванда» відмовлявся або ухилявся від перебудови спірного об`єкту з метою приведення у відповідність державним правилам та нормам; - знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. В свою чергу будь-яких доказів вжиття таких заходів щодо відповідача -1 та відповідача ТОВ «Джаванда» позивачем суду не надано; - позивачем з посиланням на належні та допустимі докази не доведено тієї обставини, що саме відповідач ТОВ «Джаванда» є особою, що здійснила самочинне будівництво, а відповідач-1 не може вважатися особою, що здійснила самочинне будівництво, оскільки здійснення ним реконструкції спірного об`єкту нерухомого майна відбувалося на підставі зареєстрованої в Департаменті з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності від 05.04.2017 року.

За ч.1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. З приводу заяви відповідача ТОВ «Джаванда» про застосування позовної давності до вимог позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу, посвідченого 19.01.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І.А. за реєстровим №66, суд вірно виходив з того, чи мало місце порушення цивільного права або інтересу. Позивач не є стороною договору купівлі-продажу, посвідченого 19.01.2016 рокуприватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І.А. за реєстровим №66, не є балансоутримувачем технічного майданчику та не є в розумінні Закону власником (користувачем) земельної ділянки, на якій споруджено спірний об`єкт, а отже права позивача не є порушеними. Суд також вірно погодився з доводами відповідача-1 стосовно того, що про ймовірне порушення своїх прав позивач, як і будь-хто інший, міг дізнатися починаючи від 19.01.2016 року, так як відомості про спірний об`єкт нерухомого майна та про його власника - ТОВ «Скай Таун» знаходяться у відкритому доступі з моменту їх державної реєстрації 19.01.2016 року. Обставинами, що свідчать про обізнаність позивача щодо особи - власника спірного об`єкта нерухомого майна, є також прийняття позивачем безпосередньо від відповідача-1 грошових коштів на відшкодування за електричну енергію за лютий, березень та квітень 2016 року, що підтверджується копіями платіжних доручень №24 від 18.03.2016 року, №41 від 29.04.2016 року та №46 від 17.05.2016 року.
Проте, відсутність порушеного права або інтересу позивача внаслідок укладення договору купівлі-продажу, посвідченого 19.01.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І.А. за реєстровим №66 не дає підстав для застосування строку позовної давності за заявою відповідача ТОВ «Джаванда» внаслідок відсутності самого факту порушення.
Також позивачем не доведено тієї обставини, що саме відповідач ТОВ «Джаванда» є особою, яка здійснила самочинне будівництво і жодного доказу з цього приводу позивачем не надано. Акт приймання-передачі (повернення) орендованого майна від 22.01.2016 року не є доказом цього, оскільки відповідач ТОВ «Джаванда» повернув позивачу орендований технічний майданчик без будь-яких зауважень з боку останнього. Крім того, вказаний акт приймання-передачі (повернення) орендованого майна від 22.01.2016 року не містить будь-яких відомостей чи зауважень щодо спорудження спірного об`єкту нерухомого майна.
Здійснена ж відповідачем ТОВ «Джаванда» після купівлі спірного об`єкту нерухомого майна перебудова (реконструкція нежитлового приміщення №1 без зміни зовнішніх геометричних розмірів в нежитловому будинку номер 5В по вулиці Магнітогорській) відповідно до зареєстрованої в Департаменті з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності від 05.04.2017 року, сама по собі не є самочинним будівництвом.
Відповідно до ч.4 ст.376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Згідно з ч.7 ст.376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Вимога про знесення самочинного будівництва не може бути пред`явлена до особи, яка не здійснювала самочинного будівництва. Позивачем не доведено з посиланням на належні та допустимі докази того, що саме ТОВ «Скай Таун» та/або ТОВ «Джаванда» здійснювали самочинне будівництво, що унеможливлює задоволення пред`явленої до них вимоги про знесення самочинного будівництва.

Суд вірно критично оцінено доводи позивача щодо нібито самовільного зайняття земельної ділянки відповідачем ТОВ «Джаванда» з посиланням на зміст ст.212 Земельного Кодексу України, оскільки пунктом 1.2. договору оренди №4562 нерухомого майна, що належить до державної власності від 12.11.2009 року, прямо передбачено, що майно (технічний майданчик) передається в оренду з метою розміщення торгівельного об`єкту з продажу непродовольчих товарів. При цьому інші умови договору оренди №4562 нерухомого майна, що належить до державної власності від 12.11.2009 року, не визначають яким саме має бути цей торгівельний об`єкт та його характеристики (капітальне будівництво, тимчасова споруда, площа, матеріал виготовлення тощо).

Крім того, умови договору оренди №4562 нерухомого майна, що належить до державної власності від 12.11.2009 року не забороняли відповідачеві ТОВ «Джаванда» здійснювати невід`ємлювані поліпшення нерухомого майна, а відповідно до п.7.4. вказаного договору оренди у разі здійснення орендарем невід`ємних поліпшень орендованого майна орендодавець зобов`язаний здійснювати контроль за здійсненням таких поліпшень.

Так як спірний об`єкт фізично існував та право власності на нього було зареєстроване, як мінімум, станом на 19.01.2016 року, а повернення третій особі об`єкту оренди (технічного майданчика) відбулося 22.01.2016 року за актом приймання-передавання (повернення) орендованого майна за адресою: АДРЕСА_1 від 22.01.2016 року, то суд вірно вважав, що позивач та третя особа не могли не знати про розміщення на орендованому технічному майданчику площею 381,30 м. кв. спірного об`єкту нерухомого майна - нежитлового приміщення №1 загальною площею 366,1 кв.м.

Згідно з ч.1 ст.204 ЦК України (Презумпція правомірності правочину) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ч.1 ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Проте, наявні в матеріалах справи докази, як вірно зазначив суд, не дають жодних обгрунтованих підстав для висновку, що технічний майданчик площею 381,30 м. кв., та відповідна йому частина земельної ділянки, на якій розміщено спірний об`єкту нерухомого майна, були загублені власником або особою, якій він передав майно у володіння, викрадені у них або вибули з їх володіння не з їхньої волі іншим шляхом. Будь-які докази, які б підтверджували недобросовісність набуття відповідачем-1 у власність спірного об`єкта нерухомого майна в матеріалах справи відсутні та не подавалися сторонами або третьою особою.

З огляду на вищенаведене, суд прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги не підлягали до задоволення.

Колегія суддів окремо звертає увагу також на те, що позивачем не оскаржувалась зареєстрована Декларація про готовність об`єкту до експлуатації і відповідно до договору купівлі-продажу від 19 січня 2016 року нежитлове приміщення №1 в будинку АДРЕСА_1 площею 372, 9 кв. м. було продане продавцем ОСОБА_1 ТОВ «СКАЙ ТАУН» за 146600 грн.

При тому, відчужуване нежитлове приміщення належало продавцю ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Товарною біржею «НАРОДНА» 17 жовтня 2001 року за реєстраційним номером А2001/0204 та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 21 жовтня 20001 року за №46153 і позивачем не ставилося питання про визнання недійсним зазначеного договору купівлі-продажу, зареєстрованого Товарною біржею, і за клопотанням позивача (т.2, а.с.10) ОСОБА_1 було залучено до участі в справі лише як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 26 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 червня 2021 року.

Головуючий:

Судді: