Єдиний унікальний номер 241/473/20
Номер провадження 22-ц/804/1435/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Баркова В.М., Биліни Т.І.,

секретар судового засідання Сікора М.М.,

сторони :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Першотравневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 лютого 2021 року (повний текст складений 25 лютого 2021 року), ухвалене у складі судді Чудопалової С.В. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу у розмірі 269134 грн. В обґрунтування вказував, що згідно з договором позики (оформленим розпискою) від 13.04.2005 року ОСОБА_1 передав відповідачу ОСОБА_2 позику у сумі 87450 гривень з зобов`язанням повернути її до 13.06.2005 року. Позика не повернута до теперішнього часу. Рішенням Першотравневого районного суду від 10.12.10, яке було змінено рішенням апеляційного суду Донецької області від 13.04.11 по справі №2-2102-10 та рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 06.07.2016, зміненим рішенням апеляційного суду Донецької області від 25.08.2016 по справі № 241/496/16-ц, з відповідача стягнута сума боргу станом на 13.04.2016. На теперішній час рішення судів не виконані та борг не стягнуто. Вважає, що відповідно до діючого законодавства станом на 13.04.2019 року з відповідача належить до стягнення сума за прострочення повернення боргу, яка складається з наступним складових.

Так, сума відсотків за ставкою НБУ за користування позикою в сумі 87450 за період з 13.04.2005 по 13.04.2019 станом на 13.04.2019 належить до стягнення у розмірі 144607 грн..

Розмір інфляційних збитків за липень 2005 року - січень 2019 року становить 538,3%, тому сума інфляційних збитків становить 383293 грн.

Сума, що розраховується з трьох відсотків річних за прострочений період позики за період з 13.06.2005 по 13.04.2019 (13,8 років) становить 36204 грн.

Таким чином, належить до стягнення в рахунок погашення заборгованості за договором позики станом на 13.04.2019: сума позики 87450 грн; відсотки 144607 грн; інфляційні збитки 383293 грн; три проценти річних 36204 грн, а всього 651554 грн..

На підставі рішень Першотравневого районного суду від 10.12.2010 року та Апеляційного суду Донецької області від 13.04.2011 року по справі 2-2102-10 було стягнуто з відповідача на користь позивача відсотки, інфляційні збитки та 3% річних в розмірі 226 927 гривень.

Рішеннями Першотравневого районного суду від 06.07.2016 та Апеляційного суду Донецької області від 25.08.2016 по справі 241/496/16-ц було стягнуто з відповідача на користь позивача відсотки, інфляційні збитки та 3% річних в розмірі 155492 грн.

Отже, позивач зазначає, що на даний момент підлягає до стягнення з відповідача 269134 грн (всього на 13.04.2019 року заборгованість складає 651554 грн - за виключенням стягнутої суми 226927 грн та стягнутої за рішенням суми 155492 грн різниця дорівнює 269134 грн), яку просить суд стягнути з відповідача на його користь.

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 16 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договором позики задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму відсотків за користування позикою в період з 14.04.2016 року по 13.04.2019 року в розмірі 40539,67 грн, інфляційні втрати за прострочення грошового зобов`язання за період з 01.03.2016 року по 28.02.2019 року в розмірі 36391,44 грн, три проценти річних за період з 14.04.2016 року по 13.04.2019 року в розмірі 7863,31 грн, а всього - 84794,42 грн..

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір 847.77 грн..

В решті відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та відмовити повністю в позові.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції в порушення вимог закону вирішено питання про стягнення суми заборгованих відсотків після закінчення терміну кредитування. Договір позики з ОСОБА_1 був укладений з 13.04.2005 року до 13.06.2005 року.

Крім того, рішеннями суду від 01.12.2010 року, 13.04.2011 року, 25.08.2016 року з відповідача вже стягнута сума позики, відсотки і інфляційні втрати і 3% річних.

Виконавча служба вже примусово виконує рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості на користь ОСОБА_1 в розмірі 226927 грн.

Рішення не виконано, причини невиконання виконавчою службою не встановлені.

Строк договору минув, що дає право позивачу нараховувати тільки суми, передбачені статтею 625 ч.2 ЦК України. Посилання суду на постанову ВСУ від 02.09.2015 року не має значення для справи.

ОСОБА_1 з суми заборгованості в даному позові просив виключити суми відсотків, інфляційні, та 3% річних, що вже були стягнуті раніше рішеннями суду.

Суд констатував цей факт, але стягнув з відповідача не різницю в сумі відсотків, про яку просив позивач (загальна сума 144607 грн, з якої необхідно виключити стягнені суми відсотків 46078 грн та 77880 грн , що в результаті складало би 20641 грн), а стягнув 40539,67 грн відсотків за користування грошима - отже, суд вийшов за межі позовних вимог.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат, суд не врахував, що рішенням апеляційного суду від 26.08.2016 року з відповідача вже стягнуті інфляційні втрати за прострочення грошового зобов`язання за період з 01.07.2013 року по 29.02.2016 року.

Звертаючись до суду з даним позовом 13.03.2019 року, ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності для вимог про стягнення сум інфляційних втрат.

У відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу у відсутності сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи в апеляційному суді. Позивач до суду не явився, про причини неявки не повідомив, відповідач надала заяву про розгляд справи без її участі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене рішення в повній мірі не відповідає таким вимогам.

Суд першої інстанції встановив, що згідно з розпискою від 13.04.2005, ОСОБА_2 , директор ТОВ «ВіКС» отримала від ОСОБА_1 87450 грн. із зобов`язанням повернути борг до 13.06.2005 (а.с. 4).

Судом встановлено, що рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 10 грудня 2010 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто суму боргу, відсотки і інфляційні виплати за період з 13 квітня 2005 року до 20 липня 2010 року у розмірі 180849 грн. Рішення суду першої інстанції було доповнено рішенням Апеляційного суду Донецької області від 13 квітня 2011 року, яким з неї також було стягнуто відсотки в розмірі облікової ставки Національного банку України. Загальна сума стягнутих грошових коштів становить 226927 грн.

Згідно з рішенням Апеляційного суду Донецької області від 25.08.2016, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто проценти за користування позикою за період з 21.07.2013 по 13.04.2016 у розмірі 77 888,02 грн., інфляційні витрати за прострочення грошового зобов`язання за період з 01.07.2013 по 29.02.2016 у розмірі 70 287,42 грн., три проценти річних за період з 01.07.2013 по 13.04.2016 у розмірі 7 317,05 грн. Загальна сума стягнутих грошових коштів становить 155492,49 грн.

З постанови державного виконавця відділу ДВС Першотравневого районного управління юстиції від 19 травня 2011 року вбачається, що на підставі рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 05.05.2011 було відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-2102 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 226 927 грн. По теперішній час рішення суду відповідачем не виконано (а.с. 170).

Відповідач в суді обставини наявності заборгованості не заперечувала, але вказувала, що право кредитора нараховувати відсотки за користування чужими грошовими коштами припиняється після закінчення визначеного договором строку позики. На користь позивача за рішеннями Першотравневого районного суду Донецької області та Апеляційного суду Донецької області вже були стягнуті сума позики, проценти за користування кредитом, інфляційні збитки і 3% річних. Дані рішення є такими, що набрали законної сили, підлягали виконанню, але не виконані. Але боржник не повинен нести відповідальність за несвоєчасне виконання судових рішень. Тому не визнала вимоги позивача про стягнення на його користь процентів за користування позиченими коштами з 13.04.2005 року по 13.04.2019 року.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що позивач просив стягнути суму відсотків, що складається з різниці між сумою заборгованих на його думку відсотків з моменту кладення договору позики до 13.04.2019 року, і сумою відсотків, стягнутих з відповідача за судовими рішеннями, що складало би 20641 грн, а суд першої інстанції помилково нарахував і стягнув 40539,67 грн. - таким чином, вийшов за межі позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із такими доводами, оскільки вони є очевидними, підтверджуються простим арифметичним розрахунком.

Крім того, аналізуючи доводи апеляційної скарги про безпідставність рішення в частині стягнення суми відсотків за користування грошима позики, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється х підстав, передбачених договором або законом.

Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-610, 604-609 ЦК України.

Як роз`яснено пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-610, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Вбачається, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач вважає наявними між сторонами кредитні правовідносини навіть після закінчення строку договору і ухвалення судом рішення про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики, тому вважає можливим нараховувати проценти за користування кредитними коштами. При цьому позивач посилається на норми статті 598 ЦК України.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в п. 91 постанови від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Договір позики між сторонами був укладений на строк з13.04.2005 року по 13.06.2005 року.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про обґрунтованість і можливість задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача суми відсотків за користування позиченими коштами, оскільки законом такі підстави після закінчення строку договору не передбачені.

Тому у відповідності до вимог статті 375 ЦПК України рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в таких позовних вимогах.

При вирішенні вимог про стягнення суми трьох відсотків річних, інфляційних втрат судом перевірені доводи позовних вимог, якими позивач обґрунтував суми 15504 грн ( 3% річних) та 232 990 грн інфляційних, і судом проведений власний розрахунок, і визначена інша сума інфляційних втрат в розмірі 36391,44 грн. та 3% річних в розмірі 7863,31 грн. Вбачається, що суд розрахував таку суми у відповідності до вимог закону.

Позивач рішення суду в цій частині не оскаржував.

Висновки суду про стягнення суми 3 відсотків річних на підстав статті 625 ЦК України відповідач по суті окремо не оскаржує, посилається в апеляційній скарзі на порушення судом норм, що регулюють правила застосування позовної давності стосовно можливості стягнення інфляційних втрат.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Тому суд вважав обґрунтованими вимоги про стягненням сум, передбачених статтею 625 ЦК України - задовольнив такі вимоги частково за власним розрахунком.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі стосуються того, що на думку відповідача позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з такими вимогами, оскільки рішенням суду з неї стягнуті були інфляційні за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.07.2013 року по 29.02.2016 року, а в суд позивач звернувся 13.03.2019 року - поза межами трирічного строку позовної давності.

26.04.2017 року Верховний Суд України у справі №3-1522гс16 сформулював правову позицію щодо обчислення перебігу строку позовної давності, в спорах про стягнення 3% річних та інфляційних витрат після виконання боржником основного зобов`язання.

Верховним Судом України висловлено наступну правову позицію: Главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

За таких обставин суд першої інстанції у справі, що розглядається, приймаючи рішення про часткове задоволення позову, взяв до уваги правову природу нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. (Постанова ВП ВС від 08.11.2019 № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19)).

Як вбачається з матеріалів справи, за попередніми рішеннями судів першої і апеляційної інстанцій обчислення сум розміру інфляційних витрат за прострочення грошового зобов`язання проведено за період з 01.07.2013 року по 29.02.2016 року, та трьох процентів річних проведено за період з 01.07.2013 року по 13.04.2016 року. З даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 13 березня 2019 року.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції правильно врахував, що відповідачем заявлено про даний строк, і тому вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в межах строків позовної давності, а саме: стягненню з ОСОБА_2 на користь позивача інфляційних витрат за прострочення грошового зобов`язання за період з 01.03.2016 року по 28.02.2019 року; трьох процентів річних за період з 14.04.2016 року по 13.04.2019 року.

Провівши розрахунок у відповідності до положень закону, суд обґрунтовано визначив, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати за прострочення грошового зобов`язання за період з 01.03.2016 по 28.02.2019 року у розмірі 36391,44 грн. та сума, що складає три проценти річних за період з 14.04.2016 року по 13.04.2019 року у розмірі 7 863,31 грн..

Зі справи вбачається, що суд в цій частині належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, повно встановив обставини справи і зробив висновок, який повністю їм відповідає.

Відтак, доводи апеляційної скарги відповідача про необхідність скасувати оскаржене рішення в частині стягнення інфляційних втрат і ухвалити нове рішення про відмову в таких позовних вимогах у зв`язку із спливом строку позовної давності, є неспроможними з точки зору матеріального права, тому рішення в цій частині зміні або скасуванню не підлягає.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов цілком до правильних та обґрунтованих висновків щодо часткового задоволення вимог про стягнення з відповідача сум інфляційних втрат і трьох відсотків річних, і безпідставно ухвалив рішення в частині стягнення сум відсотків за користування позиченими коштами.

У зв`язку із скасуванням рішення в частині стягнення суми відсотків, воно підлягає зміні в частині суми загальної заборгованості, яка з урахуванням наведеного складає не 84794,42 грн, а 44254,75 грн (84794,42 гр - 40539,67 грн).

Таким чином, перевіривши справу, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги: необхідність зміни рішення суду першої інстанції в частині загальної суми заборгованості у зв`язку із скасуванням рішення в частині стягнення суми відсотків і відмовою в цій частині в позовних вимогах. Враховуючи вищенаведене, необхідно визначити загальну суму заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в розмірі 44257,75 грн замість суми 84794,42 грн.; скасувати оскаржене рішення в частині стягнення відсотків за користування позикою в період з 14.04.2016 року по 13.04.2019 року в розмірі 40539,67 грн і ухвалити рішення про відмову в даних позовних вимогах.

В частині часткового задоволення вимог позивача до позичальника про стягнення сум інфляційний втрат та суми трьох відсотків річних рішення скасуванню або зміні не підлягає.

Керуючись ст.374, 367, 376, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 16 лютого 2021 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми відсотків за користування позикою в період з 14.04.2016 року по 13.04.2019 року в розмірі 40539,67 грн і в позовних вимогах ОСОБА_1 про стягнення суми відсотків за користування позикою за договором від 13.04.2005 року станом на 13.04.2019 року - відмовити.

Рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 16 лютого 2021 року змінити в частині визначення суми загальної заборгованості: замість суми 84794,42 грн визначити суму загальної заборгованості в розмірі 44257 (сорок чотири тисячі двісті п`ятдесят чотири) грн. 75 коп..

В решті залишити рішення без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 14 червня 2021 року.

Судді Є.Є.Мальцева

В.М. Барков

Т.І. Биліна