Справа №519/30/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

25.01.2021 року

Южний міський суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Барановської З.І., секретаря - Гнатюк Л.М.

за участю: представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

свідка - ОСОБА_3

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним та витребування майна

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до суду з уточненою позовною заявою, в якій просив визнати недійсним договір купівлі-продажу № 5147/2017/765321 від 27.12.2017 автомобіля HYUNDAI SANTA FE, 2009 року випуску, чорного кольору, кузов № НОМЕР_1 , між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , який зареєстрований ТСЦ № 5147 РСЦ МВС та витребувати від ОСОБА_6 автомобіль HYUNDAI SANTA FE, 2009 року випуску, чорного кольору, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , у спільну сумісну власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Позовні вимоги позивач обгрутував тим, що 18.06.2013 між ним та ОСОБА_5 був укладений шлюб. Подружжя з жовтня 2017 року не проживають разом та не ведуть спільне господарство. За рішенням Южного міського суду Одеської області від 23.01.2018 шлюб між подружжям розірваний. Під час шлюбу 08.06.2016 позивачем був придбаний автомобіль HYUNDAI SANTA FE, 2009 року випуску, чорного кольору, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , який був зареєстрований на ім`я відповідача ОСОБА_5 . Зазначене свідчить про належність зазначеного автомобілю до спільної сумісної власності подружжя позивача та відповідача. Автомобілем користувався позивач один, на його ім`я був оформлений поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу № АК/4317090 від 08.06.2017. Позивач 26.12.2017 о 16-00 керував зазначеним автомобілем в м.Южне Одеської області та був зупинений працівниками поліції, які вилучили в нього зазначений автомобіль, ключі від нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, які передали ОСОБА_5 без складання будь-яких процесуальних документів. Без згоди позивача ОСОБА_5 27.12.2017 відчужила зазначений автомобіль за договором купівлі-продажу № 5147/2017/765321 від 27.12.2017 матері ОСОБА_6 , який після цього був перереєстрований на ім`я останньої з видачею нового реєстраційного номеру НОМЕР_2 . ОСОБА_6 було відомо, що автомобіль є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і вони знаходяться в стані розлучення. Позивач вважає, що відчуження автомобіля проведено незаконно, всупереч діючого законодавства. Автомобілем продовжує користуватись ОСОБА_5 .

08.01.2019 від представника ОСОБА_5 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого спірний автомобіль є подарунком ОСОБА_7 своїй дружині ОСОБА_5 на День народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому остання розпорядилась ним як своєю власністю. Вважає відповідача ОСОБА_6 добросовісним набувачем автомобіля. На запитання відповів, що не знає чи є у ОСОБА_5 посвідчення водія та чи користується автомобілем ОСОБА_6 . За продаж автомобіля були сплачені грошові кошти відповідно до договору купівлі-продажу.

01.02.2019 від ОСОБА_6 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого дійсно вона придбала у доньки автомобіль та сплатила останній гроші в розмірі 390 716, 25 грн. відповідно до договору купівлі-продажу від 27.12.2017. Автомобіль перереєструвала на своє ім`я. Зазначений автомобіль є подарунком її доньці з боку ОСОБА_4 . Вважає себе добросовісним набувачем майна. Позов просить залишити без задоволення, справу розглянути за її відсутністю.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 17.05.2018 відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд справи здійснити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 05.11.2020 закрито підготовче судове засідання по цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 проти задоволення позову заперечував та підтримав аргументи, які виклав у відзиві на позовну заяву, в якому стверджував, що

Відповідач ОСОБА_6 до судового засідання не з`явилась, про час та місце його була належно повідомлена судом. Згідно поданого відзиву просить справу розглядати у її відсутність.

За клопотанням представника відповідача адвоката Симаченко Є.А. в судовому засіданні 25.01.2021 був допитаний свідок ОСОБА_3 , який показав, що є двоюрідним братом відповідача ОСОБА_5 та мав добрі стосунки з її колишнім чоловіком ОСОБА_7 24.05.2016 був День народження ОСОБА_5 , в цей час ОСОБА_7 був на судні в рейсі. Від ОСОБА_5 та від її матері ОСОБА_6 він дізнався, що позивач має намір подарувати автомобіль ОСОБА_5 на день народження. Пізніше він побачив в користуванні ОСОБА_7 та ОСОБА_5 новий автомобіль HYUNDAI SANTA FE. На час придбання автомобіля ОСОБА_5 посвідчення водія не мала. За кермом автомобіля був постійно позивач. В 2017 році відношення між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 припинились. Свідок на власному автомобілі вчив їздити на авто ОСОБА_5 . Чому вона вчилась їздить не на власному автомобілі HYUNDAI SANTA FE він не знає. Після розірвання шлюбу автомобілем постійно користується увесь час ОСОБА_5 . Про переоформлення автомобіля на матір ОСОБА_5 він знає, але причини цього йому не відомі. Чи було відомо ОСОБА_7 про переоформлення автомобіля на матір ОСОБА_5 йому не відомо. Він спілкувався з ОСОБА_7 після Дня народження дружини та його повернення з рейсу і той повідомив, що планує придбати автомобіль для дружини. Автомобіль був придбаний в червні 2016 року. За кермом автомобіля він бачив ОСОБА_8 був в користуванні автомобіль Тойота сірого кольору, чому він їздив саме на автомобілі HYUNDAI SANTA FE свідок не знає. Він не пам`ятає коли ОСОБА_5 отримала посвідчення водія, але після цього вона вже їздила на автомобілі HYUNDAI SANTA FE. При переоформлені автомобіля на ім`я ОСОБА_6 гроші за договором не сплачувались, йому про це нічого не відомо.

Заслухавши пояснення сторін, свідчення свідка та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним та витребування майна підлягає задоволенню в повному обсязі з огляду на наступне:

Так, в ході розгляду справи судом встановлено, що 16.08.2013 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений шлюб, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб (а.с.14а). Подружжя з жовтня 2017 року не проживають разом та не ведуть спільне господарство. За рішенням Южного міського суду Одеської області від 23.01.2018 шлюб між подружжям розірваний, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні та підтверджується відповідною копією рішення.

08.06.2016 подружжям був придбаний автомобіль HYUNDAI SANTA FE, 2009 року випуску, чорного кольору, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , який був зареєстрований на ім`я відповідача ОСОБА_5 , що підтверджується копію договору купівлі-продажу транспортного засобу від 04.06.2016, за яким ОСОБА_9 передала у власність ОСОБА_5 зазначений автомобіль, та відповіддю на адвокатський запит ТСЦ-5147 від 15.02.2019, копії яких містяться у справі.

Позивач користувався автомобілем, що підтверджується копією полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу №АК/4317090 від 08.06.2017, який оформлений на ім`я позивача (а.с.17), а також свідченнями свідка ОСОБА_3 .

Як свідчать звернення позивача до правоохоронних органів, копії яких містяться у справі, він 26.12.2017 о 16-00 керував зазначеним автомобілем в м.Южне Одеської області та був зупинений працівниками поліції, які вилучили в нього даний автомобіль, ключі від нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, які передали ОСОБА_5 без складання будь-яких процесуальних документів.

ОСОБА_5 27.12.2017 відчужила зазначений автомобіль за договором купівлі-продажу №5147/2017/765321 від 27.12.2017 матері ОСОБА_6 , який після цього був перереєстрований на ім`я останньої з видачею нового реєстраційного номеру НОМЕР_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу транспортного засобу від 27.12.2017 та відповіддю на адвокатський запит ТСЦ-5147 (а.с.15-16, 18-18зв).

ОСОБА_6 знаходиться у родинних відносинах з ОСОБА_5 та є її матір`ю, що визнано відповідачами та підтверджено свідченнями свідка ОСОБА_3 . Крім того, за клопотанням представника позивача судом приєднано до матеріалів справи копія паспорту відповідача ОСОБА_5 , який був виданий 12.12.2003 Новомосковським РВ УМВС України в Дніпропетровській області на її дівоче прізвище " ОСОБА_10 ". Таким чином, на час укладення договору купівлі-продажу від 27.12.2017 ОСОБА_6 було відомо, що автомобіль був придбаний ОСОБА_5 у шлюбі з ОСОБА_7 і вона знаходиться в стані розірвання шлюбу в судовому порядку.

При вирішення справи суд враховує наступні норми матеріального права та правові позиції Верховного Суду в аналогічних справах.

Відповідно до вимог ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ст.61 СК України , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ч.1 ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Зазначене свідчить про належність автомобілю HYUNDAI SANTA FE, 2009 року випуску, чорного кольору, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_5 .

Відповідно до ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

В ході розгляду справи відповідачем ОСОБА_5 не доведено, що вона при відчуженні автомобілю своєї матері отримала на це письмову згоду позивача.

Крім того, відповідачем ОСОБА_5 в ході розгляду справи не доведений факт належності автомобіля до її особистого майна.

Відповідно до ст.64 СК України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки.

Відповідачем ОСОБА_5 не представлений договір дарування автомобіля або його частки між позивачем ОСОБА_4 та нею.

Як свідчить зміст договору купівлі-продажу транспортного засобу від 04.06.2016, який зареєстрований ТСЦ-8044 РСЦ МВС в м. Києві, за яким ОСОБА_9 передала у власність ОСОБА_5 автомобіль HYUNDAI SANTA FE, 2009 року випуску, чорного кольору, кузов № НОМЕР_1 , останній не містить вказівок на придбання автомобіля в особисту приватну власність відповідача ОСОБА_5 та письмову згоду на це позивача.

Позивач не визнає факту належності автомобіля до особистої приватної власності відповідача ОСОБА_5 та наполягає, що відчуження автомобіля проведено відповідачем ОСОБА_5 незаконно, всупереч діючого законодавства.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

У постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа або контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, посилаючись на те, що такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

З урахуванням викладеного, відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження майном є підставою визнання цього правочину недійсним.

Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №200/19766/16-ц.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до вимог ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до вимог ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Як зазначено в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав":

п. 22. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

п. 25. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

п. 26. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідачем ОСОБА_6 не доведено поза розумним сумнівом, що вона при придбанні автомобіля не знала і не могла знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, вжила усіх розумних заходів, виявила обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна.

У зв`язку із викладеним, автомобіль підлягає витребування у відповідача ОСОБА_6 у спільну сумісну власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Таким чином, розглянувши справу в межах визначеного предмету спору, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд вважає, що позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами, а тому позов підлягає задоволенню повністю.

Керуючись ст.ст.3, 12, 81, 141, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним та витребування майна - задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу № 5147/2017/765321 від 27.12.2017 автомобіля марки HYUNDAI SANTA FE, 2009 року випуску, чорного кольору, кузов № НОМЕР_4 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , який зареєстрований ТСЦ №5147 РСЦ МВС - недійсним.

Витребувати у ОСОБА_6 автомобіль марки HYUNDAI SANTA FE, 2009 року випуску, чорного кольору, кузов № НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_2 у спільну сумісну власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 4 611,96 грн.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення, з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Дата складання повного судового рішення 01.02.2021.

Суддя Южного міського суду

Одеської області З.І.Барановська