Справа № 214/6644/19
2/214/1190/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08 червня 2021 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі Улятовській М.О., Шевченко Ю.С.

за участю позивачки ОСОБА_1

за участю представників позивачка ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю відповідача ОСОБА_4

за участю представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивачки ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частку нежилого приміщення, загальною площею 82,2 кв.м., розташованого на першому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу від 05.06.2007 року, посвідченому приватним Криворізького міського нотаріального округу Колесниковою Н.Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 3400, ОСОБА_4 .

В обґрунтування пред`явлених вимог зазначає наступне. Між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 19 серпня 2005 року було зареєстровано шлюб.

Вказує, що за час шлюбу за спільні кошти, позивачем та відповідачем було придбане нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення (нежитлове приміщення після реконструкції квартири), загальною площею 82,2 кв. м. , що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Нежиле приміщення було зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_4 , відповідно до договору купівлі-продажу квартири, ВЕК № 848083, який посвідчено Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Колесниковою Н.Л. 05.06.2007 року та зареєстровано в реєстрі за № 3400. Рішенням Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2019 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано. Наполягає, що оскільки, вище вказане майно було придбане в період шлюбу, воно належить позивачу та відповідачу як подружжю на праві спільної сумісної власності. Зазначає, що наразі, ОСОБА_1 бажає поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за нею Ѕ частки нежилого приміщення, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вказує, що відповідач відмовляється у добровільному порядку розподілити спільне майно. У зв`язку із зазначеними фактичними життєвими обставинами, позивачка змушена звернутись до суду за захистом своїх цивільних прав та інтересів із позовною заявою. Зазначає, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ст. 60 СК України. Тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Частиною першою ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст.70 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Правовою позицією у справі № 6-486цс16 зазначено, що статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Частиною першою статті 70 СК України, встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Під час розгляду справи заявлялися клопотання про витребування доказів, доручення доказів, відкладення розгляду справи, які задовольнялися.

В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав та підтвердив його зміст. Також пояснив, що на час придбання спірного приміщення у позивачки були свої заощадження. Крім того, пояснив, що відповідач отримав гроші в банку за 3-4 місяці до придбання спірного приміщення, доказів, що ці гроші витрачені на купівлю вказаного приміщення не надано. Також підтвердив зміст відповіді на відзив, в якій вказано, що доводи та мотиви, які викладені у відзиві на позов, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам Закону, не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому не можуть бути прийняті судом з наступних підстав. Зазначає, що за час шлюбу за спільні кошти, в які увійшли кошти отримані від доходу від підприємницької діяльності ОСОБА_1 та власні кошти зібрані до весілля, було придбане зазначене нежиле приміщення. Наполягає, що оскільки це майно було придбане в період шлюбу, воно належить позивачу та відповідачу як подружжю на праві спільної сумісної власності. Відповідно до правової позиції, що висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним з подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає вартість подібного за своїми якостями ( технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції осіб у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Зазначає, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміни правового статусу майна подружжя, таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Вказує, що відповідач у відзиві стверджує, що спірна квартира була придбана у шлюбі, але виключно на його особисті дошлюбні кошти (вклади у АТ «Банк «Фінанси та Кредит»). Наполягає, що відкриття (оформлення) у АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на ОСОБА_4 гривневого депозиту, депозиту у банківських металах, а також банківської скриньки, не підтверджує того факту, що спірна квартира була придбана за особисті дошлюбні кошти відповідача. Вказує, що вартість автомобіля NISSAN JUKE та вартість спірного приміщення, як вказує відповідач, ніякими належними документами не підтверджена. Зазначає, що представник відповідача стверджує, що спільний автомобіль NISSAN JUKE ОСОБА_1 продала іншій особі без згоди чоловіка. Однак як вбачається з відповіді Територіального сервісного центру №1243 (ТСЦ МВС №1243) № 31/4-1243-7аз від 18.02.2020 р., яку було додано до відзиву, вказано що перереєстрація вищевказаного автомобіля здійснювалася в шлюбі, а отже, за згодою чоловіка. Зазначає, що відповідач свідомо вказує недостовірні та непідтверджені дані по справі, чим вводить суд в оману. Вказує, щ відповідач у своєму відзиві на позовну заяву про поділ спільного майна подружжя зазначає про те, що він передав позивачці придбаний за власний кошт склад продукції фірми-бренду Amway на суму 40 795,14 грн., про що складено Рахунок від 21.08.2017 року. Зазначає, що цей Рахунок від 21.08.2017 року не підтверджує факту отримання позивачкою від відповідача складу вищезазначеної продукції фірми Amway, а лише свідчить про вартість замовлення певної продукції фірми-бренду Amway на загальну суму 40 795,14 грн., яку позивачка придбала за свої особисті кошти. Виходячи з вищевикладеного вважає, що Рахунок-акт приймання продукції від 21.08.2017 року є недопустимим доказом по справі щодо поділу спільного майна подружжя. Не погоджується з твердженням відповідача про пропуск позивачкою строків позовної давності, так як відповідно до правової позиції Верховного Суду початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. (Постанова Верховного Суду від 06.11.2019 року у справі №203/304/17). Вважає, що порушення строків позовної давності в даному випадку не може бути застосовано, оскільки позивачка звернулася з позовом в межах строків з моменту розірвання шлюбу. Звертає увагу, що за період шлюбу відповідачем було відчужено без її згоди два автомобіля: TOYOTA RAV4, 2007 року випуску, та SKODA SUPERB, 2012 року випуску.

Позивачка у судовому засіданні позов підтримала. Також пояснила, що на час придбання спірного приміщення в неї були збереження в сумі приблизно 20000 грн., так як вона неофіційно працювала за кордоном, доказів про цю обставину в неї немає, ці гроші зберігала в різній валюті. Яка сума грошей витрачена на придбання приміщення, пояснити не може. Договори продажу автомобілів «Тойота» та «Шкода» не оспорювала. Вона надавала письмову згоду на придбання спірного приміщення. Після розірвання шлюбу просила у відповідача гроші для придбання квартири, але останній відмовив, гроші на квартиру взяла в борг у іншої особи. Вона просила відповідача визнати за нею право на Ѕ частину спірного приміщення як під час шлюбу, так і після розірвання шлюбу. Оглянувши аркуш справи 75 тому №1 пояснила, що це рахунок, на якому мається її підпис, зазначене в рахунку майно на даний час реалізовано. Від шлюбу з відповідачем є син, який проживає з нею, але зареєстрований за місцем проживання відповідача. Останній добровільно сплачує на утримання сина по 2000 грн. щомісячно, перераховуючи гроші на картковий рахунок. Сину 12 років, судом не визначалося його місце проживання. До укладення шлюбу навчалася, самостійно оплачувала навчання, частково оплачував навчання відповідач. В неї також є донька, яка навчається в Польщі, в оплаті навчання доньки відповідач приймав участь. В оглянутому нею договорі оренди (т.2, а.с.78-80) її підпису немає.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що спірне приміщення було придбано за гроші, які малися в нього в банку до укладення шлюбу, позивачка певний час не працювала. Крім того, пояснив, що пункт 11 договору придбання спірного приміщення не оспорював, автомобіль «Ніссан» був проданий в 2014-2015 році, цей договір він не оспорював. Оглянувши том№1 а.с. 75 пояснив, що в цьому документі відображено майно, яке придбано ним, відповідачем, але доказів про це в нього немає. Останній раз частину цього майна бачив в квартирі позивачки, в серпні 2020 року. Підписи в документі (т.№1, а.с.75) визначають, що він передав майно позивачці. Гроші за це майно передавав він, хто саме майно отримував він, чи позивачки, не пам`ятає. Це майно передано в 2017 році, на той час вже виникли суперечки з привод поділу майна, позивачка казала, що піде від нього і він вирішив віддати їй це майно. Син від їхнього шлюбу з позивачкою, проживає з останньою. Він, відповідач, сплачує добровільно аліменти в сумі по 2000 грн. щомісячно. На час припинення шлюбу у позивачки грошових коштів не було. Він оплачував навчання як позивачки, так і її доньки. Позивачка надавала згоду на продаж автомобілів «Тойота» та «Шкода». Також подав суду та підтвердив у судовому засіданні письмові заперечення, в яких крім вказаного раніше, зазначив наступне.Просить врахувати, що позивачка (колишня дружина) не надавала своєї згоди під час укладання договору на купівлю спірного приміщення, оскільки спірне нежитлове приміщення було набуте відповідачем за його особисті кошти за рахунок відсотків від банківського вкладу та інших особистих дошлюбних заощаджень, тощо. Зазначає, що позивачка 18.05.19р., практично відразу ж після розірвання шлюбу, придбала чотирьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Натомість, згідно відповіді АТ «ПриватБанк» позивачка за період з 01.09.15р. по 15.04.19р. має незначні доходи, що вбачається із банківської виписки. Всього за вказаний період на рахунок позивачки від підприємницької діяльності надійшло 3019,69грн. Вважає за можливе дійти висновку, що будь-які зароблені позивачкою кошти від підприємницької діяльності накопичувалися за час шлюбу та після його розірвання, на спільні кошти подружжя позивачкою було придбане нове майно, яке зареєстровано за нею як єдиними власником. Спільний автомобіль NISSAN модель JUKE після розірвання шлюбу позивачка продала іншій особі без згоди чоловіка, при цьому, не компенсувавши жодних коштів за продаж спільного сімейного автомобіля, цей автомобіль перереєстрований 29.09.17р. на іншого власника. Вважає, що наявні докази того, що грошові кошти від продажу автомобіля NISSAN модель JUKE були витрачені на особисті потреби позивачки, в тому ж числі, на придбання 18.05.19р. квартири, тобто саме після розірвання шлюбу. Згідно інформації розміщеної на офіційному сайті Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України середньоринкова вартість транспортного засобу NISSAN модель JUKE, 2014 року становить 240 999,00 грн. На період шлюбу, єдиним спільним сімейним заробітком був дохід від продажу продукції фірми-бренду ЕМВЕЙ (Amway). Згідно відповіді ТОВ «Емвей Україна» та наданих доказів між позивачкою та ТОВ «Емвей Україна» було укладено договір про надання послуг №1230078 від 01.08.2007р., згідно якого позивачка надавала послуги із збільшення обсягів продажу продукції ТОВ «Емвей Україна» на території Україна, а ТОВ «Емвей Україна» зобов`язався прийняти та оплатити такі надані послуги. Він, відповідач за даним договором визначений, як призначений виконавець. На початковому етапі співпраці із ТОВ «Емвей Україна» дохід від такої співпраці був незначним, що підтверджується довідкою ТОВ «Емвей Україна», а тому, вочевидь, є зрозумілим те, що за рахунок такого доходу неможливо було придбати спірне житлове приміщення. У 2017 році він, відповідач, з метою урегулювання будь-яких можливих у майбутньому непорозумінь щодо майна подружжя, передав позивачці придбаний за власний кошт склад продукції фірми-бренду ЕМВЕЙ (Amway) на суму 40 795,14 грн. для того, щоб позивачка мала змоги фінансово розвиватися. З 19.08.2005р. по 15.04.2019р. відповідачем здійснювалися відчуження (перереєстрація) транспортних засобів різного класу якості та вартості, які перебували у його особистій приватній власності. У період шлюбу була необхідність у продажі цих автомобілів та частина отриманих коштів йшла на потреби родини, а на решту було придбано автомобіль нижчого класу, нижчої якості та взагалі вживаний автомобіль (зокрема було продано автомобіль із первинного ринку та куплений автомобіль вживаний, тобто вторинного ринку). За рахунок сімейного бюджету було придбано саме новий автомобіль NISSAN модель JUKE, 2014 року випуску, який позивачка у подальшому продала без відома та згоди відповідача.

Представник відповідача позов не визнав та підтвердив зміст відзиву на позов, в якому відповідачем наведено наступне. Вважає, що позов не підлягає з наведених причин (спірне майно набуто виключно за кошти відповідача зароблених до шлюбу; після розірвання шлюбу позивач залишила у себе інше майно (автомобіль), яке є значно дорожчим ніж спірна квартира; позивачем пропущено строки позовної давності), з огляду на наступне. Звертає увагу що є голослівною позиція позивачки в частині того, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Тому вважає, щл сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Зауважує, що спірна квартира була придбана у шлюбі але виключно на його особисті дошлюбні кошти. Ще до шлюбу він мав вклади у різних банківських та фінансових установах. Просить враховувати, що шлюб було укладено 19.08.2005р. а нерухомість придбана 05.06.2007р. (через 1 рік 10 місяців) тобто, за такий короткий проміжок часу фізично не можливо було б заробити грошові кошти у шлюбі тим паче, що у цей період колишня дружина не перебувала у декреті, навчанні, лікуванні, тощо. Вказує, що у цей період часу позивачка не працювала. 04.04.2014р. перебуваючи у шлюбі сторони придбали автомобіль NISSAN модель JUKE, 2014 року виготовлення вартістю 255 797,00грн., що значно перевищує визначеної вартості спірного приміщення (91 675,00грн), яке просить поділити позивачка, автомобіль було зареєстровано на позивачку. Вказує, що після розірвання шлюбу позивачка продала спільний автомобіль іншій особі без згоди чоловіка при цьому, не компенсувавши жодних коштів за продаж спільного сімейного автомобіля. Згідно відповіді Територіального сервісного центру №1243 РСЦ МВС в Дніпропетровській області від 18.02.20р. автомобіль NISSAN модель JUKE, 2014 року перереєстрований 29.09.17р. на іншого власника. У відповідності до Постанови Верховного Суду від 05.04.2019 року у справі No645/4711/15-ц (провадження №61-40897св18), у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя, і не в інтересах сім`ї чи не її потреби, або приховав його - таке майно або його вартість враховується при поділі майна колишнього подружжя. Вказано, що відповідач у 2017 році з метою урегулювання будь-яких можливих у майбутньому непорозумінь щодо майна подружжя передав позивачу придбаний за власний кошт склад продукції фірми-бренду ЕМВЕЙ (Amway) на суму 40795,14грн. Вказує, що про такі обставини у позовній заяві нічого не значиться, а тому необхідно встановити вартість такого переданого майна, а також, встановити звідки у позивачки могли бути кошти на придбання спільного нерухомого майна та чи отримував відповідач у період з часу шлюбу - 19.08.2005р. якийсь реальний дохід за який можна було придбати спільне на думку позивача спірне майно. Вважає,що має місце пропуск позивачкою строків позовної давності адже, якщо позивачка вважає, що приміщення набуто у тому ж числі за її кошти чи кошти сім`ї у період шлюбу то визнати за собою Ѕ права приватної власності на частину приміщення вона могла ще з 05.06.2007р. оскільки під час укладання відповідного правочину мала надавати письмову згоду у нотаріуса, якщо вона вважає, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя. Також, згідно позову чоловік чинить, створює перешкод у користуванні майном. Зазначає, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. При цьому позовна давність обчислюється не від моменту розірвання шлюбу, а від дня, коли один зі співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (наприклад, створення перешкод у користуванні майном). З урахуванням викладеного, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки спірне майно набуто за рахунок особистих коштів його, відповідача, які були ним зароблені до шлюбу, після розірвання шлюбу позивачка залишила собі автомобіль подружжя, який був нещодавно проданий та усі грошові кошти від такого неподільного рухомого майна залишилися у позивачки. Також підтвердив зміст заперечень на відповідь на відзив, я яких зазначено про наступне. Вказує, що з 18.04.2005р., тобто до шлюбу (до 19.08.2005р.) відповідач мав відкритий у банку депозитний рахунок (у валюті та у гривні), тобто, за рахунок особистих, дошлюбних заощаджень відповідача і була придбана спірне майно. Наполягає, що за весь час подружнього життя сім`я існувала виключно лише на кошти відповідача. Усі зароблені від підприємницької діяльності кошти колишня дружина накопичувала та після розірвання шлюбу дружина відразу ж придбала собі нову чотирьох кімнатну квартиру, що додатково свідчить про ту обставину, що за весь період шлюбу подружжя існувало лише виключно на зароблені кошти відповідача та після розірвання шлюбу усі їхні спільні заощадження були витрачені колишньою дружиною на купівлю їй нової квартири, яку вона після шлюбу зареєструвала на своє ім`я. Просить враховувати, що квартира, яку придбала дружина за спільні кошти подружжя після розірвання шлюбу не використовується у підприємницькій діяльності (оскільки є об`єктом житлового призначення), тобто, відноситься до об`єктів спільного майна подружжя, яке залишається у неї, як рівноцінний предмет поділу спільного майна. Як вбачається із договору №2014 ПН/35 то 04.04.2014р., перебуваючи у шлюбі сторони придбали автомобіль NISSAN модель JUKE, 2014 року виготовлення вартістю 255 797,00грн., що значно перевищує визначеної вартості спірного приміщення (91 675,00грн). яке просить поділити позивачка. Доводи представника позивачки про ту обставину, що жодної продукції фірми-бренду ЕМВЕЙ (Amway) на суму 40 795,14грн. відповідач не отримував вважає голослівними. З приводу доводів про те, що у період з 19.08.2005р. по 15.04.2019р. здійснювалися відчуження (перереєстрація) транспортних засобів без згоди позивачки, зазначає, що до шлюбу у відповідача в особистій приватній власності перебувало декілька автомобілів різного класу якості та вартості, у період шлюбу була необхідність у продажі цих автомобілів та частина отриманих коштів йшла на потреби родини а на решту було придбано автомобіль нижчого класу, нижчої якості та взагалі вживаний автомобіль (зокрема було продано автомобіль із первинного ринку та куплений автомобіль вживаний, тобто вторинного ринку).

У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: свідоцтво (а.с.9), рішення суду (т.№1, а.с.10-12), витяг з реєстру на нерухоме майно (т.№1, а.с.13), рахунок на продукцію « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (т.№1, а.с.75-76), повідомлення стосовно автомобіля (т.1, а.с.68), виписка стосовно ФОП (т.№1, а.с.91-92), заключні виписки (т.№1, а.с.93, 94, 94, 95, 96, 97-98), звіти ФОП (т.№1, а.с.99, 100), податкові декларації ФОП (т.№1, а.с.101-102, 103-104, 105-106, 107-108, 109, 110, 111), відповідь банку стосовно ОСОБА_4 (т.№1, а.с.120), витяг з реєстру прав на нерухоме майно (т.№1, а.с.121), витяг з реєстру прав на нерухоме майно (т.№1, а.с.135), повідомлення сервісного центру (т.№1, а.с.142-143), повідомлення сервісного центру (т.№1, а.с.145), виписний епікриз (т.№1, а.с.164), довіреність від ТОВ «Емвей Україна» (т.№1, а.с.167-168), витяг стосовно ТОВ (т.№1, а.с.169-170), договір про надання послуг (т.№1, а.с.172-180), довідка про перераховані кошти (т.№1, а.с.181-182), повідомлення банку стосовно ОСОБА_1 ( т.№1, а.с.193), довідка банку стосовно ОСОБА_1 (т.№1, а.с.194), виписка з банку стосовно ОСОБА_1 ( т.№1, а.с.195-212), повідомлення банку стосовно ОСОБА_1 (т.№1, а.с.214), довідка банку стосовно ОСОБА_1 (т.№1, а.с.215), виписка банку стосовно ОСОБА_1 (т.№1, а.с.216-223), договір купівлі-продажу (т.№1, а.с.226), звіт про оцінку (т.№2, а.с.3-21), відповідь про вартість автомобіля (т.№2, а.с.52), повідомлення банку стосовно ОСОБА_4 (т.№2, а.с.73), договір оренди (т.№2, а.с.78-80), лист стосовно ОСОБА_7 (т.№2, а.с.88), акт про проживання дитини (т.№2, а.с.89), свідоцтва про народження (т.№2, а.с.90, 91), заява ОСОБА_1 стосовно договору (т.№2, а.с.92), повідомлення з додатками банку стосовно ОСОБА_4 (т.№2, а.с.107-111).

Суд,керуючись вимогамист.77 ЦПК України, згідно якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належними доказами: свідоцтво (т.№1,а.с.9), рішення суду (т.№1, а.с.10-12), лист стосовно ОСОБА_7 (т.№2, а.с.88), акт пропроживання дитини (т.№2, а.с.89), свідоцтва про народження (т.№2, а.с.90, 91), так як вони стосуються перебування позивачки та відповідача в шлюбі, наявності спільної дитини, місця проживання дитини.

Суд вважає належними доказами: витяг з реєстру на нерухоме майно (т.№1, а.с.13), повідомлення стосовно автомобіля (т.1, а.с.68. 142-143.145), договір купівлі-продажу (т.№1, а.с.226), звіт про оцінку (т.№2, а.с.3-21), заяву ОСОБА_1 стосовно договору (т.№2, а.с.92), відповідь про вартість автомобіля (т.№2, а.с.52), так як вони стосуються наявності майна, яке було придбано подружжям під час шлюбу.

Суд вважає належними доказами: рахунок на продукцію « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (т.№1, а.с.75-76), виписка стосовно ФОП (т.№1, а.с.91-92), заключні виписки (т.№1, а.с.93, 94, 94, 95, 96, 97-98), звіти ФОП (т.№1, а.с.99, 100), податкові декларації ФОП (т.№1, а.с.101-102, 103-104, 105-106, 107-108, 109, 110, 111), довіреність від ТОВ «Емвей Україна» (т.№1, а.с.167-168), витяг стосовно ТОВ (т.№1, а.с.169-170), договір про надання послуг (т.№1, а.с.172-180), довідка про перераховані кошти (т.№1, а.с.181-182), повідомлення банку стосовно ОСОБА_1 ( т.№1, а.с.193), довідка банку стосовно ОСОБА_1 (т.№1, а.с.194), виписка з банку стосовно ОСОБА_1 ( т.№1, а.с.195-212), повідомлення банку стосовно ОСОБА_1 (т.№1, а.с.214), довідка банку стосовно ОСОБА_1 (т.№1, а.с.215), виписка банку стосовно ОСОБА_1 (т.№1, а.с.216-223), так як вони стосуються доходів позивачки.

Суд вважає належними доказами: відповідь банку стосовно ОСОБА_4 (т.№1, а.с.120), повідомлення банку стосовно ОСОБА_4 (т.№2, а.с.73), повідомлення з додатками банку стосовно ОСОБА_4 (т.№2, а.с.107-111), так як вони стосуються доходів відповідача.

Суд вважає належним доказом витяг з реєстру прав на нерухоме майно (т.№1, а.с.121, 135), так як він стосується тверджень відповідача про те, що позивачка придбала квартиру за рахунок спільних грошей, без його згоди.

Суд вважає належним доказом виписний епікриз (т.№1, а.с.164), так він стосується стану здоров`я відповідача.

Договір оренди (т.2, а.с.78-80) не має значення, так як не змінює правового стану майна, а тому є неналежним доказам.

Суд, відповідно до ст.78 ЦПК України вважає досліджені у судовому засіданні зазначені та визнані судом належними письмові докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до висновку, що досліджені у судовому засіданні письмові, які визнані належними та допустимими, є також достовірними.

Твердження позивачки, що вона до укладення шлюбу працювала, мала свої власні грошові накопичення, суд вважає недостовірними, так як ці пояснення не підтверджені будь-якими доказами. Тому суд це твердження не бере до уваги.

Твердження позивачки про те, що вона придбала квартиру по АДРЕСА_3 за гроші, як взяла в борг у іншої особи, суд вважає недостовірними, так як ці пояснення не підтверджені будь-якими доказами. Тому суд це твердження не бере до уваги.

Твердження відповідача про те, що підписи в рахунку (т.№1, а.с.75) визначають, що він передав майно позивачці, суд вважає недостовірними, так як будь-яких позначень, що це майно отримано відповідачем і передається позивачці вказаний документ не містить. Тому суд це твердження не бере до уваги.

Твердження відповідача про те, що майно, яке зазначено в рахунку, придбано за його гроші (т№1, а.с75), суд вважає недостовірним, так як доказів оплати цього майна позивач не надав. Тому суд це твердження не бере до уваги.

Твердження відповідача про те, що позивачка не надавала своєї згоди під час укладання договору на купівлю спірного приміщення, спростовується заявою позивачки про згоду на придбання цього майна (т.№2, а.с.92). Тому суд це твердження не бере до уваги.

Твердження про те, що спільний автомобіль NISSAN був проданий позивачкою після розірвання шлюбу, суд вважає недостовірним, так як згідно повідомлення (т.№1. ас.68) цей автомобіль перереєстрований на іншого власника 17 липня 2014 року, тобто під час шлюбу.

Твердження відповідача про те, що позивачки придбала 18 травня 2019 року, квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , за кошти зароблені нею внаслідок підприємницької діяльності, суд вважає достовірним, так як у судовому засіданні не встановлено, що позивачка мала якийсь інший дохід.

Пояснення відповідача про надання ним допомоги у навчанні позивачки та її доньки, не мають значення для вирішення справи.

Керуючись вимогами ст.80 ЦПК України, суд вважає, що сукупність визнаних судом допустимими, належними та достовірними доказами є достатньою для встановлення наступних фактів та обставин.

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 серпня 2005 року до 15 травня 2019 року, що встановлено свідоцтвом (т.№1, а.с.9) та рішенням суду (т.№1, а.с.12).

ОСОБА_4 є батьком, а ОСОБА_1 є матір`ю - ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 та який зареєстрований за місцем проживання відповідача, але проживає з позивачкою, на утримання сина відповідач добровільно сплачує позивачці щомісячно по 2000 грн. Позивачка також має дочку 1995 року народження. Вказані обставин встановлені судом на підставі пояснень сторін, свідоцтв (т.№2, а.с.90, 91), листа та акту (т.№2, а.с.88,89).

5 червня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу було придбано нежиле приміщення (нежитлове приміщення після реконструкції квартири), загальною площею 82,2 кв. м. , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке було зареєстровано на ім`я ОСОБА_4 . При укладенні договору ОСОБА_4 погодився, що майно придбається в спільну сумісну власність, позивачка надавала згоду на придбання цього майна. Вартість даного приміщення на даний час дорівнює 421500 грн. Вказані обставини встановлені витягом (т.№1, а.с.13), договором (т.№1, а.с.226), заявою (т.№2, а.с.92), звітом (т.№2, а.с.3-21).

Позивачка з 19 вересня 2009 року здійснює діяльність як ФОП. 1 серпня 2007 року між позивачкою та ТОВ «Емвей Україна» було укладено договір про надання послуг, згідно якого позивачка, як виконавець, надавала послуги із збільшення обсягів продажу продукції ТОВ «Емвей Україна» на території Україна, а ТОВ «Емвей Україна» зобов`язався прийняти та оплатити такі надані послуги. За цим договором позивачкою ОСОБА_4 вказаний, як призначена особа, відповідно до пунктів 1.6 «г, е» ОСОБА_4 не має права на винагороду, не уповноважений брати на себе права виконавця. За період здійснення підприємницької діяльності позивачка отримувала дохід, за договором між нею та ТОВ «Емвей Україна» позивачка з 15 січня 2014 року по 15 травня 2019 року отримала винагороду у сумі 603160 грн. 05 коп., яка перераховувалася на її рахунок № НОМЕР_1 в «Приватбанку». На депозитний рахунок позивачки № НОМЕР_2 , відкритий 11 березня 2010 року зараховано 3019 грн. 19 коп. Вказані обставини встановлені судом на підставі рахунку (т.№1, а.с.75), виписок (т.№1, а.с.91-92,93, 94, 94, 95, 96, 97-98), звітів (т.№1, а.с.99, 100), довіреності (т.№1, а.с.167-168), витягу(т.№1, а.с.169-170), договору (т.№1, а.с.172-180), довідки (т.№1, а.с.181-182), довідки (т.№1, а.с.194), виписки.( т.№1, а.с.195-212), повідомлення (т.№1, а.с.214), довідки (т.№1, а.с.215), виписки (т.№1, а.с.216-223).

На ім`я відповідача були відкриті депозитні рахунки в АТ «Банк фінанси та кредит»: 18 квітня 2005 року, на якому знаходилося 30000 грн. до закриття 22 липня 2005 року; 18 квітня 2005 року, на якому знаходилися 10843, 74 долари США до закриття 25 липня 2005 року; 18 квітня 2005 року, на якому знаходилися 62142, 94 долари США до закриття 14 грудня 2005 року; 18 квітня 2005 року, на якому знаходилися 23000 долари США до закриття 1 березня 2006 року; 13 грудня 2005 року, на якому знаходилися 69681,78 долари США до закриття 19 грудня 2006 року; 28 лютого 2006 року, на якому знаходилися 50000 долари США до закриття 30 травня 2007 року; 18 грудня 2006 року, на якому знаходилися 70000 долари США до закриття 24 грудня 2007 року. Вказані гроші відповідачем з зазначених рахунків отримані. Вказані обставини встановлені на підставі відповіді (т.№1, а.с.120), повідомлень (т.№2, а.с.73), повідомлення з додатками (т.№2, а.с.107-111).

11 квітня 2014 року за позивачкою зареєстрований автомобіль «Ніссан», який 29 вересня 2017 року зареєстрований на іншого власника. 10 січня 2009 року за позивачкою зареєстрований автомобіль «Шевроле», який 17 липня 2014 року зареєстрований на іншого власника, що встановлено судом на підставі повідомлення (т.1, а.с.68).

За відповідачем за період з 19 серпня 2005 року по 15 квітня 2015 року були зареєстровані: 2 червня 2005 року автомобіль «Мерседес», який 18 січня 2012 року знятий з обліку для реалізації; 7 лютого 2012 року автомобіль «Тойота», який знятий з реєстрації 19 травня 2015 року; 22 травня 2015 року автомобіль «Шкода», який 22 березня 2019 року переєстрований за ОСОБА_9 . За відповідачем також були зареєстровані: 13 серпня 1999 року автомобіль «Рено», який 9 грудня 2004 року знятий з обліку для реалізації; 27 червня 1996 року автомобіль «ВАЗ», який 23 квітня 2003 року знятий з обліку для реалізації; 28 травня 2003 року автомобіль «Мерседес», який 18 листопада 2003 року знятий з обліку для реалізації; 7 лютого 2004 року автомобіль «Мерседес», який 17 лютого 2005 року знятий з обліку для реалізації;17 березня 2005 року автомобіль «Тойота», який 18 березня 2005 року знятий з обліку для реалізації.

18 травня 2019 року позивачка на підставі договору купівлі-продаж придбала квартиру АДРЕСА_4 , що встановлено витягами (т.№1, а.с.12, 135).

Відповідач з 2 по 18 грудня 2019 року перебував на стаціонарному лікуванні з приводу пухлинно-подібних утворень на спині, кінцівках, йому проведена операція з висічення ліпом, що встановлено епікризом (т.№1, а.с.164).

Встановленим судом фактам та обставинам відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЦК України, СК України.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як пердбачено ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту; об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя; якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою; при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя: дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово; згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Як передбачено ст. 66 СК України, подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором; при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї; за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У судовому засідання встановлено, що під час шлюбу було придбано спірне приміщення, право власності на яке зареєстровано за відповідачем.

Також встановлено, що подружжям за час шлюбу були придбані та відчужені чотири автомобіля.

Також встановлено, що за укладеним під час шлюбу договором про реалізацію продукції « ІНФОРМАЦІЯ_1 » позивачка до розірвання шлюбу отримала винагороду у сумі 603160 грн. 05 коп.

Крім того, встановлено, що відповідач як до шлюбу, так і під час шлюбу розміщував на депозитних рахунках грошові кошти, які в подальшому отримував від банку включно по 2007 рік.

Також встановлено, що на даний час у позивачки відсутня продукція «Емвей».

Суд вважає, що грошові кошти, які розміщував відповідач на депозитних рахунках не є об`єктом спільної сумісної власності, так як у судовому засіданні встановлено, що він мав грошові кошти до укладення шлюбу, в той же час встановлено, що позивачка до укладення шлюбу грошових коштів не мала, дохід від реалізації продукції « ІНФОРМАЦІЯ_1 » почала отримувати в 2014 році.

На даний час автомобілі подружжям відчужені, а тому не можуть бути предметом поділу. При цьому суд бере до уваги, що відчуження автомобілів відбувалося під час шлюбу, договори про їх відчуження сторони не оспорюють, а тому є підстави вважати, що відчуження автомобілів відбувалося за взаємною згодою подружжя.

Визначаючись з питання про те, чи придбана позивачкою квартира АДРЕСА_4 за спільні кошти подружжя, які отримані внаслідок реалізації продукції « ІНФОРМАЦІЯ_1 », суд виходить з наступного. У судовому засіданні встановлено, що за час реалізації продукції « ІНФОРМАЦІЯ_1 » до розірвання шлюбу, позивачка отримала винагороду у сумі 603160 грн. 05 коп., цей дохід відповідно до ст.61 СК України є спільною сумісною власністю подружжя. Разом з тим, як передбачено ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. У судовому засіданні відповідач не довів, що накопичення позивачкою певної частини доходів на особисті потреби були здійснено без його згоди, а тому накопичені позивачкою гроші не є об`єктом спільної сумісної власності. Отже вважати цю квартиру такою, що придбана за спільні гроші, суд підстав не знаходить.

Обговорюючи питання про те, чи є спільною сумісною власністю подружжя згадане нежитлове приміщення, суд виходить з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що відповідачем до укладення шлюбу були відкриті рахунки: на 30000 грн., на 10843, 74 долари США, на 62142, 94 долари США, на 23000 долари США. Вказані грошові кошти відповідач отримав від банку: 30000 грн. - 22 липня 2005 року; 10843, 74 долара США - 25 липня 2005 року; 62142, 94 долара США - 14 грудня 2005 року; 23000 долара США - 1 березня 2006 року.

Також позивач розміщував депозити та до 5 червня 2007 року отримував наступні суми 69681,78 долари США; 50000 долари США. В той же час встановлено, що позивачка до укладення шлюбу грошових коштів не мала, дохід від реалізації продукції « ІНФОРМАЦІЯ_1 » почала отримувати в 2014 році.

Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що спірне нежитлове приміщення придбано за кошти відповідача, які належали йому до шлюбу.

Як передбачено ст. 355 ЦК України , майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Як передбачено ст. 319 ЦК України, власник розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Таким чином закон передбачає, що особа може витрачати власні кошти на користь іншої особи.

У судовому засіданні встановлено, що відповідач при укладенні договору купівлі-продаж спірного приміщення вільно зазначив, що спірна квартира придбається у спільну сумісну власність. У судовому засіданні встановлено також, що вказана квартира придбана ним за кошти, які належали йому особисту. Суд приймає до уваги, що укладення особою договору про придбання за власні кошти майна у спільну сумісну власність не заборонено законом, відповідає вимогам ст.ст.12, 319 ЦК України щодо вільного розпорядження своїми правами та власністю, вказаний пункт договору не визнаний недійсним, позивачка та відповідач зазначений договір або вказаний пункт договору не оспорювали. Отже судприходить до переконання, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Судом встановлено, що спірне приміщення придбано в шлюбі, а тому хоча й зареєстровано на ім`я ОСОБА_4 , однак є спільною сумісною власністю його та ОСОБА_1 .

Таким чином, майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя та на даний час залишилося у володінні подружжя та яке може бути поділено на даний час, є лише вказане нежитлове приміщення.

У судовому засіданні не встановлено обставин, які згідно ст. 70 СК України надають підстави відступити від засади рівності часток подружжя.

Таким чином, враховуючи викладене, а також те, що між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу спірного приміщення, суд визнає що кожному з подружжя має належати по Ѕ частці спірного нежитлового приміщення.

Таким чином, суд приходить до переконання, що позивачка обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, звернулася до суду за захистом свого права шляхом поділу спільного майна подружжя.

Вислухавши пояснень сторін, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 12 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, та ст. 13 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню.

Суд приходить до переконання, що задоволення позову відповідає такому передбаченому ст.2 ЦК України завданню цивільного судочинства як справедливе вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушеного права позивачки.

Обговорюючи доводи сторони відповідача про пропуск позивачкою строків позовної давності, суд приймає до уваги наступне. Сторона відповідача на користь цієї думки зазначила, що якщо позивачка вважає, що приміщення набуто у тому ж числі за її кошти чи кошти сім`ї у період шлюбу, то визнати за собою Ѕ частку права приватної власності на частину приміщення вона могла б ще з 05.06.2007р., оскільки під час укладання відповідного правочину мала надавати письмову згоду у нотаріуса, якщо вона вважає, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя. Суд вважає, що строк позовної давності не пропущений, так як спірна нерухомість придбана згідно договору у спільну сумісну власність і спір щодо визнання за позивачкою права на Ѕ частину цього майна виник після розірвання шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_3 , а з позовом позивачка звернулася 3 вересня 2019 року. Тому твердження про пропуск строку позовної давності, суд вважає необґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнутиз відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати по сплаті судового збору у сумі 916 грн. 75 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.11, 12, 15, 16, 319, 355 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 61, 63, 65, 68, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ), до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ) задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на Ѕ частку нежитлового приміщення, загальною площею 82,2 кв.м., розташованого на першому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 916 грн. 75 коп.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 14 червня 2021 року.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов