ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/912/21 Справа № 213/2386/19 Суддя у 1-й інстанції - Нестеренко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 серпня 2020 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_1 , третя особа Виконавчий комітет Інгулецької районної у місті ради, як орган опіки та піклування про усунення перешкод у користуванні спільною квартирою шляхом вселення та визначення порядку користування співвласниками вказаною нерухомістю, -

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 24 квітня 2010 року і по 05 грудня 2017 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, якій було розірвано рішенням суду від 22 листопада 2017 року.

03 березня 2011 року вона викупила у матері колишнього чоловіка ОСОБА_5 належну їй 1/2 частку двокімнатної квартири за адресою: квартира АДРЕСА_1 , і разом з дочкою зареєструвалася в ній. Інша 1/2 частка належить її колишньому чоловіку - відповідачу у справі ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації у 2007 році.

Позивач зазначає, що незважаючи на те, що вказана вище 1/2 частка спірної квартири була придбана в період перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем у справі, вона є її особистою приватною власністю з підстав, визначених п.3 ч.1 ст.57 СК України, оскільки придбана саме за її особисті кошти, які були виплачені їй Інгулецьким ГЗК в порядку грошової компенсації під час проведення організованого відселення мешканців території, яка підлягала знесенню, у зв`язку з промисловою розробкою вказаним підприємством родовищ корисних копалин.

В квартирі вони з дочкою та відповідачем проживали до жовтня 2016 року, а з 02 жовтня, коли шлюбні відносини з відповідачем було припинено, вони з дочкою залишили житло та орендували іншу квартиру, оскільки відносини з відповідачем погіршилися, останній став вживати алкогольні напої та протиправно поводитися з позивачем. На цей час вони з дитиною не мають вільного доступу до житла через заміну відповідачем вхідних дверей до їх квартири, та відсутність у неї ключів від квартири. Вважає, що відповідач грубо порушує її права як співвласника цієї квартири, та права їх спільної доньки, як члена сім`ї власника житла.

З огляду на зазначене, просила усунути перешкоди в користуванні спірною квартирою АДРЕСА_1 шляхом примусового вселення позивача та її малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в квартиру, та зобов`язати відповідача ОСОБА_1 не чинити в подальшому ніяких перешкод в користуванні цією квартирою; встановити порядок користування квартирою, виділивши у спільне користування позивачу з дитиною житлову кімнату площею 17,2 кв.м з балконом; відповідачу житлову кімнату площею 10,3 кв.м, залишити у спільному користуванні кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор та три вбудовані шафи.

Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 серпня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Усунуто ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом примусового вселення ОСОБА_2 та її малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити в подальшому ніяких перешкод в користуванні зазначеною квартирою.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши у спільне користування ОСОБА_2 та її малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житлову кімнату площею 17,2 кв.м., з балконом площею 0,9 кв.м. (згідно з технічним паспортом на квартиру - кімната № НОМЕР_1 та I - відповідно); ОСОБА_1 - житлову кімнату площею 10,3 кв.м (кімната № 6).

Залишено у спільному користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 кухню площею 5,8 кв.м (кімната №3), ванну кімнату площею 2,1 кв.м (кімната №4), вбиральню площею 1,1 кв.м (кімната 5), коридор площею 5,2 кв.м (кімната 1), та три вбудовані шафи площею відповідно 0,5 кв.м (7), 0,3 кв.м (8), та 1,1 кв.м (9).

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у позовних вимогах в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що частина квартири, на яку претендує позивач була придбана в період шлюбу, отже є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, позивач не оплачує комунальні послуги. Також відповідач зазначає, що на даний час в квартирі проживає зі своєю донькою від іншого шлюбу.

Від позивача відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони у справі з 24 квітня 2010 року про 05 грудня 2017 року знаходились у зареєстрованому шлюбі, мають спільну неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с.16-18).

На праві спільної часткової власності сторонам належить двокімнатна квартира загальною площею 44,5 кв.м, розташована на 2-ому поверсі 5-ти поверхового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому 1/2 частка квартири належить позивачу у справі ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу ВРІ № 417705, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. 03 березня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1222. Інша 1/2 частка квартири належить відповідачу у справі ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 , виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради згідно з розпорядженням № I 449 від 22 жовтня 2007 року (том 1 а.с.21-24, том 2 а.с.3).

Квартира зареєстрована за ними на праві приватної спільної часткової власності у Криворізькому бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі за № 22ПВШ-408.

Згідно з довідками Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано три особи: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с.19,20,30).

Згідно ч.4 ст.311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, крім випадків і порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно з положеннями ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (власників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, є спільною частковою власністю.

За змістом ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування цим майном. При цьому, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Нормою ч.1 ст.383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.391 ЦК України).

Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України, а отже дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом ст.156 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Нормою ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ч.4 ст.311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п.1 ст.8 Конвенції).

Враховуючи, що позивач має майнові права щодо квартири АДРЕСА_1 , однак відповідачем чиняться їй перешкоди у користуванні квартирою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що право ОСОБА_2

підлягає захисту шляхом вселення разом з донькою до квартири та визначення порядку користування.

Відповідно до технічного паспорту на квартиру, спірна квартира складається з 2-х кімнат житловою площею 27,5 кв.м, у тому числі: 1-а кімната 17,2 кв.м, 2-а кімната 10,3 кв.м, кухня 5,8 кв.м, ванна кімната 2,1 кв.м, вбиральня 1,1 кв.м, коридор 5,2 кв.м, три вбудовані шафи 0,5 кв.м, 0,3 кв.м, 1,1 кв.м. Квартира обладнана балконом площею 0,9 кв.м /а.с.216, т.1/.

При цьому, оскільки частки обох сторін у їх праві спільної власності на вказану спірну квартиру є рівними, тому і розмір їх ідеальних часток в останній також є рівним. Однак, житлова площа становить лише 27,5 м2, а отже розмір житлової площі кожної з двох ідеальних часток становить по 13,75 м2. Проте, оскільки ідеальні частки сторін в праві їх спільної власності на спірне житло є рівними, а реальна площа кожної з двох кімнат - різною, виділення судом в користування кожному співвласнику кімнати, яка була б рівнозначною за розміром житлової площі, є фізично неможливим.

За таких обставин, враховуючи, що відхилення розміру реальної частки в житловій площі кімнати під літерою «2» (17,2 м2, яку позивач просить передати у користування саме їй з малолітньою дитиною), від ідеальних часток кожної із сторін (13,75 м2) є незначним і складає лише 3,45 м2, суд першої інстанції правомірно відійшов від принципу ідеальних часток, передавши в спільне користування позивачу з малолітньою дочкою кімнату більшою площею, залишивши відповідачу у користування кімнату меншою площею, у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність.

Доводи апеляційної скарги про те, що частина квартири, на яку претендує позивач була придбана в період шлюбу, отже є спільною сумісною власністю подружжя, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, відповідач не звертався.

Посилання апеляційної скарги на те, що позивач не сплачує комунальні послуги, не є підставою для позбавлення її майнових прав гарантованих статею 41 Констиуції України.

Посилання відповідача на те, що він проживає у квартирі із своєю донькою від іншого шлюбу, законності висновків суду першої інстанції щодо визначення порядку користування квартирою не спростовує, приймаючи до уваги, що донька ОСОБА_1 від іншого шлюбу у квартирі не зареєстрована.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Н.М. Деркач

М.М. Пищида