Справа № 683/363/21
22 квітня 2021 року м. Старокостянтинів
Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області
в складі: головуючої судді Завадської О.П.
за участю: секретаря Васічевої О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Старокостянтинів Хмельницької області в порядку загального позовного провадження справу № 683/363/21, 2/683/550/2021 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
В обґрунтування заявленого позову вказує, що 01 липня 2020 року він позичив
ОСОБА_2 1973940,29 грн., які останній зобов`язався повернути йому в строк до 25 грудня 2020 року, на підтвердження чого 01 липня 2020 року власноручно написав розписку.
Оскільки у зазначений строк відповідач позику у добровільному порядку не повернув, натомість уникає зустрічей з ним, на телефонні дзвінки не відповідає, тому просить стягнути з нього суму боргу за договором позики, заявлені проценти за користування грошовими коштами, інфляційні збитки та три відсотки річних.
Представник позивача адвокат Литвинов Д.О. подав до суду заяву, якою підтримав позов за обставинами на його обґрунтування, просив розглянути справу у відсутності сторони позивача в заочному порядку.
Відповідач, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, до суду не з`явився, причини неявки суду не повідомив, у визначений судом строк відзив на позов не подавав.
Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 квітня 2021 року постановлено провести по даній справі заочний розгляд.
Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 01 липня 2020 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1973940,29 грн., які зобов`язався повернути до 25 грудня 2020 року, про що власноруч написав розписку 01 липня 2020 року, оригінал якої пред`явлений суду позивачем.
У визначений в розписці строк відповідач кошти не повернув.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Згідно з вимогами статтей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи
як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Аналізуючи зазначені норми суд прийшов до висновку про укладеність договору позики, адже за своєю суттю розписка ОСОБА_2 про отримання в борг грошових коштів є документом, що підтверджує як укладення договору, так і засвідчує отримання відповідачем від позивача грошових сум.
Суд при оцінці доказів по справі враховував обставини справи, а також презумпцію правомірності правочину, визначену положеннями ст. 204 ЦПК України.
В матеріалах справи відсутні докази того, що договір позики, який укладений між сторонами є нечинним, його не дійсність не спростована, а тому зобов`язання за даними правочином підлягають до виконання.
Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Положеннями ч.1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У відповідності до ст. 536 ЦК України та ст. 1048 ЦК України, позивач має право на одержання від позичальника процентів від суми позики за весь період користування коштами, починаючи з 01 липня 2020 року, коли відповідач отримав позику, у розмірі визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України.
Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
При вирішенні питання щодо одночасного стягнення процентів визначених ст.ст. 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України і трьох процентів річних від простроченої суми відповідно до
ч. 2 ст. 625 ЦК України слід мати на увазі, що проценти, визначені ст.ст. 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення.
Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов`язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного додаткового у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь період прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти від суми позики, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (за користування чужими грошовими коштами), інфляційні витрати та три відсотка річних від простроченої суми.
Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Проценти за користування грошовими коштами в сумі 1973940 грн. за період з 01 липня 2020 року по 15 січня 2021 року:
Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 280-282 ЦПК України, суд
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання:
АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання:
АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Суддя ____________