Справа № 219/9278/20
Провадження № 2/219/512/2021
08 лютого 2021року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:
судді Лапченко О.М.,
за участі секретаря Єлісеєвої С.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
представник позивача ОСОБА_4 , який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користуванням житловим приміщенням, а саме квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що позивач ОСОБА_1 є співвласником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.08.1998 року, договору про визначення розміру часток у спільній сумісній власності від 04.09.2020 року, договору купівлі - продажу від 24.09.2020 року. Відповідач добровільно не знімається з місця проживання, створює позивачу та третій особі перешкоди вільного користування та розпорядження належним їм майном, створює перешкоди в оформленні субсидії та змушує нести додаткові витрати на оплату житлово-комунальних послуг. У зв`язку із цим позивач змушена звернутися з вказаним позовом до суду для захисту своїх порушених прав.
Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 листопада 2020 року відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. До суду від представника позивача надійшла заява, згідно якої він просив розглянути справу у його відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, не заперечував проти постановлення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. На електрону адресу суду від відповідача надійшла заява, згідно якої він зазначив, що просить розглянути справу у його відсутність, оскільки знаходиться за межами України, позовні вимоги визнав у повному обсязі (а.с.33-39).
Третя особа - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. До суду від ОСОБА_3 надійшла заява, згідно якої він просив розглянути справу у його відсутність, не заперечувала проти задоволення позовної заяви (а.с.30).
З урахуванням ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач та його представник не заперечували.
Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 11 серпня 1998 року, виданого Госпрозрахунковим бюро по приватизації житла при відділі по обліку та розподілу житлової площі виконавчого комітету Артемівської міської ради народних депутатів, а також договору про визначення розміру часток у спільній сумісній власності від 24.09.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Полєжаєвою Г.М., квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, за взаємною згодою визначено частки у праві власності по 1/3 частки кожному (а.с.4,5).
Згідно з договором купівлі - продажу квартири (1/3 частки у праві власності) від 24.09.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Полєжаєвою Г.М., зареєстровано в реєстрі за № 1317, ОСОБА_2 передав у власність, а ОСОБА_1 прийняла у власність 1/3 частку у праві власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Пунктом 5 вказаного договору передбачено, що ОСОБА_2 зобов`язується знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою в строк до 02.10.2020 року (а.с.7-8).
На запит суду щодо реєстрації відповідача Першим заступником міського голови Бахмутської міської ради Савченко Т.М. повідомлено, що за даними реєстру Бахмутської міської об`єднаної територіальної громади, місце проживання фізичної особи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15).
Відповідно до довідки про склад сім`ї , яка видана головою ОСББ Чапліною В.В., за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 - власник; ОСОБА_3 , 1945 року народження, - чоловік; ОСОБА_2 , 1984 року народження, - син. ОСОБА_2 зареєстрований за вказаною адресою, але не проживає з 15.03.2015 року (а.с.9).
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.
Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Як зазначено в ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає.
Відповідно до листа головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування м.Бахмут» від 09.12.2020 року № 8064, медична документація на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в реєстратурі відсутня, в період з 07.10.2019 року по 07.10.2020 року у списках санпропускників та травмпункту не значиться, за даними пункту централізованої видачі лікарняних листків КНП «БЛІЛ м.Бахмут» (як по поліклініці, так і по стаціонару) не числиться, на психоневрологічному обліку не перебуває (а.с.40).
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які він посилався як на підстави своїх вимог.
Судом достовірно встановлено, що відповідачі не проживає у спірній квартирі з 2015 року, нею не користується, витрати, пов`язані з оплатою квартири та комунальних послуг не сплачує, а тому суд визнає відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77, 78, 81, 82, 89, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 334, 346, 383, 386 ЦК України суд, -
позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Також позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя О.М.Лапченко