Справа № 182/68/19
Провадження № 2/0182/67/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04.02.2021 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Нікополя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра", третя особа - Приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Мігунов Сергій Олександрович, про визнання недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку,-

В С Т А Н О В И В:

До Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ "Комерційний банк "Надра", третя особа - Приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Мігунов С.О., про визнання недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 26 лютого 2008 року між ПАТ КБ «Надра» та ним було укладено Іпотечний договір № 772818/ФЛ-3 на забезпечення зобов`язань за кредитним договором № 772818, який було посвідчено приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мігуновим С.О. За вищевказаним договором іпотеки позивач передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Вважає, що під час укладання іпотечного договору банком було порушено його право та норми чинного законодавства, виходячи з наступних обставин. Відповідно до п.5 іпотечного договору, який передбачає, що сторони домовились на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». При цьому, посилається на ч.1 ст.33 та ч.ч.1, 3 ст.36 ЗУ «Про іпотеку» та вказує, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до чинного законодавства, застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, повинні відповідати загальним положенням про договір, а тому тільки при дотриманні цих умов іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки з дотриманням умов звернення стягнення та порядку реалізації, передбачених Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень». Однак, звернувшись до спеціалістів з юридичного права, які проаналізували іпотечний договір від 26 лютого 2008 року та прийшли висновку, що передбачені вищевказаними нормами умови про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження, яке зазначене в п.4.4 договору іпотеки, не містить умов. А тому вважає, що укладений між ним та банком договір іпотеки прирівнюється до договорів, які повинні відповідати загальним положенням про договори. Крім цього, відповідно до п.5 даного Договору іпотеки від 26 лютого 2008 року, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя передбачено ч.1 ст.37 ЗУ «Про іпотеку», згідно якої договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, не відповідають загальним положенням про договір. Тому, вказівка у п.5 Договору іпотеки, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється згідно з договором, про задоволення вимог іпотекодержателя, зазначеного у положеннях 5.3 договору іпотеки, є самостійною підставою для переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя є хибними, оскільки вказані положення договору іпотеки не є застереженням в розумінні ЗУ «Про іпотеку», а лише передбачають один із можливих способів звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір іпотеки без укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя не є підставою для набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим п.5 даного договору іпотеки від 26 лютого 2008 року, де вказано, про позасудове врегулювання та звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, зазначеного у положеннях п.5.3. Договору іпотеки, є самостійною підставою для переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та підлягає визнанню недійсним. В день підписання договору іпотеки згода на укладення самого договору іпотеки надавалася, а от додаткова згода на включення вказаного вище застереження до договору іпотеки взагалі не надавалася, хоча мала надаватися обов`язково, відсутність якої і спричиняє недійсність застереження. Виходячи з того, що вказане застереження є окремим договором від договору іпотеки, за яким відбувається розпорядження майном, на його укладення, що проявляється, шляхом включення його до договору, потрібна згода іпотекодавця. Тобто, має надаватися нотаріально посвідчена згода іпотекодавця на укладання договору іпотеки і на включення до нього застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, а у разі відсутності цієї згоди вказане застереження повинно бути визнано недійсним. Крім того, не будучи юристом, він не міг знати та розуміти, що дане застереження, яке включено до даного договору іпотеки, не відповідає нормам чинного законодавства. Більш того, звертає увагу суду на ту обставину, що ним будь-якої додаткової згоди на включення вказаного виду застереження до договору іпотеки надано не було, про що свідчить відсутність його підпису під даним застереженням, яке зазначено у п.5.3 і прирівнюється до додаткового договору. Фактично додаткова угода на включення вказаного вище застереження до договору іпотеки взагалі не надавалась, хоча мала надаватися обов`язково, її відсутність і спричиняє недійсність застереження. Таким чином, враховуючи вищевикладене, вважає, що відповідачем вчинено неправомірні дії відносно нього, а тому його права та майнові інтереси підлягають судовому захисту, шляхом визнання недійсним п.5.3 договору іпотеки від 26 лютого 2008 року, укладеного між ним та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мігуновим С.О., зареєстрованим в реєстрі за № 147.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2019 року по даній справі було відкрито провадження та запропоновано сторонам, в строк передбачений законом, направити на адресу суду відзив та заперечення на позовну заяву (а.с.15).

23 квітня 2019 року на адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від ПАТ КБ «Надра» надійшов відзив на позовну заяву (а.с.25-27), відповідно до якого банк просить суд застосувати строк позовної давності до вимог ОСОБА_1 та у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ОСОБА_1 , будучи дієздатною особою, яка в повній мірі усвідомлює свої дії та настання наслідків, фактично про своє порушене право дізнався 26 лютого 2008 року в момент укладання між ним та банком кредитного договору № 772818/ФЛ та договору іпотеки № 772818/ФЛ-3, дійсність частини якого позивач оспорює. Разом з тим, з позовною заявою до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області про визнання недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку ОСОБА_1 звернувся лише 04 січня 2019 року, пропустивши визначений ст.257 ЦК України, трирічний строк позовної давності. Також позивачем було пропущено і договірний строк позовної давності, встановлений пунктом 7.3. Кредитного договору, на підставі ст.259 ЦК України, що сплинув у лютому 2018 року. Позивач, на час укладання кредитного договору та договору іпотеки підтвердив, погодився та визнав цивільно-правові відносини, які виникли між сторонами, шляхом підписання та часткової оплати заборгованості за кредитним договором та договором поруки. Зі змісту оспорюваного договору іпотеки, а саме: п.5 договору іпотеки, чітко вбачається, що ОСОБА_1 роз`яснено механізм задоволення вимог іпотекодержателя, в тому числі, і задоволення забезпеченої іпотекою вимоги, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою ж підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, в даному випадку є відповідне застереження в договорі іпотеки, яке в повній мірі прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Крім цього, ОСОБА_1 до підписання кредитного договору та договору іпотеки був ознайомлений з їх умовами та його волевиявлення на час укладання було вільним. Представник відповідача у своєму відзиві посилається на ЗУ «Про захист прав споживача», згідно якого зазначає те, що правом споживача є відмова в односторонньому порядку від укладання кредитного договору, протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору, а тому кредитний договір та договір іпотеки, який має похідний характер від кредитного договору, вважається таким, що не порушив права позичальника як споживача. При цьому, у відповідності до положень ч.1 ст.626, ст.627 та ч.1 ст.638 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору. Тобто, укладаючи кредитний договір та договір іпотеки, будь-яка сторона повинна уважно з`ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила поведінки, які в подальшому можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору. Кредитний договір та договір іпотеки укладений в письмовій формі та підписаний повноважними особами. Тому, шляхом підписання кредитного договору та договору іпотеки ОСОБА_1 фактично був повідомлений банком в письмовому вигляді про сукупну вартість кредиту та повну інформацію про умови кредитування та обтяження іпотеки. Позивач обізнаний щодо умов виконання своїх зобов`язань перед банком, усвідомлював їх правові наслідки, обсяг своєї відповідальності, в тому числі, і майнову, та заперечень не мав. Таким чином, вважають, що відсутні правові підстави для визнання недійсним кредитного договору, відповідно відсутні правові підстави і для визнання частини недійсним договору іпотеки, що укладався в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором.

В судове засідання сторони не прибули, представник позивача надав заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника (а.с.154), представник відповідача обмежився відзивом на позовну заяву.

Третя особа - Приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Мігунов С.О., будучи належним чином повідомлений про розгляд справи, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення, в судове засідання не з`явився, будь-які заяви чи заперечення на адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області не надав (а.с. 142).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів .

На підставі ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

В силу ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 26 лютого 2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 772818, відповідно до якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 38 700,00 доларів США, в порядку і на умовах, визначених цим договором за програмою «Нове житло». Цільовим призначенням кредиту було придбання ОСОБА_1 у власність нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до п.1.4 кредитного договору, банк надав позичальнику кредит строком до 10 лютого 2028 року (а.с.29-31). В забезпечення виконання по кредитному договору між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 26 лютого 2008 року було укладено договір іпотеки № 772818/ФЛ-3, який посвідчено приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мігуновим С.О. та зареєстровано в реєстрі за № 148-14, згідно якого позивач передав в іпотеку нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.4-5).

Статтею 5 договору іпотеки від 26 лютого 2008 року передбачено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язання в цілому або в тій чи іншій частині у випадку порушення іпотекодавцем будь-яких зобов`язань за цим договором або якщо гарантія та запевнення, надані іпотекодержателю, не відповідають дійсності. Звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки або продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі, на підставі договору купівлі продажу у порядку ст.38 ЗУ «Про іпотеку».

Відповідно до ч.3 ст.33 ЗУ «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з ч.1 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється, згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до положень ч.3 вищевказаної статті, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст.37 ЗУ «Про іпотеку», надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Частиною 1 ст.626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч.1 ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Дослідивши надані докази, суд встановив, що іпотечний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Застереження в іпотечному договорі прирівнюється до відповідного договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками, а тому доводи позову про необхідність окремої згоди на включення до договору іпотеки відповідного іпотечного застереження є безпідставними. Сторони передбачили, що позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі.

Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд при розгляді справи № 754/17290/15-ц в Постанові від 04 квітня 2018 року.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У відповідності до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням вищевикладених статей, доводи представника позивача щодо невідповідності застереження вимогам законодавства до договору та відсутності окремої згоди іпотекодавця на застереження, спростовуються встановленими у справі обставинами.

Таким чином, аналіз наведених нормативних положень Закону України «Про іпотеку», а також положень оскаржуваного пункту іпотечного договору дає суду підстави вважати, що спірним пунктом договору іпотеки передбачено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку шляхом визнання права власності на предмет іпотеки або шляхом продажу предмета іпотеки. Пункт 5.3 договору іпотеки від 26 лютого 2008 року, укладеного між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 , повністю відповідає положенням ст.ст. 36-38 Закону України «Про іпотеку» та не суперечить нормам закону.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що при укладенні іпотечного договору, зокрема, пункту 5.3 Договору, були додержані всі вимоги, передбачені чинним законодавством, та підстави його недійсності відсутні, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Що стосується заявленої вимоги представником відповідача щодо застосування строків позовної давності, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Разом з тим, частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом встановлено, що 26 лютого 2008 року між ВАТ КБ «Надара» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 772818 з кінцевою датою повернення кредиту 10 лютого 2028 року.

Відповідно до п.4.3 договору іпотеки, право іпотеки припиняється виконанням забезпечених іпотекою зобов`язань (а.с.4).

У відповідності до вимог ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

З позовом про визнання недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку позивач звернувся 04 січня 2019 року, тобто в межах строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України.

Керуючись ст.ст.626-628 ЦК України, ст.ст.33, 36 ЗУ «Про іпотеку», ст.ст.4, 13, 76, 77, 81, 258-265, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра", третя особа - Приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Мігунов Сергій Олександрович, про визнання недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку - відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал