Провадження №2/463/175/21
УХВАЛА

судового засідання

28 січня 2021 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

розглянувши в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, просить ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір позики від 29.07.2016р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а також визнати недійсною розписку від 29.07.2016р., укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Як на підставу позову покликається на те, що не давала згоди на укладення її чоловіком ОСОБА_3 вказаного вище договору та крім цього, підпис її чоловіка на такому договорі підроблений.

Суддя своєю ухвалою від 20.01.2020 прийняв позовну заяву та відкрив провадження у справі, призначивши таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Одночасно, сторонам та третій особі визначено строк для подання відзиву, відповіді на відзив, письмових заперечень та письмових пояснень щодо позову та відзиву.

Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 01.09.2020, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати та занесена до журналу судового засідання витребувано у відповідача оригінал договору позики та боргової розписки.

Оригіналів зазначених документів суду не надано.

З огляду на зазначене позивачем подано клопотання про застосування заходів процесуального примусу та тимчасове вилучення зазначених доказів.

В судове засідання сторони не з`явились, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник третьої особи подав клопотання про вирішення питання про витребування доказів у його відсутності, вказане клопотання підтримує. Представник позивача також подав аналогічне клопотання. Відповідач причин неявки не повідомив.

Їх неявка не перешкоджає розгляду клопотання про застосування заходів процесуального примусу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункт 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Заходами процесуального примусу, згідно ч. 1 ст. 143 ЦПК України є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Одним з таких заходів, згідно п. 3 ч. 1 ст. 144 ЦПК України є тимчасове вилучення доказів для дослідження судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 146 ЦПК України, у разі неподання письмових, речових чи електронних доказів, що витребувані судом, без поважних причин або без повідомлення причин їх неподання суд може постановити ухвалу про тимчасове вилучення цих доказів державним виконавцем для дослідження судом.

Крім того, відповідно ч. 10 ст. 84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Таким чином, тимчасове вилучення доказів як захід процесуального примусу є правом, а не обов`язком суду. Реалізація цього права можлива лише з метою дослідження доказів судом, а не будь-яким іншим суб`єктом і за наявності в сукупності таких умов:

1) доказ не може бути поданий стороною через його відсутність у цієї сторони;

2) вказаний доказ підтверджує обставини, на які покликається ця сторони;

3) такі обставини мають бути доведені виключно цієї стороною, як це наприклад, відбувається в деліктних правовідносинах, де саме на відповідача покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини.

Якщо умови для тимчасового вилучення доказів відсутні, то суд не позбавлений можливості застосувати правила, визначені у ч. 10 ст. 84 ЦПК України з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням такої процесуальної дії як подання доказів.

Згідно мотивів позову, однією з підстав позову для визнання недійсним договору позики є той факт, що позивач не надавала своєї згоди на укладення договору позики.

Разом з тим, до матеріалів справи долучено копію оскаржуваних договору та розписки, а відтак, дослідження їх оригіналів не є необхідним для підтвердження або ж спростування цієї обставини і рішення у справі може бути ухвалене з врахуванням вимог ч. 10 ст. 84 ЦПК України.

Інші підстави позову стосуються не стільки позивача, скільки боржника за оскаржуваним договором, оскільки вказуючи про не підписання договору боржником позивач так і не вказала, які її права чи законні інтереси зазнали обмежень.

Тому, суд не вбачає необхідності для застосування до відповідача заходів процесуального примусу і відмовляє в задоволенні відповідного клопотання.

На підставі наведеного на керуючись ст. ст. 2, 12, 84, 143, 144, 146, 260 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні клопотання представник позивача про тимчасове вилучення доказів у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя: Леньо С. І.