КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2021 року

м. Київ

справа №369/7041/17

провадження № 22-ц/824/1347/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2020 року у складі судді Пінкевич Н.С.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на проживання, право реєстрації місця проживання та користування жилою площею, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про зміну підстав позову просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на проживання, право реєстрації місця проживання та користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 10 серпня 2008 року між сторонами по справі в Арабській Республіці Єгипет укладено шлюб. Відповідно до офіційного шлюбного контракту від 10 серпня 2008 року подружжя погодилося, що їх дім знаходитиметься за місцем проживання чоловіка, тобто в Арабській Республіці Єгипет.

Стверджувала, що ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_1 , придбаної останньою за власні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 19 серпня 2013 року.

Звертала увагу суду, що сімейні відносини подружжя на момент укладення договору купівлі-продажу зазначеної квартири регулювалися нормами єгипетського законодавства, що визначено ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Зазначала, що відповідно до цивільного законодавства Єгипту між сторонами по справі не встановлювався режим сімейної власності, з огляду на що, позивач мала право самостійно розпоряджатися належним їй майном і фінансами на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 19 серпня 2013 року.

Вказувала, що 19 січня 2016 року позивач та відповідач припинили проживати однією сім`єю, у зв`язку з чим з указаної дати особистим законом ОСОБА_1 є право держави, громадянкою якої вона є, що визначено ст.16 Закону України «Про міжнародне приватне право».

12 січня 2017 року місце проживання відповідача було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою №2271 від 15 червня 2017 року.

Позивачем надано дозвіл на реєстрацію місця проживання відповідача з метою безперешкодного відвідування останнім України для побачень зі спільною донькою сторін по справі.

Зазначала, що у зв`язку з тим, що в указаному нерухомому майні зареєстрований відповідач, у позивача виникають проблеми із розпорядженням своєю власністю та з додатковими витратами на її утримання.

У зв`язку з тим, що відповідач відмовляється знятися з реєстрації місця проживання у добровільному порядку, ОСОБА_1 змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Стверджувала, що відповідач жодного дня у зазначеній квартирі не проживав, спільним побутом із позивачем не пов`язаний, а тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 26 листопада 2020 року позивач звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Стверджує, що офіційний шлюбний контракт від 10 серпня 2008 року, укладений між позивачем та відповідачем, не може визнаватися дійсним на території України враховуючи вимоги ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право», а подання даного контракту в якості доказу наявності шлюбних відносин вважає неприпустимим.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що між сторонами по справі здійснено вибір права, яке повинно застосовуватися для регулювання майнових наслідків шлюбу, що передбачено ч.2 ст.60, ст.ст. 61, 62 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Зазначає, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження участі в набутті спірної квартири за спільні кошти або у наслідок спільної праці.

29 грудня 2020 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_3 , в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Стверджує, що позивачем не зазначено жодних обставин на підтвердження того, що відповідач перешкоджає останній розпоряджатися своєю власністю або користуватися нею.

01 лютого 2021 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, що було подано представником ОСОБА_4 . В обґрунтування клопотання посилалась на те, що 28 січня 2021 року Київським апеляційним судом прийнято постанову про поділ майна подружжя між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , проте повний текст постанови наразі відсутній.

Зважаючи на те, що у клопотанні ОСОБА_1 жодного обґрунтування поважності причин неможливості прибути у судове засідання не наведено, таке клопотання задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися, зважаючи що останні повідомлені про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Представник відповідача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на час придбання квартири сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. На даний час в провадженні суду перебуває цивільна справа щодо поділу майна подружжя, а саме спірної квартири. З огляду на презумпцію спільної сумісної власності, позивач належних та допустимих доказів на підтвердження особистої власності на майно суду не надала, тому вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування майном є передчасними та задоволенню не підлягають.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 12 серпня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Мамчук К.В., за реєстром № 611.

Відповідно до довідки Ф-3 № 2271 від 15 червня 2017 року, виданої Виконкомом Вишневої міської ради, в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно зареєстрований ОСОБА_2 .

У відповідності до ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, а саме подружжя їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, за змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, наділені члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska andKryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд повинен врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Для застосування статті 405 ЦК України має бути не просто відсутність особи у місці проживанні понад один рік, така відсутність має бути без поважних причин, тобто не має бути чинників, що перешкоджають або унеможливлюють проживання особи у жилому приміщенні.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що відповідач був зареєстрований у спірній квартирі як член сім`ї власника, на час реєстрації сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що не оспорювалось сторонами при розгляді справи.

На підтвердження факту не проживання відповідача в указаній квартирі суду надано лише акт депутата Вишневої міської ради № 1/04-1409 від 16 червня 2017 року.

Разом з тим, даний акт складений зі слів сусідів, покази яких до акту не приєднані. Окрім того, як убачається зі змісту вказаної довідки, депутат стверджує, що відповідач не проживає в указаній квартирі з моменту реєстрації, у той час, як місце реєстрації відповідача зареєстровано лише 12 січня 2017 року, тобто акт складено лише через півроку після реєстрації місця проживання ОСОБА_2 .

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Матеріалами справи встановлено, що сторони з 2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі та мають спільну неповнолітню доньку.

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 29 липня 2020 року шлюб, зареєстрований згідно шлюбного контракту № НОМЕР_1 , внесеного 10 серпня 2008 року до реєстру актів громадянського стану Арабської Республіки Єгипет під номером 4132/10-08/2008 та легалізованого Міністерством Іноземних Справ Єгипту 12 травня 2009 року за №29430, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвано.

Тобто, нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , придбана в період перебування сторін по справі в офіційному шлюбі та постановою Київського апеляційного суду від 28 січня 2021 року за сторонами визнано спільну часткову власність.

За загальним правилом застосування презумпції спільної сумісної власності, визначеної ст. 60 СК України, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Проте, як вірно зазначено судом першої інстанції, позивач належних та допустимих доказів на підтвердження особистої власності на майно суду не надала, тому вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування майном є передчасними та задоволенню не підлягають.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, немає, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «02» лютого 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай