Справа № 366/3225/20
Провадження № 2/366/246/21
УХВАЛА

Іменем України

21 січня 2021 року смт. Іванків

Суддя Іванківського районного суду Київської області Гончарук В.А. розглянувши матеріали цивільної справи ОСОБА_1 до Релігійної організації «РЕЛІГІЙНА ГРОМАДА ПАРАФІЇ РІЗДВА ПРЕСВЯТОЇ БОГОРОДИЦІ КИЇВСЬКОЇ ЄПАРХІЇ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ смт. ІВАНКІВ ІВАНКІВСЬКОГО РАЙОНУ КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ» про зобов`язання утриматися від вчинення будь-яких дій,-

УСТАНОВИВ:

До Іванківського районного суду Київської області надійшла вищевказана цивільна справа.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.12.2020р. головуючим по справі призначено суддю Ткаченка Ю.В.

Ухвалою від 15.01.2021р. заява ОСОБА_2 про самовідвід у вказаній цивільній справі задоволено, та справу передано для визначення складу суду в порядку ст. 33 ЦПК України.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2021р. головуючим по справі призначено суддю Гончарука О.П.

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом про зобов`язання релігійну організацію «РЕЛІГІЙНА ГРОМАДА ПАРАФІЇ РІЗДВА ПРЕСВЯТОЇ БОГОРОДИЦІ КИЇВСЬКОЇ ЄПАРХІЇ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ смт. ІВАНКІВ ІВАНКІВСЬКОГО РАЙОНУ КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ» утриматися від вчинення будь-яких дій щодо зміни підлеглості у канонічних та організаційних питаннях вказаної релігійної організації та внесення відповідних змін та/або доповнень до статуту вказаної релігійної організації на підставі рішень зборів, що відбулись 03 березня 2019 року в районного будинку культури смт. Іванків Іванківського району Київської області за адресою: АДРЕСА_1 та оформлені протоколом №1 від 03 березня 2019 року.

За приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За змістом ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами ч.1 ст. 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Як встановлено з позовної заяви, Релігійна організація «РЕЛІГІЙНА ГРОМАДА ПАРАФІЇ РІЗДВА ПРЕСВЯТОЇ БОГОРОДИЦІ КИЇВСЬКОЇ ЄПАРХІЇ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ смт. ІВАНКІВ ІВАНКІВСЬКОГО РАЙОНУ КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ» згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зареєстрована як юридична особа 26.11.1991 року. Керівником та настоятелем вказаної релігійної організації є ОСОБА_3 .

Релігійна організація ««РЕЛІГІЙНА ГРОМАДА ПАРАФІЇ РІЗДВА ПРЕСВЯТОЇ БОГОРОДИЦІ КИЇВСЬКОЇ ЄПАРХІЇ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ смт. ІВАНКІВ ІВАНКІВСЬКОГО РАЙОНУ КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ», під керівництвом ОСОБА_3 утворювала парафію, членами якої вона є, а керівником архімадрид Лонгін ( ОСОБА_3 ).

Зазначили, що релігійна організація Релігійна організація ««РЕЛІГІЙНА ГРОМАДА ПАРАФІЇ РІЗДВА ПРЕСВЯТОЇ БОГОРОДИЦІ КИЇВСЬКОЇ ЄПАРХІЇ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ смт. ІВАНКІВ ІВАНКІВСЬКОГО РАЙОНУ КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ» під керівництвом ОСОБА_3 жодних Парафіяльних зборів з приводу зміни назви релігійної організації та внесення змін або доповнень до її статуту не ухвалювались. Незаконними зборами, які були проведені в листопаді 2018 року було прийнято рішення про те, що Парафія залишається в канонічному підпорядкуванні Української православної Церкви, предстоятелем якої є Блаженніший Митрополіт Київський в всієї України ОСОБА_4 . Збори 03 березня 2019 року не були Парафіяльними зборами Парафії, оскільки були організовані та проведенні незаконно, а прийняті рішення про зміну підлеглості Парафії та внесення змін до статуту Парафії є незаконними, та недійсними. Внаслідок прийнятих зборами 03 березня 2019 року незаконних рішень, що оформлені протоколом № 1 від 03 березня 2019 року, відбулося незаконне втручання в діяльність Парафії, порушення та обмеження прав її членів, в тому числі, і позивача, зокрема право на свободу совісті, свободу разом з іншими сповідувати релігію, безперешкодно відправляти колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Фактичною підставою звернення до суду стали дії осіб, які скликали відповідні збори, прийняли незаконне рішення про зміну підлеглості релігійної громади.

Необхідно зауважити, що судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою.

У ч. 1 ст. 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначено у ст. 16 ЦК України.

Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права та їй належить право визначення предмета і підстав позову.

Таким чином спір між сторонами виник щодо зміни канонічної підлеглості релігійної громади тобто всередині Церкви.

Пунктом 1 ч. 6 ст. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

Відповідно до статті 35 Конституції України церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви; жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова, а згідно із статтею 5 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", (надалі Закону) церква (релігійні організації) в Україні відокремлена від держави; Держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, не фінансує діяльність будь-яких організацій, створених за ознакою ставлення до релігії.

Згідно ст.8, 9 цього ж Закону, релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадяни одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії а бо толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням)і вільну зміну цієї підлеглості. Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов`язковим. Релігійні управління і центри діють на підставі своїх статутів (положень), що реєструються у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

За таких обставин, спір між сторонами виник щодо зміни канонічної підлеглості релігійної громади парафії Різдва пресвятої Богородиці Київської єпархії української православної церкви смт.Іванків Іванківського району Київської області та стосується релігійних вчень та організаційного порядку цієї релігійної організації, тобто виник всередині церкви між парафіянами.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 14 червня 2007 року у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» зазначив, що в той час, як свобода віросповіданняце, перш за все, особиста справа кожного, вона також означає, серед іншого, свободу "сповідувати релігію" самому або в об`єднанні з іншими, публічно та в колі тих, хто поділяє цю віру.

Отже, за змістом цієї статті здійснення права сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації"в Україні здійснення державної політики щодо релігії і церкви належить виключно до відання України. Церква (релігійні організації) в Україні відокремлена від держави. Держава захищає права і законні інтереси релігійних організацій; сприяє встановленню відносин взаємної релігійної і світоглядної терпимості й поваги між громадянами, які сповідують релігію або не сповідують її, між віруючими різних віросповідань та їх релігійними організаціями; бере до відома і поважає традиції та внутрішні настанови релігійних організацій, якщо вони не суперечать чинному законодавству. Держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, не фінансує діяльність будь-яких організацій, створених за ознакою ставлення до релігії.

За змістом ст. 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації"релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням). Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами. Частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем). Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов`язковим.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 14 червня 2007 року у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» констатував, що в той час, як свобода віросповідання - це, перш за все, особиста справа кожного, вона також означає, серед іншого, свободу "сповідувати релігію" самому або в об`єднанні з іншими, публічно та в колі тих, хто поділяє цю віру. Оскільки релігійні громади традиційно існують у вигляді організованих структур, статті 8, 9 Закону мають тлумачитися в світлі статті 11 Конвенції, яка захищає об`єднання від невиправданого втручання з боку держави. Будь-які повноваження держави оцінювати легітимність релігійних поглядів є несумісними з її обов`язком, визначеним у практиці суду, бути нейтральною та безсторонньою.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конституції України органи судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Таким, чином, суди не уповноважені розглядати питання, пов`язані зі зміною підлеглості релігійної громади, затвердженою рішенням загальних зборів такої громади.

Отже, суд приходить до висновку, щодо наявності підстав, про відмову у відкритті провадження у справі у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (у тому числі у судовому порядку будь-якої юрисдикції).

Такий висновок суду узгоджується із висновком Верховного суд у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 826/4734/16.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Будь-які повноваження держави оцінювати легітимність релігійних поглядів є несумісними з її обов`язком, визначеним у практиці суду, бути нейтральною та безсторонньою.

Відповідно до ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Виходячи із наведених норм чинного законодавства, втручання держави у діяльність релігійної організації у спосіб, вказаний позивачем для захисту порушених, на її думку прав, є безпосереднім втручанням держави у релігійну діяльність відповідної релігійної громади.

Такого способу захисту прав особи наведені вище норми права не передбачають.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки судом відмовляється у відкритті провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Релігійної організації «РЕЛІГІЙНА ГРОМАДА ПАРАФІЇ РІЗДВА ПРЕСВЯТОЇ БОГОРОДИЦІ КИЇВСЬКОЇ ЄПАРХІЇ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ смт. ІВАНКІВ ІВАНКІВСЬКОГО РАЙОНУ КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ» про зобов`язання утриматися від вчинення будь-яких дій, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства,то позивачу ОСОБА_1 необхідно повернути з державного бюджету сплачений судовий збір, що становить 840,80 грн.

Керуючись ч.1ст.186 ЦПК України, п.5 ч.1ст.7 ЗУ «Про судовий збір» суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Релігійної організації «РЕЛІГІЙНА ГРОМАДА ПАРАФІЇ РІЗДВА ПРЕСВЯТОЇ БОГОРОДИЦІ КИЇВСЬКОЇ ЄПАРХІЇ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ смт. ІВАНКІВ ІВАНКІВСЬКОГО РАЙОНУ КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ» про зобов`язання утриматися від вчинення будь-яких дій у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Судовий збір в сумі 840,80 грн., сплачений 17.12.2020р. 12:13:24 в АТ КБ «Приватбанк» квитанція № 0.0..1 повернути ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя: О.П. Гончарук