Постанова

Іменем України

10 червня 2021 року

м. Київ

справа № 274/2497/19

провадження № 61-19484св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Гардишівська сільська рада Бердичівського району Житомирської області,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Гардишівської сільської ради Бердичівського району Житомирської області про визнання права власності на нерухоме майно

за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шишлюк Вікторії Русланівни на постанову Житомирського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Трояновської Г. С., Павицької Т. М., Миніч Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати за ним право власності на нерухоме майно, виділене йому як власнику майнового паю члена ПКА «Світанок», а саме нежитлові будівлі: кладову, літ. Б-1, загальною площею 29, 4 кв. м та зерносклад № 2, літ. В-1, загальною площею 321,8 кв. м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що він згідно зі свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) від 05 березня 2014 року серії ЖИ-6 № 345192, виданим Гардишівською сільською радою Бердичівського району Житомирської області (далі - Гардишівська сільська рада) має право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства ПКА «Світанок» згідно зі списком осіб, які мають право на майновий пай, затвердженим зборами співвласників 07 березня 2002 року. 05 травня 2018 року на зборах співвласників майнових паїв ПКА «Світанок» (протокол № 2) розглянуто його заяву про те, що він не отримував майна в натурі, що підтверджується майновим сертифікатом, і у зв`язку з цим просив виділити належне йому майно. На підставі зазначеного протоколу з комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » йому виділено кладову та зерносклад, про що складено акт приймання-передачі майна.

У січні 2019 року він звернувся до відділу надання адміністративних послуг для державної реєстрації права власності майнових прав на нерухоме майно, однак йому відмовлено у проведенні реєстрації права власності через відсутність правовстановлюючих документів та роз`яснено право на звернення до суду. У зв`язку з цим просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області рішенням від 21 жовтня 2019 року позов задовольнив. Визнав за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно - нежитлові будівлі: кладову, літ. Б-1, загальною площею 29,4 кв. м. та зерносклад № 2, літ. В-1, загальною площею 321,8 кв. м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, оскільки ОСОБА_1 набув право власності на спірне нерухоме майно, однак позбавлений можливості зареєструвати це право через невідповідність наявних у нього документів, які це право підтверджують, вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Житомирський апеляційний суд постановою від 03 грудня 2020 року рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 жовтня 2019 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що, пред`являючи позов, ОСОБА_1 як відповідача зазначив лише Гардишівську сільську раду. Водночас заявлені позовні вимоги безпосередньо впливають на права та інтереси ОСОБА_2 , оскільки він вважає себе власником спірного майна. Тобто правомірність набуття позивачем майна може бути перевірена при розгляді справи за участю ОСОБА_2 .

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У грудні 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шишлюк В. Р. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказує те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2020 року у справі № 683/3147/17, від 26 червня 2019 року у справі № 2-448/2008, від 10 жовтня 2018 року у справі № 683/908/15-ц та від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням апеляційним судом того, що відсутність у особи свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майнового сертифіката), навіть за умови укладання будь-яких цивільних угод, актів приймання-передачі майна, тощо, жодним чином не доводить наявності у неї права на спірний майновий пай. В оскаржуваній постанові суд апеляційної інстанції зазначив про існування зерноскладу № 1 балансовою вартістю 6 638,00 грн та зерноскладу № 2 балансовою вартістю 6 322,00 грн. При цьому апеляційний суд не зазначив, на підставі яких доказів він встановив, що спір йде про одне і те саме майно. Крім того, в матеріалах справи є список майна КПА «Світанок», що підлягало розпаюванню між його членами. Із цього документа видно існування декількох зерноскладів, а саме: № 1, № 2, № 3 , що також спростовує висновок апеляційного суду з приводу існування спору про одне і те саме майно.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

02 лютого 2021 року справа № 274/2497/19 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Апеляційний суд встановив, що згідно зі свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) від 05 березня 2014 року серії ЖИ-6 № 345192, виданим Гардишівською сільською радою, ОСОБА_1 має право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства ПКА «Світанок» (у селі Гардишівка) в розмірі 16 002,00 грн. згідно зі списком осіб, які мають право на майновий пай, затвердженим зборами співвласників 07 березня 2002 року

Із протоколу зборів співвласників майнових паїв КПА «Світанок» від 05 травня 2018 року № 2 встановлено, що ОСОБА_1 було виділено з комплексу «Комора» кладову, 1972 року побудови інвентарний номер 64, вартістю 1 690,00 грн та зерносклад № 2, 1972 року побудови, інвентарний номер 60, вартістю 6 322,00 грн, які знаходяться за юридичною адресою: АДРЕСА_1 .

До спілки співвласників майнових паїв ПКА «Світанок» станом на 05 травня 2018 року входили16 членів.

Вказане майно згідно з актом приймання-передачі від 05 травня 2018 року передано ОСОБА_1 .

Звертаючись з апеляційною скаргою на рішення місцевого суду, ОСОБА_2 додав, зокрема, копії протоколів зборів співвласників майнових паїв села Гардишівка, копію акта приймання-передачі приміщень від 16 лютого 2012 року згідно з яким спілка співвласників майна ПКА «Світанок» в особі голови ОСОБА_1 провела передачу приміщень комори, а комісія у складі п`яти осіб прийняли ці приміщення, та акта приймання-передачі від 22 травня 2013 року, згідно з яким комісія у складі п`яти осіб та ОСОБА_1 передали ОСОБА_2 майно в натурі, а саме: зерносклад № 1 вартістю 6 638, 00 грн; кладову вартістю 1 690,00 грн; сушилку вартістю 11 805,00 грн; ваги вартістю 6 000,00 грн, що розташоване на АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 також додав договори купівлі-продажу майнових паїв, розписки, свідоцтво про право на спадщину та інші документи.

На підставі зазначених доказів ОСОБА_2 вважає, що спірне майно передано йому у власність.

При цьому апеляційний суд встановив, що спір існує щодо одного і того самого майна.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та яка, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Згідно зі статтю 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Разом з тим, визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 також вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Як встановив суд апеляційної інстанції, звертаючись до суду з цим позовом, позивач просив визнати за ним право власності на нерухоме майно, виділене йому як власнику майнового паю члена ПКА «Світанок», а саме нежитлові будівлі: кладову, літ. Б-1, загальною площею 29, 4 кв. м та зерносклад № 2, літ. В-1, загальною площею 321,8 кв. м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому на підставі наданих доказів апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 також вважає себе власником спірного майна.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).

Звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом спрямоване на визнання права власності на майно, яке, на думку ОСОБА_2 на підставі правочинів набуто ним у власність. Отже, об`єктом спору у цій справі є майно, право власності на яке доводиться в судовому порядку як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 . Таке бажання позивача і форма його реалізації вказують на приватноправовий інтерес позивача, на захист якого, по суті, спрямоване звернення до суду із цими вимогами.

Висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу її учасників.

З урахуванням зазначеного належним відповідачем у справі, що розглядається, крім сільської ради, є і ОСОБА_2 .

Водночас ОСОБА_2 до участі у цій справі як співвідповідач не залучений, а заяв чи клопотань про залучення ОСОБА_2 позивач не заявляв, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

За таких обставин законним та обґрунтованим є висновок апеляційного суду, з яким погоджується Верховний Суд, про те, що підставами для відмови у позові є неналежний суб`єктний склад учасників справи, що не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, наведеному в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, оскільки заявлені у цій справі вимоги взаємопов`язані між собою, стосуються не тільки прав та інтересів Гардишівської сільської ради, а насамперед ОСОБА_2 як особи, яка також вважає себе власником спірного майна.

Незалучення зазначеної особи до участі у справі позбавляє її права на вчинення процесуальних дій, які передбачені законом лише для відповідача, зокрема, можливості подання відзиву на позовну заяву, зустрічного позову, заяви про застосування позовної давності тощо.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував того, що відсутність в особи свідоцтва про право власності на майновий пай, навіть за умови укладання будь-яких цивільних угод, актів приймання-передачі майна тощо, жодним чином не доводить наявності у неї права на спірний майновий пай, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно зі статтею 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, тому суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Так, відповідно до пункту 13 Порядку визначення розмірів майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств та їх документального посвідчення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року № 177 (далі - Порядок), майновий пай члена підприємства документально підтверджується свідоцтвом про право власності на майновий пай члена підприємства за зразком згідно з додатком. У разі набуття у власність майнового паю (його частини) на підставі угоди міни, дарування та інших цивільно-правових угод, а також спадкування видається нове свідоцтво.

Згідно з абзацом шостим пункту 14 Порядку для отримання нового свідоцтва у разі набуття у власність майнового паю (його частини) на підставі угоди міни, дарування та інших цивільно-правових угод, а також спадкування до сільської, селищної або міської ради подаються посвідчені в установленому порядку копія відповідної цивільно-правової угоди або копія свідоцтва про право на спадщину, попереднє свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства. Після отримання зазначених документів сільська, селищна або міська рада вносить відповідні зміни до списку осіб, які мають право на майновий пай підприємства, та анулює попереднє свідоцтво, про що робиться запис у книзі обліку свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства.

Виходячи із зазначеного право власності на майновий пай посвідчується відповідним свідоцтвом, вирішення питання про видачу якого перебуває в компетенції сільської, селищної або міської ради. Водночас закон не обмежує особи строком на отримання нового свідоцтва про набуття у власність майнового паю (його частини). Отже, сама по собі відсутність нового свідоцтва про набуття у власність майнового паю (його частини) не свідчить про неможливість його отримання та, відповідно, про відсутність права на майновий пай.

Враховуючи конкретні обставини цієї справи, встановлені судами попередніх інстанцій, оскаржуване судове рішення не суперечить правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2020 року у справі № 683/3147/17, від 26 червня 2019 року у справі № 2-448/2008, від 10 жовтня 2018 року у справі № 683/908/15-ц та від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає вимогам закону, і підстав для її скасування немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шишлюк Вікторії Русланівни залишити без задоволення.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова касаційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев

В. М. Коротун

М. Є. Червинська