Справа № 459/1759/20 Головуючий у 1 інстанції: Грабовський В.В.
Провадження № 22-ц/811/2792/20 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Приколоти Т.І.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представниці відповідача ДП «Львіввугілля» Наконечної Н.П., позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Львіввугілля» на рішення Червоноградського міського суду Львівської області в складі судді Грабовського В.В. від 05 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львіввугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 05 серпня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь ОСОБА_1 409295, 60 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь держави 4092,95 грн. судового збору.

Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 23 вересня 2020 року внесено виправлення у мотивувальну частину рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05.08.2020 року, а саме: після слів «Враховуючи кількість робочих днів у розрахунковому періоді з ….» замінено дату «25.04.20» на «25.04.2018».

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 серпня 2020 року оскаржило ДП «Львіввугілля».

В апеляційні скарзі просять скасувати рішення і ухвалити нове, яким повністю відмовити в позові ОСОБА_1 , судові витрати стягнути з Позивача ОСОБА_1 . Вважають рішення таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, без дотримання норм Цивільного процесуального кодексу України, без з`ясування всіх фактичних обставин, а тому, дане рішення є незаконним та необґрунтованим. Звертають увагу, що суд не переконався, що ДП «Львіввугілля» отримано відповідь на відзив 05.08.2020 року, та позбавив можливості надати заперечення в встановлений ухвалою термін, довести та обґрунтувати безпідставність позовної заяви ОСОБА_1 , грубо порушено процесуальне право ДП «Львіввугілля» та ст.2, 5, 6, 7, 10, 12, 16, 263, 277, 279 ЦПК України. Вказують, що позивач отримав трудову книжку 25.04.2018 року та всі виплати з ним були проведені 25.04.2018 року. Право Позивача на вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку виникло з моменту виникнення постанови Львівського апеляційного суду по справі №459/1457/18 від 04.02.2020 року, а не на підставі заяви про розрахунок від 25 квітня 2018 року, як вважає позивач. Понад те, у цій заяві позивач не просив стягнути з відповідача компенсацію в розмірі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивачем не додано до позовної заяви жодного розрахунку. Отже Позивачем подано позовну заяву з пропуском позовної давності (пропущено строк позовної давності 3 місяці, який вийшов 04.05.2020 року). Зазначають, що суд першої інстанції не врахував, що до спірних правовідносин положення статей 116,117 КЗпП України не застосовуються, позаяк у контексті встановлених обставин зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було змінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача. На такі правовідносини не поширюється регулювання матеріальних норм трудового права. Також звертають увагу, що виплати були здійснені ДП «Львіввугілля» з власної ініціативи та добросовісно. ОСОБА_1 не звертався з моменту звільнення (з 25.04.2018 року) та до 24.06.2020 року (подача позовної заяви до Червоноградського міського суду Львівської області) з вимогою виплати середнього заробітку. Від нього надійшла позовна заява коли всі виплати ДП «Львіввугілля» були проведені. Вважають, що після ухвалення судом рішення, зокрема, про стягнення суми вихідної одноразової грошової допомоги при звільненні та звернення такого рішення до виконання відносини щодо виплати присудженої судом суми регулюються Законом України від 2 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження», а тому положення статті 117 КЗпП України, яка передбачає право на отримання компенсації за затримку проведення виплат при звільненні, до таких правовідносин застосовуватись не можуть. Підсумовуючи наведене, стверджують, що у позивача немає права на отримання заявленого ним у цій справі середнього заробітку за затримку вихідної допомоги на підставі статті 117 КЗпП України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представниці відповідача на підтримання апеляційної скарги, позивача та його представника в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на неї, заперечення на відзив, відповіді на відзив, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також інших усних та письмових заяв та пояснень учасників справи у судах першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 144, 274 ЦПК України, ст.ст. 116, 117 КЗпП України, Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, абз. 3 п.2, п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, та задовольняючи частково позов, виходив з того, що 19.04.2018 року позивач звернувся до директора ВП «Шахта «Червоноградська» із заявою про звільнення його з 25.04.2018 року з роботи по ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням ВП «Шахта «Червоноградська» законодавства про працю та умов колективного договору, оскільки в порушення вимог трудового законодавства про оплату праці та умов колективного дорогу, адміністрацією шахти несвоєчасно виплачується заробітна плата і відпускні, та просив виплатити йому вихідну допомогу в розмірі трьохмісячного середнього заробітку відповідно до ст.44 КЗпП України. Наказом ВП «Шахта «Червоноградська» ДП «Львіввугілля» №144-к від 25.04.2018 року позивача звільнено з роботи з 25.04.2018 року по ст.38 КЗпП України (за власним бажанням) з виплатою одноразової допомоги у розмірі трьохмісячного середнього заробітку за стаж роботи у вугільній галузі (60 років) відповідно до п.12.15 галузевої угоди між Міністерством вугільної промисловості України і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості України від 03.07.2001 року з доповненням та змінами, п.11.24 угоди між ДП «Львіввугілля» і теркомом профспілок та п.12.4 колективного договору по шахті. Постановою Львівського апеляційного суду від 04.02.2020 року рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 13 червня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Змінено в наказі відокремленого підрозділу «Шахта «Червоноградська» державного підприємства «Львіввугілля» №144-к від 25 квітня 2018 року формулювання причини звільнення з роботи заступника директора з правових питань із «звільнений по ст.38 КЗпП України (за власним бажанням)» на «звільнений за власним бажанням у зв`язку з невиконанням законодавства про працю і умов колективного договору за ч.3 ст.38 КЗпП України». Стягнуто з державного підприємства «Львіввугілля» вихідну допомогу відповідно до ст.44 КЗпП України в розмірі трьохмісячного середнього заробітку - 49550 гривень 55 копійок. Згідно повідомлення відповідача від 19.05.2020 року №11/670 постанову Львівського апеляційного суду від 04.02.2020 року виконано, перерахувавши 08.05.2020 року на рахунок ОСОБА_1 вихідну допомогу. 25.10.2019 року Генеральний прокурор України скерував позивачу відповідь про те, що у СВ Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області розслідується кримінальне провадження №0000294 від 01.10.2018 року за фактом можливих неправомірних дій службових осіб ВП «Шахта «Червоноградська» ДП «Львіввугілля» за ч.1 ст.172 КК України. Досудове розслідування триває. Суд вважав, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Враховуючи те, що наявний між сторонами спір, зокрема, про розмір належних позивачеві сум при звільненні, вирішено на користь позивача, що підтверджується постановою Львівського апеляційного суду від 04.02.2020 року, відповідач повинен сплатити позивачеві зазначене у статті 117 КЗпП відшкодування. Згідно з повідомлення позивача за останні 2 календарних місяці роботи перед звільненням (лютий, березень 2018 року), заробітна плата останнього становила (13805, 25 грн. + 3920, 17 грн.) 17725, 42 грн. за 22 (17+5) відпрацьованих робочих днів. Отже, середньоденна заробітна плата складає: (17725, 42 /22)=805, 70 грн. Враховуючи кількість робочих днів у розрахунковому періоді з 25.04.2018 року по 08.05.2020 року, середній заробіток у цей період, виходячи із середньоденної заробітної плати, складає 409295, 60 грн. (508 робочих днів х 805, 70 грн.) Суд вважав, що цю суму необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. Відповідачем не подано доказів відсутності його вини у затримці проведення розрахунку з позивачем, а спір про розмір невиплачених позивачеві сум у зв`язку зі зміною формулювання підстави звільнення позивача, вирішено на користь позивача. Враховуючи задоволення позову та те, що позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позовної заяви, керуючись положенням ст. 144 ЦПК України, суд вважав. що з відповідача на користь держави слід стягнути 4092, 95 грн. судового збору.

Колегія суддів вважає, що такі висновки відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

25.06.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ДП «Львіввугілля», у якому просив, стягнути з відповідача на його користь 409295,60 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

На обґрунтування своїх вимог зазначав, що з 29.04.1998 року по 25.04.2018 року працював на юридичних посадах ВП «Шахта «Червоноградська» ДП «Львіввугілля». З 03.10.2016 року по 25.04.2018 року працював на ВП «Шахта «Червоноградська» заступником директора по правових питаннях. При виконанні робіт на цій посаді дотримувався трудового законодавства і колективного договору. З 2017 року до 2018 року директор шахти систематично вимагав подати заяву про звільнення, він відмовлявся у зв`язку з безпідставністю та важким фінансових становищем. Однак, у зв`язку із систематичним порушенням адміністрацією шахти строків виплати зарплати і відпускних він змушений був написати заяву про звільнення згідно ст. 38 КЗпП за власним бажанням, у зв`язку із невиконанням адміністрацією шахти законодавства про працю, умов Колективного договору. Однак, наказом №144-к від 25.04.2018 року його було звільнено за власним бажанням, а не за власним бажанням згідно заяви за ст.38 КЗпП. Постановою Львівського апеляційного суду від 04.02.2020 року рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 13 червня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Змінено в наказі відокремленого підрозділу «Шахта «Червоноградська» державного підприємства «Львіввугілля» №144-к від 25 квітня 2018 року формулювання причини звільнення з роботи заступника директора з правових питань із «звільнений по ст.38 КЗпП України (за власним бажанням)» на «звільнений за власним бажанням у зв`язку з невиконанням законодавства про працю і умов колективного договору за ч.3 ст.38 КЗпП України». Стягнуто з державного підприємства «Львіввугілля» вихідну допомогу відповідно до ст.44 КЗпП України в розмірі трьохмісячного середнього заробітку - 49550 гривень 55 копійок. Згідно відповіді ДП «Львіввугілля» вихідну допомогу виплачено 08.05.2020 року. Отже, з 25.04.2018 року по 08.05.2020 року відповідач не проводив повний розрахунок при звільненні, тобто 508 днів.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, в 19.04.2018 року позивач звернувся до директора ВП «Шахта «Червоноградська» із заявою про звільнення його з 25.04.2018 року з роботи по ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням ВП «Шахта «Червоноградська» законодавства про працю та умов колективного договору, оскільки в порушення вимог трудового законодавства про оплату праці та умов колективного дорогу, адміністрацією шахти несвоєчасно виплачується заробітна плата і відпускні, та просив виплатити йому вихідну допомогу в розмірі трьохмісячного середнього заробітку відповідно до ст.44 КЗпП України.

Наказом ВП «Шахта «Червоноградська» ДП «Львіввугілля» №144-к від 25.04.2018 року позивача звільнено з роботи з 25.04.2018 року по ст.38 КЗпП України (за власним бажанням) з виплатою одноразової допомоги у розмірі трьохмісячного середнього заробітку за стаж роботи у вугільній галузі (60 років) відповідно до п.12.15 галузевої угоди між Міністерством вугільної промисловості України і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості України від 03.07.2001 року з доповненням та змінами, п.11.24 угоди між ДП «Львіввугілля» і теркомом профспілок та п.12.4 колективного договору по шахті.

Постановою Львівського апеляційного суду від 04.02.2020 року рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 13 червня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Змінено в наказі відокремленого підрозділу «Шахта «Червоноградська» державного підприємства «Львіввугілля» №144-к від 25 квітня 2018 року формулювання причини звільнення з роботи заступника директора з правових питань із «звільнений по ст.38 КЗпП України (за власним бажанням)» на «звільнений за власним бажанням у зв`язку з невиконанням законодавства про працю і умов колективного договору за ч.3 ст.38 КЗпП України». Стягнуто з державного підприємства «Львіввугілля» вихідну допомогу відповідно до ст.44 КЗпП України в розмірі трьохмісячного середнього заробітку - 49550 гривень 55 копійок.

Згідно повідомлення відповідача від 19.05.2020 року №11/670 постанову Львівського апеляційного суду від 04.02.2020 року виконано, перерахувавши 08.05.2020 року на рахунок ОСОБА_1 вихідну допомогу.

Відповідно, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що наявний між сторонами спір, зокрема, про розмір належних позивачеві сум при звільненні, вирішено на користь позивача, що підтверджується постановою Львівського апеляційного суду від 04.02.2020 року, відтак відповідач повинен сплатити позивачеві кошти передбачені у статті 117 КЗпП.

За загальним правилом пункту 2 (абзаци 3, 4) Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (далі - Порядку), середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно з повідомлення позивача за останні 2 календарних місяці роботи перед звільненням (лютий, березень 2018 року), заробітна плата останнього становила (13805, 25 грн. + 3920, 17 грн.) 17725, 42 грн. за 22 (17+5) відпрацьованих робочих днів.

Отже, середньоденна заробітна плата складає: (17725, 42 /22)=805,70 грн.

Враховуючи кількість робочих днів у розрахунковому періоді з 25.04.2018 року по 08.05.2020 року, середній заробіток у цей період, виходячи із середньоденної заробітної плати, складає 409295, 60 грн. (508 робочих днів х 805, 70 грн.)

Такий розрахунок відповідачем фактично не оспорений. Свого альтернативного до цього розрахунку відповідач не подав.

За таких обставин, колегія дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують , а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Окремо, що стосується строку звернення до суду, то колегія суддів вважає, що такий позивачем не пропущено, оскільки він звернувся в суд в межах трьох місяців (25.06.2020 року), з часу коли відповідач з ним остаточно розрахувався, тобто виплатив усі належні йому суми при звільненні, а саме 8.05.2020 року, хоч це і було здійснено примусово, шляхом стягнення через рішення суду. Попередній розрахунок, а саме 25.04.2018 року, не був проведений з позивачем остаточно, оскільки відповідач безпідставно звільнив позивача з іншої підстави, що встановлено рішенням суду про яке йшлося та не виплатив вихідної допомоги, що стягнута рішенням суду.

Також, у суду не було та немає і підстав для зменшення суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки спір, зокрема, про розмір належних позивачеві сум при звільненні, було вирішено на користь позивачата сума, що підлягала стягненню стягнута в повному обсязі. Натомість суд вправі застосовувати пропорційність у цих правовідносинах у випадках задоволення вимог частково, про що йдеться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №711/4010/13-ц.

Решта доводів скарги обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги вцілому слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Державного підприємства «Львіввугілля» залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 04.02.2021 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

Т. І. Приколота