Справа № 466/9580/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2021 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Баєвої О.І.

секретаря судового засідання Шукост О.М.

з участю прокурора Сеніва О.П.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_3 про витребування майна (земельної ділянки) з незаконного володіння, -

у с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить витребувати з приватної власності ОСОБА_3 в державну власність на користь Кабінету Міністрів України земельну ділянку за кадастровим №:04:003:0111, площею 0,2226 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, номер запису про право власності 15268001, що розташована в АДРЕСА_1 , а також стягнути з ОСОБА_3 сплачений судовий збір в сумі 14840,20 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19.12.2013 року у справі №1328/971/12 позов прокурора задоволено частково. Витребувано в ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,2116 га - кадастровий № :04:003:0088 - державний акт серії ЯИ №800547; земельну ділянку площею 0,0200 га - кадастровий № :04:003:0089 - державний акт серії ЯИ №800549; земельну ділянку площею 0,0110 га - кадастровий № :04:003:0087 - державний акт серії ЯИ №800548 та зобов`язано повернути земельні ділянки у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 13.03.2015 року рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 19.12.2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 05.08.2015 року рішення Шевченківського районного суду м.Львова та ухвала апеляційного суду Львівської області від 13.03.2015 року залишені без змін.

На стадії виконання рішення суду встановлено, що 15.06.2016 року дві земельні ділянки за кадастровими номерами № :04:003:0088 та № :04:003:0087 об`єднані в одну, загальною площею 0,2226 га за кадастровим №:04:003:0111. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно №121691615, земельна ділянка за кадастровим №:04:003:0111 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Враховуючи наведене, не вдається можливим виконати рішення суду у справі №1328/971/12 в частині витребування у ОСОБА_3 земельних ділянок за кадастровими номерами № :04:003:0088 та № :04:003:0087 та зобов`язання повернути у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України, оскільки таких об`єктів цивільних прав не існує. Разом з цим, ділянка №:04:003:0111 площею 0,2226 га відноситься до земель держлісфонду.

Підставою представництва прокуратурою в даній справі шляхом подання позову є необхідність захисту інтересів держави від імені яких діє Кабінет Міністрів України, як власник земельної ділянки. Так, після об`єднання витребуваних рішенням суду земельних ділянок в одну за кадастровим №:04:003:0111 площею 0,2226 га, Кабінетом Міністрів України не вжито заходів щодо витребування майна з чужого незаконного володіння та повернення у власність держави. Вказане свідчить про неналежне здійснення позивачем захисту інтересів держави.

За таких обставин, прокурор звернувся до суду із даним позовом, з метою захисту інтересів держави як власника земельної ділянки, в особі уповноваженого органу - Кабінету Міністрів України.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні позовних вимог, вважає їх необґрунтованими та безпідставними у зв`язку із тим, що земельні ділянки за кадастровими номерами № :04:003:0088 та № :04:003:0087 припинили своє існування та не збереглися в натурі, а земельна ділянка за кадастровим номером №:04:003:0111 площею 0,2226 га, належить їй на праві приватної власності, вона є її добросовісним набувачем та вказана земельна ділянка ніколи не належала позивачу. Вважає, що оскільки земельна ділянка за кадастровим номером №:04:003:0111 площею 0,2226 га знаходиться в межах населеного пункту смт.Брюховичі, відноситься до категорії «землі житлової-громадської забудови», власником такої земельної ділянки є територіальна громада смт.Брюховичі в особі Брюховицької селищної ради.

У відповіді на відзив на позовну заяву позивач зазначив, що доводи, зазначені у відзиві на позовну заяву є необґрунтованими.

Окрім того, від відповідача ОСОБА_3 поступила заява про застосування до позовних вимог строку позовної давності, оскільки вважає, що прокуратура та Кабінет Міністрів України дізналися про порушення інтересів держави ще 11.01.2010 року після отримання ухвали Вищого адміністративного суду України. Тому, позовна давність сплила ще у 2014 році, а із позовом позивач звернувся лише 03.12.2018 року.

Представник Кабінету Міністрів України у відповідь на заяву ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності зазначила, що Кабінет Міністрів України дізнався про порушення своїх прав 15.01.2019 року після отримання ухвали Шевченківського районного суду м.Львова про відкриття провадження від 04.12.2018 року по даній справі, просить визнати поважними причини пропуску строку для звернення до суду. До того Кабінету Міністрів України не було відомо про те, що земельна ділянка не витребувана у відповідача.

В судовому засіданні прокурор Сенів О.П. позовні вимоги підтримав, покликаючись на обставини, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, покликаючись на факти, які викладені у позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву. Окрім того, просила відмовити у задоволенні клопотання про застосування строків позовної давності, зазначивши, що Кабінет Міністрів України не знав про порушене право до моменту подачі прокуратурою позову до суду.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги заперечив. Просив відмовити у задоволенні позову, оскільки земельні ділянки, які існують на даний час позивачу не належать, а також у зв`язку із закінченням строку позовної давності. При цьому зазначив, що прокуратура знала про порушені права ще у 2008 році, коли виносила протест, Кабінету Міністрів України також було відомо про земельні ділянки.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що у 2012 році прокурор Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Львівської міської ради звернувся з позовом до ОСОБА_3 та Брюховицької селищної ради, в якому просить суд поновити терміни для звернення до суду; скасувати рішення Брюховицької селищної ради № 618 від 23.10.2008 року «Про виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.11.2004 року (№2-3327/04); визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05.11.2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 8676, укладений між Брюховицькою Селищною радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Новобуддизайн»; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 25.12.2008 року, зареєстрований в реєстрі за №10400, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Новобуддизайн» та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 в частині передачі у власність ОСОБА_3 2425/18000 частин земельної ділянки загальною площею 0,2425 га кадастровий №:04:003:0064, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати нечинними Державні акти на право власності на земельні ділянки, видані 04.06.2010 року ОСОБА_3 ЯИ №800547, ЯИ №800549, ЯИ №800548 та витребувати в ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,2116 га - кадастровий № :04:003:0088; земельну ділянку площею 0,0200 га - кадастровий № :04:003:0089; земельну ділянку площею 0,0110 га - кадастровий № :04:003:0087 та зобов`язати повернути земельні ділянки - у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 19.12.2013 року у справі №1328/971/12 позов прокурора задоволено частково. Витребувано в ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,2116 га - кадастровий № :04:003:0088 - державний акт серії ЯИ №800547; земельну ділянку площею 0,0200 га - кадастровий № :04:003:0089 - державний акт серії ЯИ №800549; земельну ділянку площею 0,0110 га - кадастровий № :04:003:0087 - державний акт серії ЯИ №800548 та зобов`язано повернути земельні ділянки - у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13.03.2015 року рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 19.12.2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 05.08.2015 року рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 19.12.2013 року, в якому 24.02.2014 року виправлено описку, та ухвала апеляційного суду Львівської області від 13.03.2015 року залишені без змін.

Зокрема, судами встановлено, що земельні ділянки із кадастровими номерами: № :04:003:0088, №:04:003:0089, №:04:003:0087 перебували у власності держави та в постійному користуванні Львівського державного лісогосподарського об`єднання «Львівліс», Брюховицька селищна рада не вправі була відчужувати спірні земельні ділянки, оскільки не була їх власником та не могла ними розпоряджатися, а відповідно ТзОВ «Новобуддизайн» не мав правових підстав набувати у власність та відчужувати іншим особам, а відповідач ОСОБА_3 виходячи з наведеного, набула земельні ділянки без достатньої правової підстави.

Відтак, належність земельних ділянок за кадастровим №:04:003:0088, №:04:003:0089, №:04:003:0087 до лісового фонду, їх перебування у державній власності, відсутність повноважень у Брюховицької селищної ради на їх відчуження та набуття ОСОБА_3 земельних ділянок без достатньої правової підстави уже встановлено судовими рішеннями у вищевказаній справі.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Також судом встановлено, що рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 19.12.2013 року виконано не було, арешт на земельну ділянку не накладено, земельну ділянку і відповідача не витребувано, 03.06.2016 року земельні ділянки за кадастровим №:04:003:0087, №:04:003:0088 об`єднані в одну, загальною площею 0,2226 га за кадастровим №:04:003:0111.

У із вищевикладеним, рішення Шевченківського суду м.Львова від 19.12.2013 року в частині витребування у ОСОБА_3 земельних ділянок за кадастровими №:04:003:0087, №:04:003:0088 та зобов`язання повернути їх у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України, виконати неможливо, оскільки таких об`єктів цивільних прав не існує.

Відповідно до заяви ОСОБА_3 від 03.06.2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Яремко Р.Є., ОСОБА_3 надала згоду на об`єднання земельних ділянок за кадастровими №:04:003:0087 та №:04:003:0088 в одну земельну ділянку загальною площею 0,2226 га.

Так, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно №121691615 встановлено, що 02.07.2016 року до Реєстру внесено відомості про право приватної власності ОСОБА_3 на земельну ділянку №:04:003:0111, загальною площею 0,2226 га. Право власності виникло на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ИЯ №800548, виданого 02.06.2010 року Брюховицькою селищною радою, державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯИ №800547, виданого 02.06.2010 року Брюховицькою селищною радою, заяви ОСОБА_3 №308 від 03.06.2016 року, витягу з ДЗК №НВ-016 від 29.06.2016 року, виданого відділом Держгеокадастру у м.Львові Львівської області.

Згідно ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, яке перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. ст. 321, 328 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 373 ЦК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України та набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно вимог ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. (ст. 84 Земельного кодексу України). Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Статтею 125 Земельного кодексу України регламентовано, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою ст. 126 Земельного кодексу України.

Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. (ч.3 ст. 388 ЦК України ). Також, частиною першою вказаної статті передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як зазначено в пункті 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 Цивільного кодексу України).

Якщо в такій ситуації пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. У зв`язку з цим, необхідно розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише і випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Таким чином, у відповідності до вимог ст. ст. 330, 388 ЦК України, право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване.

Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Пунктом 23 вищевказаної постанови ВССУ від 07.02.2014 № 5 встановлено, що відповідно до ст.387 ЦК України та ч.3 ст 10 ЦПК України, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Верховний Суд у своїй постанові №6-140цс 14 від 17.12.2014 зробив правовий висновок про те, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Окрім цього, Верховним Судом України звернуто увагу на те, що при розгляді спорів щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у ст.388 ЦК України. Під час розгляду спорів про витребування майна мають бути встановлені всі юридичні факти, які визначені ст. ст. 387, 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. Аналогічна правова позиція міститься в постанові колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України № 6-53цс12.

Подібний правовий висновок викладений у постанові ВСУ в справі № 6-99цс14. Так, беручи до уваги зокрема ст. ст. 7, 8, 27 Лісового кодексу України, ст. ст. 13, 149 Земельного кодексу України, ст.388 Цивільного кодексу України, Верховний Суд України зазначив: «установивши, що земельні ділянки загальною площею 8,8643 га (у тому числі й спірна земельна ділянка площею 0,5000 га), що розташовані в районі АДРЕСА_1 , які були відчужені за рішенням селищної ради, належать до земель лісового фонду, що віднесені до категорії лісів першої групи (ліси населених пунктів, які призначені для виконання рекреаційних, санітарно-гігієнічних та оздоровчих функцій), та на час прийняття селищною радою рішення про їх відчуження перебували в державній власності та вибули з володіння власника - держави - поза його волею, оскільки відповідно до чинного законодавства право розпорядження ними належало Кабінету Міністрів України, проте жодних дій щодо розпорядження зазначеними земельними ділянками Кабінетом Міністрів України не вчинялось, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для витребування спірної земельної ділянки в добросовісного набувача в порядку статті 388 ЦК України».

ОСОБА_3 обґрунтовуючи свої заперечення на позовну заяву також покликається на те, що Кабінет Міністрів України не є власником спірної земельної ділянки та не наділений правом розпоряджатися нею. Натомість, на її думку, власником земельної ділянки є територіальна громада смт.Брюховичі в особі Брюховицької селищної ради. Суд не бере до уваги таких покликань відповідача у зв`язку із наступним.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 19.12.2013 року, яке набрало законної сили, встановлено, що земельні ділянки за кадастровим № :04:003:0088, №:04:003:0089, №:04:003:0087 перебували у власності держави та в постійному користуванні Львівського державного лісогосподарського об`єднання «Львівліс», Брюховицька селищна рада не вправі була відчужувати спірні земельні ділянки, оскільки не була їх власником та не могла ними розпоряджатися.

Земельна ділянка за кадастровим №:04:003:0111 утворилася внаслідок об`єднання земельних ділянок за кадастровими №:04:003:0087, № :04:003:0088, а отже належать до земель лісового фонду, що відносяться до лісів першої групи та на час прийняття рішення Брюховицькою селищною радою про їх відчуження перебували в державній власності та вибули з володіння власника (держави) поза його волею.

Згідно з ст.7 Лісового кодексу України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Статтею 8 Лісового кодексу України встановлено, що у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Відповідно до п. «а» ст.13 Земельного кодексу України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Оцінюючи вищенаведене, суд дійшов висновку про підставність позовних вимог, оскільки спірна земельна ділянка за кадастровим №:04:003:0111, загальною площею 0,2226 га належала до лісового фонду і перебувала у державній власності, тому у Брюховицької селищної ради не було повноважень відчужувати таку, а право розпоряджатися даними ділянками належить Кабінету Міністрів України, що встановлено судовими рішеннями, наявних в матеріалах справи та в подальшому незаконного набуття її ОСОБА_3 , яка утворилася в результаті об`єднання витребуваних рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 19.12.2013 року земельних ділянок за кадастровими №:04:003:0087, №:04:003:0088.

Разом з тим, ухвалюючи рішення суд бере до уваги те, що Львівська обласна прокуратура звернулася до суду із позовом 03.12.2018 року.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

І в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідалася або могла довідатися особа, право якої порушене, чи прокурор, уповноважений звернутися до суду в інтересах держави за захистом такого права, якщо прокурор довідався чи міг довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, раніше, ніж особа, право якої порушене.

У правовому висновку Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 р. у справі № 362/44/17 зазначено, що на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. У випадку відсутності компетентного суб`єкта владних повноважень для захисту державних інтересів, а також у разі, коли першим про порушення інтересів держави довідався прокурор, позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення довідався прокурор.

Верховний Суд своєю постановою, вирішуючи виключну правову проблему, відступив від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 5 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 (№ 3-604гс16), а також висновку КГС ВС, викладеного у постанові від 29 березня 2018 року у справі № 904/10673/16, про те, що приписи про позовну давність до позовних вимог про витребування майна не застосовуються. Так, Верховним Судом зазначено, що на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вони мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів. Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави. Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне конкретизувати: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Також Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц) висловив наступну правову позицію: «При вирішенні спорів за позовом прокурора про витребування майна із незаконного володіння на підставі статей 387, 388 ЦК України застосовується загальна позовна давність у три роки. Велика Палата Верховного Суду підтвердила висновок Верховного Суду України, викладений у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-1047цс17, щодо застосування загального строку позовної давності при вирішенні спорів за позовом прокурора про витребування майна із незаконного володіння на підставі статей 387, 388 ЦК України. При цьому за вимогами ст. 261 цього Кодексу початок перебігу строку позовної давності пов`язується не лише з моментом, коли особі, яка звертається за захистом свого права або інтересу, стало відомо про порушення свого права чи про особу, яка його порушила, а також з моментом, коли така особа могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. За наявності правових підстав для витребування майна від добросовісного набувача відповідно до статей 387, 388 ЦК України мають застосовуватися положення ст. 267 ЦК України, згідно з якою сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.

Сторона відповідача, обґрунтовуючи заяву про застосування строків позовної давності покликається на те, що прокуратурі було відомо про спірні земельні ділянки ще у 2008 році, а також про те, що у 2011 році прокурор вже звертався в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Львівської міської ради до ОСОБА_3 .

Дослідивши матеріали справи, суд дані покликання відповідача до уваги бере частково, оскільки такі не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Разом з тим, суд враховує те, що рішення Шевченківського районного суду м.Львова ухвалене 19.12.2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13.03.2015 року, набрало законної сили 13.03.2015 року. Зі змісту рішень вбачається, що і прокуратура і Кабінет Міністрів України брали участь у судових засіданнях під час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанціях, а відтак і були обізнані про прийняті рішення.

Таким чином ще 13 березня 2015 року у прокуратури та у Кабінету Міністрів України виникли правові підстави для виконання рішення суду про витребування в ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,2116 га - кадастровий № :04:003:0088 - державний акт серії ЯИ №800547; земельної ділянки площею 0,0200 га - кадастровий № :04:003:0089 - державний акт серії ЯИ №800549; земельної ділянки площею 0,0110 га - кадастровий № :04:003:0087 - державний акт серії ЯИ №800548 та зобов`язання повернути земельні ділянки - у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України.

Проте, знаючи з 13 березня 2015 року, про порушення прав держави в особі Кабінету Міністрів України, ні прокурор, ні Кабінет Міністрів України своєчасно не звернулись за виконанням рішення суду, а в подальшому і за судовим захистом. З позовом до суду до ОСОБА_3 як добросовісного набувача про витребування земельної ділянки прокурор звернувся лише 03 грудня 2018 року, тобто понад 3 роки з того часу, як йому стало відомо про невиконання ОСОБА_3 рішення суду та, як наслідок, про незаконність вибуття земельної ділянки за кадастровим №:04:003:0111, загальною площею 0,2226 га з володіння держави.

Покликання прокурора, що лише у 2018 року з витягу з державного реєстру йому стало відомо про набуття права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку за кадастровим №:04:003:0111, загальною площею 0,2226 га та про порушення права держави в особі Кабінету Міністрів України на цю земельну ділянку, а Кабінету Міністрів України про порушення їх права власності на спірну земельну ділянку стало відомо лише з позовної заяви прокурора до суду, суд до уваги не бере, оскільки вони спростовуються наведеними вище доказами, з яких слідує, що про порушене право Львівській обласній прокуратурі та Кабінету Міністрів України стало відомо ще у березні 2015 року, після набрання законної сили рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 19.12.2013 року та ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13.03.2015 року.

Згідно з висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 26.11.2019 р. у справі №914/3224/16 відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна. Водночас, з метою забезпечення єдності судової практики Верховний Суд відступив від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та від 6 червня 2018 року у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу.»

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 6-68цс15.

Будь-яких доказів поважних причин пропуску строку позовної давності позивач суду не надав, а тому відсутні підстави для поновлення цього строку.

Відповідач ОСОБА_3 заявила про застосуваннястроку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову з цих підстав слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, то судовий збір позивачу не відшкодовується.

Керуючись ст.ст. 10, 13, 81, 82, 89, 141, 259, 263, 265, 267-268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

у задоволенні позову Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_3 про витребування майна (земельної ділянки) з незаконного володіння відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 11.06.2021 року.

Позивач: Львівська обласна прокуратура (79005, м.Львів, пр.Шевченка, 17/19) в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, 01008, м.Київ, вул.Грушевського, 12/2.

Відповідач: ОСОБА_3 , паспорт НОМЕР_1 , виданий 19.03.1998 року Жидачівським РВ УМВС України у Львівській області, РНОКПП НОМЕР_2 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя О. І. Баєва