ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1171/21 Справа № 182/1428/20 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року м.Кривий Ріг

справа № 182/1428/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Голуб О.О

сторони:

позивач за первісним позовом ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2020 року, яке ухвалено суддею Багровою А.Г. у м. Нікополі Дніпропетровської області, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначено, що 11.03.1995 року сторони по справі уклали шлюб. В період зареєстрованого шлюбу, а саме 19.01.1999 року вони з відповідачем ОСОБА_2 , за спільні гроші, придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Подружні відносини з дружиною не склались і їх шлюб було розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний запис №25 від 11.02.2011 року, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 . Відповідно до ч.1 статті 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Відповідач не визнає право позивача на 1/2 частину спірної квартири.

На підставі наведного вище, позивач просив суд визнати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, понесені судові витрати стягнути з відповідача на його користь.

В квітні 2020 року ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю, в обґрунтування якого зазначила, що 19.01.1999 року вона дійсно придбала квартиру АДРЕСА_2 . Договір купівлі-продажу був оформлений на її ім`я тому, що кошти на придбання квартири у розмірі 1650 доларів США надали їй її батьки та бабуся. Кошти у батьків були у якості заощаджень, оскільки батько був ліквідатором на ЧАЕС і йому було надано наділ 1,0 га, як ліквідатору, і 0,6 га було у батьків як присадибна ділянка. Батьки проживали в с. Новопетрівка Запорізького району, Запорізької області і мали велике господарство, мали гужовий транспорт, коня, корів 2 шт., бик, телята, свиноматки, індики, гуси, кури, індокачки, птиці загалом було більше 3000 одиниць. Все вирощене у домашньому господарстві батьки реалізовували і складали кошти для того, аби позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , будучи у шлюбі, придбала собі квартиру. Бабуся отримувала компенсацію марками від Німеччини за примусові роботи в нациській Німеччині і складала їй для купівлі житла. До моменту покупки квартири у мами з господарства майже нічого не лишилось. До укладення договору купівлі-продажу спірної квартири у них була усна домовленість, про яку знали всі члени родини та друзі, що при розлучені майно, придбане за кошти її батьків, залишається їй та їх синові, а вона, в свою чергу, не претендує на майно, яке є у її чоловіка, а саме на 1/2 частину квартири, приватизованої ОСОБА_1 під час шлюбу. Оскільки спірна квартира придбана за її особисті кошти, то спірна квартира є її особистою приватною власністю.

На підставі наведеного вище ОСОБА_2 просила суд визнати квартиру АДРЕСА_2 її особистою приватною власністю.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності, та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог. Зокрема вважає, що судом не взято до уваги, що відповідно до ч.1 статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Відповідачка не визнає за ним права на 1/2 частину квартири.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що про порушення свого права ОСОБА_1 дізнався 02.06.2010 року, оскільки про порушення свого права він дізнався за 10 місяців до звернення до суду з позовом, коли його перестали пускати до спірної квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді доповідача, Тимкова М.В., в режимі відеоконференції, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, ОСОБА_2 , в режимі відеоконференції, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю, тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_2 є об`єктом спільної сумісної власності сторін по справі, однак ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності для звернення до суду з позовом, з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.03.1995 року (том 1 а.с.3).

11.02.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровської області, шлюб розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис за № 25 (т.1 а.с.4).

Перебуваючи у шлюбі, 19.01.1999 року сторони, на підставі договору купівлі-продажу придбали квартиру АДРЕСА_2 (а.с.5,41).

Спір між сторонами виник з приводу поділу спільного майна подружжя квартири АДРЕСА_2 .

Колегія суддів вважає, що при вирішенні спірного питання щодо належності квартири, яка є предметом спору та визначення виду права власності за сімейним законодавством, суд правильно застосував положення законодавства та дійшов обґрунтованого висновку про належність спірної квартири до спільної сумісної власності, з огляду на наступне.

Зважаючи на те, що спірна квартира була придбана 19.01.1999 року під час перебування сторін по справі у зареєстрованому шлюбі, до спірних правовідносин підлягає застосуванню КпШС..

Положенням ст. 22 КпШС передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

За змістом ст. 23 КпШС майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Статтею 24 КпШС визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Отже, оскільки ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу під час перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 19.01.1999 року, зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому колегія суддів вважає помилковим висновок суд першої інстанції про те, що ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом, з огляду наступне.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 72 СК України, для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Частинами 3 та 4 ст. 267 ЦК України, в редакції 2004 року, визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Вирішуючи питання перебігу позовної давності, колегія суддів, виходить з того, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити з часу, коли сторона дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, при цьому сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

Аналогічний висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №533/1001/16-ц, провадження №61-41683св18, Постанові Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі №454/2427/16-ц, Постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 345/2962/14-ц, провадження № 61-2361ск20, Постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 569/12236/17, провадження № 61-12878св20.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, при застосуванні до спірних правовідносин строку позовної давності, дійшов висновку про те, що моментом, коли ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права та знав про можливість поділу спірної квартири є червень 2010 року, оскільки 02 червня 2010 року ОСОБА_2 зверталась до поліції з письмовою заявою за фактом висловлювання погроз фізичною розправою на її адресу з боку колишнього чоловіка ОСОБА_1 та врахував, що в ході проведеної перевірки за заявою ОСОБА_2 було встановлено, що 29.05.2010 року, приблизно о 10.00 год., до ОСОБА_2 телефонував ОСОБА_1 , який почав вмовляти колишню дружину відмовитися від виплати аліментів, в противному випадку він напише заяву на розподіл майна. Однак, після розірвання шлюбу позивач не вчиняв дій направлених на поділ спільного майна, не ніс тягар утримання спірної квартири, всі кошти сплачувалися саме відповідачем.

Однак, факт звернення ОСОБА_2 02 червня 2010 року до поліції з письмовою заявою за фактом висловлювання погроз фізичною розправою на її адресу з боку колишнього чоловіка ОСОБА_1 та той факт, що в ході проведеної перевірки за заявою ОСОБА_2 було встановлено, що 29.05.2010 року, приблизно о 10.00 год., до ОСОБА_2 телефонував ОСОБА_1 , який почав вмовляти колишню дружину відмовитися від виплати аліментів, в противному випадку він напише заяву на розподіл майна, не дає підстави дійти висновку про те, що саме в червні 2010 року ОСОБА_1 дізнався про порушення його права на користування, володіння або ж розпорядження спірним майном, оскільки мав доступ до спірного майна.

Також слід зазначити, що викладені в постанові слідчого про відмову в порушенні кримінальної справи від 11 червня 2010 року обставини, ніяким чином не підтверджують той факт, що право користування, володіння чи розпорядження майном позивача за первісним позовом, якимось чином було порушено.

При цьому, за твердженням позивача за первісним позовом, про порушення права на користування, володіння або ж розпорядження спірним майном, він дізнався приблизно за десять місяців, що передували зверненню з даним позовом до суду, оскільки в спірній квартирі були змінені замки та зазначений факт не спростований відповідачем за первісним позовом.

На підставі вище наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 , який про порушення свого права дізнався з моменту зміни в спірній квартирі замків, тобто за десять місяців до звернення до суду з позовом, звернувся з даним позовом до суду в межах строку позовної давності, який визначено ст. 257 ЦК України та ст. 72 СК України, доказів зворотного відповідачем за первісним позовом суду не надано, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

Отже, оскільки спірне нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_2 , набута сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає розподілу між сторонами по справі.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Неподільною є річ, яка у разі її фізичного поділу втрачає свою цінність та призначення, перестаючи існувати як первісна річ.

Відповідно до пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Так, відповідно до статті 22 КЗпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Статтею 28 КЗпШС передачено, що у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічно вирішує ці питання і стаття 60 СК, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу).

Стаття 60 СК України поширює правовий режим спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, що є продовженням загальної норми ч. 3 ст. 368 ЦК України.

У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

На підставі наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог та визнання квартири АДРЕСА_2 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає визнанню право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , за кожним, та припинення права спільної сумісної власності сторін по справі на квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 840,80 грн., та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1261,20 грн. (том 1 а.с.1,179).

В іншій частині рішення суду не оскаржено.

Керуючись ст.ст. 374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2020 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності та постановити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_2 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 . право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. та

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1261(одна тисяча двісті шістдесят одна) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 лютого 2021 року.

Головуючий:

Судді: