Ухвала

11 червня 2021 року

м. Київ

справа № 161/17770/14

провадження № 61-6417ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши клопотання ОСОБА_1 про долучення доказів до матеріалів справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування шкоди за касаційними скаргами ОСОБА_1 та його представника - адвоката Лавренчука Олександра Володимировича на постанову Волинського апеляційного суду від 18 березня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь грошові кошти в розмірі 8 701 460,26 грн, з яких: 4 144 000 грн - завдані збитки; 3 043 556,79 грн - не використані при будівництві та не повернуті грошові кошти; 1 186 987,15 грн - сума інфляційних нарахувань; 126 916,32 грн - 3 % річних від неповернутої (простроченої) суми, а також - 200 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3 043 556,79 грн, 1 186 987,15 грн інфляційних втрат, 126 916,32 грн - 3 % річних від неповернутої суми, а також 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 17 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат у розмірі 1 186 987,15 грн та 3 % річних в розмірі 126 916,32 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. В задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено. Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року в частині вирішення позовних вимог щодо солідарного стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в розмірі 1 431 320,79 грн, а також в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог залишено без змін.

14 лютого 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Волинської області від 17 грудня 2015 року.

Постановою Волинського апеляційного суду від 18 березня 2021 року заяву ОСОБА_2 задоволено. Рішення Апеляційного суду Волинської області від 17 грудня 2015 року скасовано. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. В задоволенні позову відмовлено.

15 квітня 2021 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Волинського апеляційного суду від 18 березня 2021 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і направити справу на новий розгляд до Волинського апеляційного суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2021 року звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 18 березня 2021 року та витребувано справу № 161/17770/14 з Луцького міськрайонного суду Волинської області.

28 квітня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лавренчук О. В. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Волинського апеляційного суду від 18 березня 2021 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і направити справу на новий розгляд до Волинського апеляційного суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Волинського апеляційного суду від 18 березня 2021 року та відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Лавренчука О. В. на постанову Волинського апеляційного суду від 18 березня 2021 року.

01 червня 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду звернення, в якому заявив клопотання про долучення до справи таких доказів: свідоцтва про відчуження майна від 16 квітня 2012 року № НОМЕР_1 ; копій протоколу допиту свідка ОСОБА_2 , проведеного 30 вересня та 01 жовтня 2013 року; копію листа Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області від 12 жовтня 2016 року № 613; копію листа виконавчого директора асоціації міжнародного служіння допомоги «Світло Надії» від 06 листопада 2015 року.

Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд касаційної інстанції при розгляді касаційних скарг діє в порядку та межах, визначених цивільним процесуальним законодавством України, його повноваження обмежені правилами Глави 2 Розділу V Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) «Касаційне провадження».

Європейський суд з прав людини вказує, що термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом». У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (§ 23, 24 рішення Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вирішення питання про долучення доказів до матеріалів справи правилами вищезазначеної Глави ЦПК України не передбачено та до компетенції Верховного Суду не відноситься. Суд касаційної інстанції не може досліджувати нові докази, які стосуються суті спору.

Тому в задоволенні клопотання ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Керуючись статтями 260, 400, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про долучення доказів до матеріалів справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування шкоди.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко