ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3851/21 Справа № 192/1369/18 Суддя у 1-й інстанції - Стрельников О. О. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Заворотного К.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання майна таким, що не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання майна таким, що не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що вона разом зі своїми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_3 була власником квартири, що розташована в АДРЕСА_1 . 18 серпня 2001 року вона уклала шлюб з ОСОБА_5 і прийняла прізвище чоловіка. На початку 2004 року вона вирішила продати належну їй квартиру та придбати будинок в смт Солоне Солонянського району, Дніпропетровської області для себе та свого сина. 02 квітня 2004 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_6 (шлюбне прізвище її дочки ОСОБА_7 ), її сином ОСОБА_3 та ОСОБА_8 було укладено договір завдатку, за яким покупець ОСОБА_8 передав їм, як покупцям завдаток в сумі 5350 грн., що було еквівалентно 1000 доларів США із належних з покупця 112350 грн., що еквівалентно сумі 21000 доларів США, у рахунок наступного продажу квартири. 08 квітня 2004 року позивачка та її син ОСОБА_3 придбали житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , за договором купівлі-продажу в рівних частках, за вартістю 59416 грн. У зазначеному будинку було зареєстровано три особи позивач ОСОБА_1 , її син ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , яка є донькою позивачки, інших осіб за даною адресою зареєстровано не було. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки - ОСОБА_5 . Договір купівлі-продажу квартири та договір купівлі-продажу будинку укладені в один день, тому вважає, що оскільки кошти на придбання будинку було витрачено після продажу належній позивачці та її дітям квартири, померлий ОСОБА_5 не мав жодних прав на спірний будинку, і тому відповідачка, яка є донькою померлого ОСОБА_5 , також не має прав в порядку спадкування на спадкове майно. На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати майно, а саме: будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , земельну ділянку площею 0,15 га з цільовим призначенням обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер :03:004:0030, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , земельну ділянку площею 0,116 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер :03:004:0031, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 таким, що не є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

29 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про відмову від позовних вимог в частині визнання майна, таким що не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в частині: земельної ділянки площею 0,15 га з цільовим призначенням обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер :03:004:0030, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , земельної ділянки площею 0,116 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер :03:004:0031, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , а також 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки вказане майно є об`єктом права особистої приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.167).

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2020 року прийнято відмову від позову позивачки ОСОБА_1 в частині позовних вимог в частині визнання майна, таким що не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в частині: земельної ділянки площею 0,15 га з цільовим призначенням обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер :03:004:0030, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , земельної ділянки площею 0,116 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер :03:004:0031, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , а також 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання майна таким, що не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в частині позовних вимог в частині визнання майна, таким що не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в частині: земельної ділянки площею 0,15 га з цільовим призначенням обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер :03:004:0030, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , земельної ділянки площею 0,116 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер :03:004:0031, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , а також 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , закрито (а.с.168).

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання майна таким, що не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду 29 грудня 2020 року скасувати та ухвалити в нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення у справі, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі п.1, 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно ст. 57 СК України - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України Про приватизацію державного житлового фонду; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

До коштів, які належали подружжю (їй/йому) особисто відносяться: набуті до шлюбу; одержані під час шлюбу, але як премії, нагороди, які один із подружжя одержав за особисті заслуги; як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка належала одному із подружжя, а також як відшкодування завданої йому моральної шкоди; як страхові суми, одержані одним із подружжя за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю; одержані під час шлюбу, але на підставі договору дарування, в порядку спадкування; одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало одному із подружжя на праві особистої приватної власності. Зокрема, кошти, одержані від реалізації спадкового майна, або майна, яке належало одному із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю цього подружжя, навіть якщо б вони були внесені в банк або іншу фінансову установу під час шлюбу.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

З матеріалів справи вбачається, згідно свідоцтва про право власності на житло від 24 грудня 1997 року, видане виконкомом міської Ради народних депутатів, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (а.с. 12).

18 серпня 2001 року ОСОБА_5 та ОСОБА_9 уклали шлюб (а.с.13).

Відповідно до договору завдатку від 02 квітня 2004 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 дав ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , завдаток в сумі 5350 грн., що еквівалентно сумі 1000 доларів США по курсу Нацбанку України на той час, із належних з нього 112350 грн., що еквівалентно 21000 доларів США, у рахунок наступного продажу квартири АДРЕСА_3 (а.с.15, 16).

З договору купівліпродажу квартири від 08 квітня 2004 року вбачається, що ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 продали ОСОБА_8 за 28721 грн. 46 коп. квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Ціна квартири в договорі визначена за домовленістю сторін. Кошти отримані продавцями від покупця під час оформлення цього договору. Загальна вартість квартири згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно КП Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації становить 28721 грн. 46 коп. (а.с.17).

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 08 квітня 2004 року, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , останні придбали в рівних частинах житловий будинок з надвірними господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Продаж за домовленістю сторін вчинено за 59416 грн., які сплачені покупцями до підписання договору (а.с.19).

Згідно із записами у домовій книзі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 у будинку зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 (а.с. 31-33).

Відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_5 від 18 вересня 1978 року, ОСОБА_5 був прийнятий до ТОВ АТП №32 на посаду водія 12 березня 2002 року, звільнений з даної посади 13 серпня 2002 року, 01 липня 2004 року прийнятий на посаду водія за трудовим договором №113, звільнений за власним бажанням 26 липня 2004 року (а.с.3).

Чоловік позивача - ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 37).

Із спадкової справи №907/2009 заведеної Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою після ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що із заявою про прийняття спадщини звернулися: ІНФОРМАЦІЯ_2 дружина померлого - ОСОБА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_3 донька померлого ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 мати померлого ОСОБА_11 звернулася із заявою про відмову від прийняття спадщини після сина на користь доньки померлого ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_3 син померлого ОСОБА_12 звернувся із заявою про відмову від прийняття спадщини після сина на користь доньки померлого ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_4 донька померлого - ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_13 і прийняла прізвище чоловіка - ОСОБА_14 (а.с.150).

Відмовляючи у задоволенні вказаних позовних вимог позивача ОСОБА_1 суд першої інстанції посилався на їх недоведеність належними доказами у справі, однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них через неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин 1, 2 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/ захисту в обраний спосіб.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і нпа підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, з урахуванням відмови від частини позовних вимог, позивач ОСОБА_1 просила суд визнати 1/2 частину будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 такою, що не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тобто з вимогами, які не є ефективним способом захисту її цивільних прав та інтересів.

Позивач ОСОБА_1 у цій справі із позовними вимогами про визнання нерухомого майна - 1/2 частини спірного будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 таким, що є її особистою приватною власністю, до суду не зверталася.

З урахуванням викладеного, положень ст.ст. 15, 16 ЦК України, позивачем обрано не належний спосіб захисту її прав. Невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання майна таким, що не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання майна таким, що не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді