Справа № 442/3009/20 Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/811/2583/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

за участі секретаря: Сеньків Х.І.,

з участю ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , Кіс О.В. та її представника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про виселення,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про виселення.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що йому, згідно Договору дарування житлового будинку належить право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 є його колишньою дружиною, 06.12.2012р. вони розлучилися з відповідачачкою і від того часу вона продовжує проживати в його будинку.

Вказує, що відповідачка систематично порушує правила співжиття, яке виражається у вчиненні психологічного насильства до нього та їхніх дітей, а саме застосуванні погроз, образ, робить неможливим для нього проживання з нею в будинку. Внаслідок таких дій відповідача він постійно перебуває в стані психологічної напруги та тривоги.

Просив позов задовольнити.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 серпня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про виселення, відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Зазначає, що йому належить право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачка є його колишньою дружиною, 06 грудня 2012 р. вони розлучилися з відповідачкою і від того часу вона продовжує проживати в його будинку. Стверджує, що відповідачка систематично порушує правила співжиття, яке виражається у вчиненні психологічного насильства до нього та їхніх дітей, а саме застосуванні погроз, образ, робить неможливим для нього проживання з нею в будинку. Внаслідок таких дій відповідача він постійно перебуває в стані психологічної напруги та тривоги. Посилається на те, що після розлучення відповідачка з ним не пов`язана спільним побутом, відтак вважає, що право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини 2 ст. 406 ЦК України.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника Попів-Кішко Р.Й. на підтримання апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_3 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема із витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №156735881 від 19 лютого 2019 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 5)

Згідно свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 від 06 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 28 серпня 2008 року укладено шлюб (а.с. 5 зв.).

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 грудня 2021 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрований 28 серпня 2008 року у Болехівській сільській раді Дрогобицького району Львівської області, актовий запис №7 (а.с. 6).

Згідно довідки про склад сім`ї № 300 від 20 лютого 2019 року та Витягу з будинкової книги по будинку, розташованому за адресою АДРЕСА_2 осіб: ОСОБА_1 ( власник), ОСОБА_4 ( колишня дружина) , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ( сини позивача), ОСОБА_8 ( бабуся) (а.с. 7-10).

Статтею 47 Конституції України прописано право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Із матеріалів справи вбачається, що сторони проживають разом з часу одруження, ведуть спільне господарство. Відповідач ОСОБА_4 зареєстрована у спірній квартирі з дозволу позивача ОСОБА_1 та відповідно набула права користування квартирою.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Статтею 25 Загальної декларації прав людини, прийнятою та проголошеною в резолюції 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 10 грудня 1948 року визначено, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини.

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10).

Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування, тобто у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Аналізуючи та підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві, тобто тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Частина 4 статті 9 Житлового кодексу України (далі ЖК) передбачає, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з частиною першою , ст.116 ЖК якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правила співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

За змістом частини 4 ст.156 ЖК припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє особу права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ст.81 ч.1 п.1 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч.6 ст. 81 ЦПК доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем не доведено обставин, які б слугували підставою для виселення відповідачки ОСОБА_9 з АДРЕСА_1 на підставі ст.116 ЖК у зв`язку з систематичним руйнуванням чи псуванням жилого приміщення, або використанням його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття.

Доводи апеляційної скарги щодо вчинення відповідачкою психологічного насильства відносно ОСОБА_1 у вигляді погроз і образ не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 25 квітня 2018 року у справі у №295/16994/15-ц.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для припинення права відповідачки ОСОБА_4 на користування спірною квартирою на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки такі вимоги не були заявлені позивачем в суді першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2021 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.