РОЗІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 327/76/20
Провадження № 2/327/5/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.02.2021 року смт.Розівка

Розівський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Кущ Т.М.,

при секретарі судового засідання Беспалько Л.В.,

за участі

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Кобця К.В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_3 ,

представника третьої особи - адвоката Гришка Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Розівського районного суду Запорізької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно отриманих коштів, третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_3 , -

В С Т А Н О В И В :

11 березня 2020 року ОСОБА_1 , з урахуванням поданих 02 квітня 2020 року уточнень, звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому вказав, що 12 жовтня 2017 року він домовився з ОСОБА_2 про купівлю житлового будинку АДРЕСА_1 за 2400 доларів США. З метою купівлі будинку між ним та керівництвом Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» (далі - ТОВ «Прогрес») було укладено два договори позики, в результаті чого ОСОБА_1 отримав грошові кошти на загальну суму 75000 грн.. Факт передачі коштів в повному обсязі відповідачу зафіксовано у розписці, в якій як позивач, так і відповідач ставили підписи і дату їх передання та отримання відповідно. В подальшому позивач розлучився зі своєю дружиною та будинок, за який він сплатив власні кошти, 27 грудня 2018 року відповідач продала його колишній тещі ОСОБА_3 , не попередивши при цьому позивача про намір продати будинок іншій особі. На усні та письмові звернення ОСОБА_1 щодо необхідності повернути грошові кошти, передані ним за придбання будинку, ОСОБА_2 не відреагувала. Позивач, посилаючись на те, що відповідач в добровільному порядку не вжила заходів щодо повернення грошових коштів в сумі 2400 доларів США, прохав суд стягнути з ОСОБА_2 60 752 грн. 40 коп. (по курсу Національного банку України на день звернення до суду) безпідставно отриманих коштів. Одночасно позивач прохав вирішити питання про розподіл понесених ним судових витрат.

Ухвалою Розівського районного суду Запорізької області від 08 квітня 2020 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи по суті з повідомленням сторін без їх виклику (т.1 а.с.44).

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 заяву із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін не подали, правом подати відзив на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 не скористалася.

Разом з тим, 30 квітня 2020 року третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 надала суду письмові пояснення щодо позову ОСОБА_1 (т.1 а.с.63-81), в яких вказала, що доводи позивача, викладені в позовній заяві, не відповідають дійсності, оскільки спірний житловий будинок АДРЕСА_1 , власником якого була ОСОБА_2 , було придбано в розстрочку на їх спільні з чоловіком кошти в розмірі 50000 грн., а також спільні кошти їх дочки ОСОБА_4 та позивача ОСОБА_1 , які перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 травня 2018 року. Належні їй грошові кошти в сумі 50000 грн. як перший внесок за будинок передавали ОСОБА_2 ОСОБА_1 разом з її донькою ОСОБА_4 .. Потім вже донька з ОСОБА_1 впродовж року разом сплачували періодично залишок коштів за будинок. ОСОБА_2 , отримавши останній платіж за будинок, передала правовстановлюючі документи на нього ОСОБА_1 для подальшого оформлення договору купівлі-продажу. Проте невдовзі ОСОБА_1 виїхав з будинку та 30 вересня 2018 року вивіз належні йому речі та майно, придбане ним на початку спільного життя,у зв`язку з чим постало питання як і на кого оформляти будинок. Після тривалих перемовин за спільною згодою її доньки ОСОБА_4 та позивача ОСОБА_1 було вирішено повернути останньому грошові кошти за будинок в сумі 50000 грн. частинами та оформити будинок на неї - ОСОБА_3 .. ОСОБА_1 погодився та в подальшому отримував від її дочки грошові кошти за будинок згідно письмової домовленості. У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 перестав сплачувати аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання їх спільної дитини, остання призупинила здійснення виплат за будинок згідно письмової розписки. Крім того, ОСОБА_3 вказала, що письмова вимога позивача про повернення грошових коштів, передані ним за придбання будинку, нею була проігнорована через те, що вона особисто у ОСОБА_1 будь-які грошові кошти не брала.

Ухвалою Розівського районного суду Запорізької області від 13 травня 2020 року за клопотанням повноважного представника позивача було здійснено перехід з розгляду даної справи за правилами спрощеного позовного провадження до її розгляду за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання (т.1 а.с.82-83,88). Ухвалою Розівського районного суду Запорізької області від 27 серпня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 16 вересня 2020 року (т.1 а.с.184). В подальшому судові засідання неодноразово відкладались та оголошувалися перерви.

В судові засідання представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Некрасов Ю.П. неодноразово не з`являвся, про дату, час і місце розгляду справи постійно повідомлявся належним чином (т.1 а.с.191,207,223,234, т.2 а.с.18,27), причини своєї неявки з посиланням на відповідні докази суду жодного разу не надав.

Виходячи з наведеного, а також положень стст.211,223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), з урахуванням наявності усної згоди відповідача ОСОБА_2 , суд вирішив продовжувати судовий розгляд справи з подальшим ухваленням судового рішення за відсутності її представника - адвоката Некрасова Ю.П..

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 повідомив судові про те, що він підтримує заявлені вимоги по тих підставах, які ним були викладені в позовній заяві, прохав їх задовольнити, надавши відповідні пояснення. Так, позивач ОСОБА_1 пояснив, що в 2017 році він домовився з ОСОБА_2 про купівлю будинку АДРЕСА_1 у розстрочку, про що було складено відповідну розписку. За домовленістю загальна вартість будинку склала 120000 грн. та в подальшому у зв`язку з тим, що до будинку не було проведено водопостачання, ОСОБА_2 зменшила суму вартості будинку на 5000 грн., тобто сторони домовились про придбання житлового будинку за 115000 грн.. Перший внесок у розмірі 50000 грн. дала його майбутня дружина ОСОБА_4 і вони разом передали зазначену суму ОСОБА_2 , проте, як пояснив ОСОБА_1 , належність та походження цих грошових коштів йому відоме не було. ОСОБА_2 передала їм ключі від будинку та дозволила в ньому проживати. Залишок коштів в розмірі 65000 грн. ОСОБА_2 перерахувала в долари США та сума до сплати склала 2400 доларів США, які він періодично інколи сам, а інколи з ОСОБА_4 , приносив ОСОБА_2 в гривнях, а остання перераховувала їх у долари США, про що робили відповідні записи на аркуші паперу. З метою остаточного розрахунку за будинок він отримав позику у ТОВ «Прогрес» в розмірі 50000 грн., які 01 серпня 2018 року разом з дружиною ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 .. В свою чергу ОСОБА_2 передала йому правовстановлюючі документи на будинок для подальшого оформлення договору купівлі-продажу. Невдовзі він покинув дружину та переїхав з речами до іншої жінки. ОСОБА_1 не вважає запозичені кошти в розмірі 50000 грн. спільним майном подружжя, посилаючись на те, що повертав їх ТОВ «Прогрес» самостійно вже після того як припинив подружні відносини з ОСОБА_4 .. Після тривалих сварок та спільних розмов дружина взяла на себе зобов`язання повернути належні йому 50000 грн., сплачені ним за будинок. ОСОБА_1 підтвердив отримання від ОСОБА_4 11000 грн. в рахунок сплачених ним коштів за будинок, проте вказав, що виплати було припинено і кошти в повному обсязі ані дружина, ані її мати ОСОБА_3 так йому і не повернули. Письмове звернення до ОСОБА_2 з вимогою повернути сплачені ним кошти за будинок останньою було також проігноровано. При цьому, частину правовстановлюючих документів на будинок, які від отримав від ОСОБА_2 і які знаходились в нього, під тиском в нього забрали ОСОБА_3 разом з чоловіком після того, як його дружина ОСОБА_4 змінила замки в будинку та він не зміг потрапити всередину будинку. Через деякий час у територіальному відділенні поліції, куди ОСОБА_1 звернувся із заявою щодо шахрайських дій відносно нього, всі правовстановлюючі документи було передано ОСОБА_2 .. У зв`язку з тим, що ОСОБА_4 відмовилась продовжувати сплачувати йому кошти за будинок, ОСОБА_1 повідомив їй про намір вирішувати в судовому порядку питання щодо поділу майна подружжя, зокрема, спірного будинку, після чого від дружини дізнався, що будинок оформлено не на неї. В подальшому, саме від ОСОБА_2 йому стало відомо, що договір купівлі-продажу спірного будинку нею укладено з ОСОБА_3 .. Як повідомив ОСОБА_1 , рішення про оформлення будинку на ОСОБА_3 було прийнято без нього та без його згоди. В судовому порядку вирішувати питання про визнання правочину недійсним він наміру немає, оскільки йому будинок не потрібен, а він тільки бажає повернути сплачені за нього грошові кошти.

Повноважний представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кобець К.В. в судовому засіданні підтримав позицію позивача, надавши судові відповідні пояснення. Додатково пояснив, що ОСОБА_1 згідно розписки дійсно зобов`язався придбати будинок у ОСОБА_2 у розстрочку і сплатити частково кошти у розмірі 2400 доларів США, що фактично і зробив. ОСОБА_1 є добросовісним покупцем, а ОСОБА_2 не повідомила позивача, що продає будинок іншій особі, тому повинна повернути сплачені ОСОБА_1 кошти за будинок в повному обсязі. Розписка про відсутність претензій до дружини ОСОБА_1 була надана під тиском. Також представник позивача повідомив, що в розписці про відсутність претензій на оформлення будинку ОСОБА_1 мав на увазі його подальше оформлення на дружину ОСОБА_4 .. Договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позивач визнає, вважає його дійсним та оскаржувати в судовому порядку не буде, оскільки він не має наміру проживати в спірному будинку.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 не визнала в повному обсязі та суду пояснила, що в 2017 році вона дійсно домовилася з ОСОБА_1 та його дружиною ОСОБА_4 про продаж належного їй будинку АДРЕСА_1 спочатку за 120000 грн. та отримала від них перший внесок в розмірі 50000 грн., які, як повідомила ОСОБА_4 , їм надали її батьки. Оскільки до будинку не було проведено водопостачання, ОСОБА_2 зменшила суму вартості будинку на 5000 грн., тобто сторони домовились про придбання житлового будинку за 115000 грн.. За домовленістю сторін залишок грошових коштів за будинок в розмірі 65000 грн. вона перевела в долари США. Таким чином сторони домовились про сплату в розстрочку суми, яка еквівалентна 2400 доларів США. Після отримання першого внеску вона передала сім`ї ОСОБА_4 ключі від будинку та дозволила їм в ньому проживати. В подальшому вона отримувала частинами кошти, які приносив як ОСОБА_1 один, так і з дружиною ОСОБА_4 , про що робила записи на окремому аркуші паперу. Після отримання останньої суми сторони дійшли згоди, що подальшим оформленням будинку вона займатися не буде, у зв`язку з чим вона передала правовстановлюючі документи на будинок ОСОБА_1 .. Ще до підписання договору купівлі-продажу будинку за запрошенням ОСОБА_1 вона прибула в приміщення поліції, де в її присутності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 домовлялися про те, хто кому буде сплачувати кошти за будинок, оскільки ОСОБА_1 пішов з дому, кинувши свою дружину з дитиною. У вирішенні цього питання вона участь не приймала. В грудні 2018 року за повідомленням нотаріуса вона прибула до нотаріальної контори для підписання договору купівлі-продажу належного їй будинку. При цьому, ОСОБА_4 по телефону повідомила, що будинок буде оформлено на її матір ОСОБА_3 .. Як зазначила відповідач, питання на кого буде оформлено будинок вирішувалося без її участі. При цьому, вона вважала що це рішення прийнято сім`єю та їй було байдуже з ким саме із членів сім`ї ОСОБА_4 укладати письмовий договір. Кошти в розмірі 49413 грн. за договором купівлі-продажу від ОСОБА_3 вона в нотаріальній конторі не отримувала, оскільки кошти за будинок були сплачені раніше в повному обсязі в сумі 115000 грн..

В судовому засіданні третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , надавши судові пояснення аналогічні письмовим поясненням, які надійшли до суду 30 квітня 2020 року. Додатково пояснила, що ОСОБА_1 , перебуваючи з 04 травня 2018 року у зареєстрованому шлюбі з її дочкою ОСОБА_4 , покинув останню та повернувся до першої дружини. На питання як бути з оформленням будинку, за який сплачено спільні грошові кошти, не надавав відповіді. Після звернень до поліції ОСОБА_4 взяла на себе зобов`язання сплатити ОСОБА_1 кошти у розмірі 50000 грн. за купівлю будинку, як частку останнього, з чим ОСОБА_1 погодився та надав розписку про те, що він на оформлення будинку не претендує. Також ОСОБА_3 пояснила, що в той же час спільно було прийнято рішення про оформлення будинку на неї, оскільки перші 50000 грн., сплачених за купівлю будинку, належали їй, а інша сплачена ОСОБА_2 частина коштів була спільною її дочки ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .. Будинок було оформлено лише після того, як ОСОБА_1 отримав перші кошти від ОСОБА_4 в розмірі 2500 грн. в рахунок сплати його частини за будинок. Про дату та час укладення договору ОСОБА_1 вона не повідомляла, оскільки питання на кого буде оформлено будинок вирішувалось у його присутності, він не бажав проживати в будинку з ОСОБА_4 , а повернувся до колишньої дружини, погодився отримати компенсацію за будинок в сумі 50000 грн. посилаючись на те, що будинок йому не потрібен, та в подальшому фактично отримав за будинок від ОСОБА_4 близько 11 000 грн..

Повноважний представник третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_3 - адвокат Гришко Р.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та пояснив, що, на його думку, ОСОБА_2 отримала грошові кошти саме за продаж будинку, у зв`язку з чим не порушила права позивача. ОСОБА_3 є титульним власником будинку, а ОСОБА_4 є його користувачем. При цьому остання взяла на себе зобов`язання сплатити ОСОБА_1 кошти за придбання будинку, оскільки після повернення ОСОБА_1 до колишньої дружини всі разом домовились про те, що будинок буде оформлений не на ОСОБА_1 і йому про це було відомо. За таких обставин Гришко Р.В. зазначив, що ОСОБА_1 невірно обрав спосіб захисту порушеного права.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у них докази та надавши їм належну оцінку, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Відповідно до положень частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

Допитана у якості свідка ОСОБА_4 суду пояснила, що з серпня-вересня 2017 року вона почала проживати разом з ОСОБА_1 у найманій ним квартирі. В подальшому ОСОБА_1 на її прохання підшукав будинок, власником якого була ОСОБА_2 , з якою домовились придбати його в розстрочку на два роки. У вересні 2017 року ОСОБА_4 разом із ОСОБА_1 передали ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 50000 грн. як перший внесок за будинок, які свідку ОСОБА_4 дали її батьки і про що позивачу ОСОБА_1 було відомо. ОСОБА_2 одразу передала їм ключі від будинку і дозволила їм в ньому проживати. Після чого ОСОБА_1 взяв позику у ТОВ «Прогрес» у розмірі 25000 грн. та придбав кухонні меблі і килим в будинок, які в подальшому забрав. На протязі 2018 року вона декілька разів разом із ОСОБА_1 передавали ОСОБА_2 грошові кошти за будинок, які частково були і її особисті кошти. 04 травня 2018 року вони з ОСОБА_1 офіційно зареєстрували шлюб. 01 серпня 2018 року вони разом із ОСОБА_1 востаннє передали ОСОБА_2 50000 грн., які ОСОБА_1 отримав як позику в ТОВ «Прогрес». Після остаточного розрахунку за будинок, ОСОБА_2 віддала ОСОБА_1 правовстановлюючі документи на нього. Проте у серпні 2018 року ОСОБА_1 повернувся до колишньої дружини, у зв`язку з чим постало питання як і на кого оформляти будинок, вирішення вказаного питання завершилося сварками, погрозами та подальшим зверненням до органів поліції, де спільно і було вирішено сплатити ОСОБА_1 50000 грн. як його частину за будинок, оскільки він особисто повідомив, що будинок йому не потрібен і повертати належні їй та її батькам кошти він не бажає. При цьому в подальшому вона повідомила ОСОБА_1 , що будинок буде оформлено на її матір ОСОБА_3 .. ОСОБА_1 надав розписку, що не претендує на оформлення будинку, а вона що зобов`язується сплатити йому 50000 грн. за будинок, з яких сплатила приблизно 11000 грн.. У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 перестав сплачувати аліменти на утримання їх спільної дитини, свідок вимушена була припинити виплати через брак коштів. Про оформлення будинку на ОСОБА_3 вона повідомляла ОСОБА_1 , це питання було вирішено у його присутності в поліції.

Отже, як встановлено з матеріалів справи та підтверджено учасниками справи в судовому засіданні, ОСОБА_1 , проживаючи з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу, у вересні 2017 року домовився з ОСОБА_2 про купівлю належного останній житлового будинку АДРЕСА_1 за 115000 грн. з урахуванням знижки від первісної його вартості в розмірі 5000 грн.. При цьому, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 разом передали ОСОБА_2 перший внесок за будинок у розмірі 50000 грн., які ОСОБА_4 отримала від своїх батьків. При цьому, твердження позивача ОСОБА_1 щодо його необізнаності про фактичну належність та походження вищезазначених грошових коштів спростовується матеріалами справи, у тому числі, спільною письмовою розпискою ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (т.1 а.с.7,37,74-76, т.2 а.с.4).

Після отримання першого внеску ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 ключі від будинку та дозволила в ньому проживати. Залишок коштів в розмірі 65000 грн. ОСОБА_2 перерахувала в долари США, у зв`язку з чим сума до сплати склала 2400 доларів США, яку ОСОБА_1 зобов`язався сплатити в національній валюті України - гривні по відповідному курсу на день передання грошових коштів у строк до 15 жовтня 2019 року (т.1 а.с.7,37, т.2 а.с.1-5).

Як встановлено під час судового розгляду та підтверджено всіма учасниками справи, а також свідком ОСОБА_4 , 12 жовтня 2017 року, 25 жовтня 2017 року, 10 лютого 2018 року, 19 червня 2018 року та 01 серпня 2018 року ОСОБА_2 прийняла від ОСОБА_1 платежі за будинок на загальну суму 2400 доларів США, про що здійснювала записи на окремому аркуші паперу, та 01 серпня 2018 року письмово надала розписку про отримання всієї суми за будинок та відсутність претензій до покупця (т.1 а.с.7-8,37-38, т.2 а.с.1-5).

Таким чином, судом встановлено, що учасники справи дійшли згоди щодо придбання нерухомого майна в майбутньому, загальної вартості будинку та порядку сплати грошових коштів за нього, які й були отримані відповідачем ОСОБА_2 в повному обсязі.

Проте, як вбачається із пояснень учасників справи, в серпні 2018 року ОСОБА_1 покинув свою дружину ОСОБА_4 з новонародженою дитиною та повернувся до колишньої дружини, у зв`язку з чим ОСОБА_4 разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 декілька місяців не могли з`ясувати позицію ОСОБА_1 щодо подальшого офіційного оформлення будинку в нотаріальній конторі та навіть намагалися це питання вирішувати шляхом звернення до відділення поліції.

Допитана у якості свідка ОСОБА_7 суду пояснила, що під час розгляду усного звернення громадян ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було з`ясовано, що в них виникло питання щодо порядку оформлення придбаного у ОСОБА_2 будинку. Зі слів ОСОБА_3 було встановлено, що нею в рахунок придбання будинку було передано ОСОБА_2 через свою доньку ОСОБА_4 50000 грн., а іншу половину коштів, яка була передана продавцю, у розмірі 50000 грн. ОСОБА_1 запозичив у ТОВ «Прогрес». ОСОБА_3 разом із ОСОБА_4 запропонували ОСОБА_1 сплатити йому ці кошти, після чого вони пішли вирішувати це питання за межами відділення поліції, оскільки присутнім було роз`яснено про можливість мирного врегулювання спору або ж звернення із відповідною заявою до суду. У її присутності питання про те на кого буде оформлено будинок не вирішувалося, грошових коштів присутні один одному не передавали, дійсна вартість будинку не повідомлялась. Через деякий час ОСОБА_1 звернувся до поліції із заявою про шахрайські дії ОСОБА_2 відносно нього. Зазначені відомості було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, проте в подальшому кримінальне провадження було закрито через відсутність складу кримінального правопорушення в діях ОСОБА_2 ..

Допитаний у якості свідка ОСОБА_8 суду пояснив, що в провадженні Розівського ВП Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області перебувало кримінальне провадження за заявою ОСОБА_1 за ознаками ч.1 ст.190 КК України з приводу купівлі-продажу житлового будинку, власником якого була ОСОБА_2 , за який нібито в рівних частинах розрахувались ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 уклала договір лише з ОСОБА_3 .. Проте дана кримінальна справа перебувала в провадженні слідчого ОСОБА_7 , у зв`язку чим йому нічого не відомо з приводу купівлі-продажу будинку та спору, який виник між учасниками справи.

В судовому засіданні з пояснень позивача ОСОБА_1 , третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_4 встановлено, що ОСОБА_1 , повернувшись до колишньої дружини, не бажав проживати в спірному будинку з ОСОБА_4 , посилаючись на те, що йому будинок не потрібен, а потрібні грошові кошти, сплачені за нього. Після звернень до поліції ОСОБА_4 взяла на себе зобов`язання повернути ОСОБА_1 кошти у розмірі 50000 грн., сплачені ним за купівлю будинку. 26 жовтня 2018 року вказані особи узгодили це питання шляхом написання відповідної розписки, з чим ОСОБА_1 погодився та в той же день надав розписку про те, що він на оформлення будинку не претендує (т.1 а.с.66,77).

Таким чином, фактично відбулась заміна боржника у зобов`язанні відповідно до ст.520 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що залишилось поза увагою позивача та його представника.

На виконання вищевказаної домовленості 06 грудня 2018 року ОСОБА_4 в присутності свідків передала ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 2500 грн. (т.1 а.с.72).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 27 грудня 2018 року, ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_1 , за домовленістю сторін продаж вчинено за 49413 грн., які ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 (т.1 а.с.78-79,153-154). З витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, вказаний будинок є приватною власністю ОСОБА_3 , розмір частки 1/1 (т.1 а.с.40,80,155).

В подальшому на протязі 2019 року ОСОБА_4 продовжила виконувати взяте на себе зобов`язання та додатково засобами ПАТ «Укрпошта» переказала ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 8500 грн., а саме, 14 травня 2019 року - 2500 грн., 15 червня 2019 року - 2500 грн., 25 липня 2019 року - 2500 грн., 28 серпня 2019 року - 500 грн., 26 вересня 2019 року - 500 грн. (т.1 а.с.68-71). Всього ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_4 за будинок грошові кошти на загальну суму 11000 грн.. Проте в подальшому, як пояснила свідок ОСОБА_4 , у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 перестав сплачувати аліменти на утримання їх спільної дитини, вона припинила здійснення чергових виплат через брак коштів.

Як встановлено з матеріалів справи, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000026 від 15 березня 2019 року за заявою ОСОБА_1 , закрито 25 квітня 2019 року у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України (т.1 а.с.11-12). Інших відомостей про притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за шахрайські дії відносно ОСОБА_1 матеріали справи не містять та в судовому засіданні посилання позивача та його повноважного представника на притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за вчинення будь-якого кримінального правопорушення відносно ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження.

05 грудня 2019 року ОСОБА_1 засобами поштового в`язку направив як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_3 (кожній окремо) вимогу про повернення боргу, в якій прохав повернути грошові кошти в сумі 2400 доларів США, сплачені ним ОСОБА_2 за купівлю будинку, який було продано громадянці ОСОБА_3 (т.1 а.с.9-10,39,81).

Отже, як встановлено в суді з пояснень сторін, третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_4 , за спільною домовленістю остання взяла на себе зобов`язання повернути ОСОБА_1 кошти у розмірі 50000 грн.. При цьому було узгоджено подальше оформлення будинку на ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_1 наполягав саме на поверненні сплачених за будинок коштів, погодився на пропозицію ОСОБА_4 та отримував від неї кошти, що свідчить про його згоду із запропонованими йому умовами повернення сплачених ним коштів, а надання такої згоди під тиском не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи.

Крім того, посилання ОСОБА_1 на те, що він не був обізнаний на кого саме буде оформлено будинок та мав заперечення щодо його оформлення на ОСОБА_3 , на переконання суду є недоведеними, оскільки перший платіж від ОСОБА_4 ним отримано 06 грудня 2018 року у сумі 2500 грн., що ним не заперечується, а договір купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено аж 27 грудня 2018 року, тобто будинок було оформлено на ОСОБА_3 лише після того, як ОСОБА_1 отримав перший платіж від ОСОБА_4 в рахунок повернення сплачених ним 50000 грн. за будинок. Також судом враховано, що позиція позивача ОСОБА_1 щодо спірного будинку не змінилась і після звернення до суду із відповідним позовом, яка фактично зводиться до повернення сплачених за будинок особистих коштів. При цьому, ОСОБА_1 під час судового розгляду справи зауважив, що у разі сплати ОСОБА_4 всієї суми він не мав би претензій до ОСОБА_2 ..

Таким чином, з урахуванням обставин справи, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 згідно укладеного договору купівлі-продажу передала у власність належний їй будинок не іншій особі, як стверджує позивач та його представник, про яку ОСОБА_1 не було відомо, а одній із двох осіб, які майже в рівних частках фактично внесли кошти за придбаний будинок, та за суму, яка є меншою від обумовленої сторонами.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Вказані положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Тобто, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереженняо за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Частиною першою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, а саме, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчиняться усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Між сторонами існували договірні правовідносини щодо купівлі-продажу у майбутньому нерухомого майна, що фактично виключає можливість застосування положення статті 1212 ЦК України, оскільки у разі неукладення основного договору купівлі-продажу, задля чого укладався попередній договір, норми ЦК України спеціально передбачають правові наслідки цього і ними не є застосування положень статті 1212 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої та третьої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеній у постанові від 13 листопада 2020 року № 199/1308/19.

Результат системного аналізу вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Вказана норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунено за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, постанові Верховного Суду України у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року № 211/5994/17.

Згідно вимог стст.76,77,79,80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Усні та письмові пояснення третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_3 (т.1 а.с.210) та її повноважного представника - адвоката Гришка Р.В. про те, що грошові кошти в сумі, зокрема, 50000 грн., які ОСОБА_1 отримав у позику в ТОВ «Прогрес» та передав ОСОБА_2 у якості останньої виплати за будинок, є спільним сумісним майном подружжя, оскільки отримані ОСОБА_1 у шлюбі з ОСОБА_4 в інтересах сім`ї, судом не приймаються до уваги, оскільки вказане питання не є предметом розгляду даної справи.

Крім того, в запереченнях, викладених письмово, відповідач ОСОБА_2 ставила під сумнів дійсність наданих позивачем розписок, проте під час судового розгляду справи підтвердила факт отримання коштів від ОСОБА_1 у сумах, зазначених в цих розписках, вказане заперечення разом з іншими документами було повернуто відповідачу на стадії підготовчого розгляду справи у зв`язку з порушення порядку подання та їх неналежного оформлення (т.1 а.с.91-110), а тому під час судового розгляду справи судом як докази не досліджувались.

Згідно ч.1,ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, виходячи з системного аналізу зазначених вище норм Закону та досліджених доказів, наявних в матеріалах справи, враховуючи наявність домовленості учасників справи на придбання нерухомого майна (будинку) в майбутньому, визначення між ними первісної загальної вартості будинку та порядку сплати грошових коштів за нього, які й були отримані відповідачем ОСОБА_2 в повному обсязі, а також з урахуванням існування договору купівлі-продажу від 27 грудня 2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зміст якого не відповідає раніше досягнутій між сторонами домовленості до його укладення в частині зазначення покупців та дійсної вартості будинку, а також враховуючи той факт, що ОСОБА_4 фактично взяла на себе зобов`язання повернути ОСОБА_1 кошти у розмірі 50000 грн., сплачені ним за купівлю будинку, суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1 був обраний невірний спосіб судового захисту порушеного права.

Відповідно до ч.2 ст.264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

З урахуванням викладених обставин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно отриманих коштів в повному обсязі.

Оскільки в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, суд не має підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених останнім судових витрат в порядку ст.141 ЦПК України.

Керуючись стст.11-13,76-81,141,247,259,263-268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно отриманих коштів, третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_3 , - відмовити.

Рішення суду відповідно до частини 1 статті 273 ЦПК України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Запорізького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Т.М. Кущ