Справа № 203/2651/20
Провадження № 2/185/1139/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

26 травня 2021 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі головуючого судді Шаповалової І.С.,з участю секретаря судового засідання Іванової В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді Дніпропетровської області цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачів суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 23371, 42 доларів США, що в еквіваленті складає 645518,62 грн. та судові витрати по справі у розмірі 1921 грн.00 коп.

В обґрунтування позову зазначили, що позивач АТ КБ «Приватбанк» та відповідач ОСОБА_1 28.02.2008 року уклали кредитний договір DNQ0G0 на суму 170 437, 50 гривень строком дії до 28.02.20208 року, а 04.08.2008 року було укладено додаткову угоду до цього договору, відповідно до умов якої переведено у валюту долар США.

Банк свої зобов`язання по наданню кредиту виконав в повному обсязі та надав відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 36762,86 Доларів США.

Однак відповідач не виконав належним чином умови договору і станом на 01.04.2020 року має заборгованість за кредитом у розмірі 23371,42 Доларів США.

Вищевказаний кредитний договір було забезпечено договором поруки, укладеним з ОСОБА_2 .

Тому позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором та судові витрати по справі.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, проте у позовній заяві зазначив, що в разі неявки відповідача, не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника банку та винесення заочного рішення.

Відповідач у судове засідання не з`явився, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Голіцин О.М. суду надав заяву, в якій зазначив, що не визнає позовні вимоги та просить суд застосувати позовну давність.

Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач АТ КБ «Приватбанк» та відповідач ОСОБА_1 28.02.2008 року уклали кредитний договір DNQ0G0 на суму 170 437, 50 гривень строком дії до 28.02.20208 року, а 04.08.2008 року було укладено додаткову угоду до цього договору, відповідно до умов якої переведано у валюту долар США.

Банк свої зобов`язання по наданню кредиту виконав в повному обсязі та надав відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 36762,86 Доларів США.

Однак відповідач не виконав належним чином умови договору і станом на 01.04.2020 року має заборгованість за кредитом у розмірі 23371,42 Доларів США.

Вищевказаний кредитний договір було забезпечено договором поруки, укладеним з ОСОБА_2 .

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Даючи оцінку вимогам відповідача щодо застосування строку позовної давності, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності.

Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

При цьому чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. Виходячи з наведеного суд вважає, що наданий банком розрахунок є належним доказом та допустимим засобом доказування у цій справі. При цьому відповідачем не було спростовано факт наявності та розміру заборгованості. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами та частково здійснювала погашення кредитної заборгованості.

Матеріалами справи підтверджено,, що вимогу про дострокове погашення кредиту банк надсилав відповідачам ще 06 серпня 2016 року, з якої вбачається, що ПАТ КБ "Приватбанк" вимагає від Позичальника усунути порушення умов кредитного договору шляхом погашення в повному обсязі заборгованості за Кредитним договором протягом 30 (тридцяти) днів з дати отримання цієї вимоги.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також пені і комісії

Таким чином кредитор відповідно до частини 2 ст.1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання й був зобов`язаний пред`явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати.

Отже, у разі зміни кредитором на підставі частини 2 ст.1050 ЦК України строку виконання основного зобов`язання передбачений частиною 4 ст.559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Як вбачається з позовної заяви, дата її складення 10 червня 2020 року, а надходження до суду 23.07.2020 року.

Таким чином ПАТ КБ "Приватбанк", пропустивши трьохрічний термін для звернення до суду за захистом своїх порушених прав з боку ОСОБА_1 , шестимісячний строк для звернення до суду про стягнення заборгованості до поручителя з моменту відправлення вимоги, звернувся до суду лише в 2020 році.

Доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості за договором, є аналітичним документом банку, складеним в односторонньому порядку, що не був погоджений з відповідачем, тому не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу.

В розумінні ст. 9 Закону України від № «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати обов`язкові реквізити, а саме назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Аналогічні вимоги до первинних документів визначені також в Положенні про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, чинному на момент вчинення відповідних правочинів або виникнення відповідних прав та обов`язків, а також в Положенні про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України від 07.07.2018, чинного на час звернення до суду з позовом.

Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі (пункт 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, в редакції, чинній на момент вчинення відповідних правочинів або виникнення відповідних прав та обов`язків).

Первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку (п. 51 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, чинного на час звернення до суду з позовом).

Враховуючи викладене, розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не є первинним документом, оскільки не відповідає наведеним вимогам.

Отже, належних та допустимих доказів виникнення заборгованості у відповідача за кредитним договором № б/н від 11.10.2010, в розумінні ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та вищевказаних Положень, позивач, при наявності процесуальної можливості, не надав, тому суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги розрахунок банку з підстав його неналежного оформлення.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 12, 76-81, 141, 280, 281 ЦПК України, ст. ст. 526, 527, 530, 1054 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.С.Шаповалова