ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4440/21 Справа № 204/9057/19 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Третя Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання договору довічного утримання нікчемним, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання договору довічного утримання нікчемним, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію, про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка є його рідною бабусею та після смерті якої залишилося спадкове майно, що складається з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємцем першої черги, після смерті ОСОБА_4 є її син ОСОБА_5 , який є рідним батьком позивача. Оскільки, його батько помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач є єдиним спадкоємцем після його смерті, так як інших дітей у батька не було. Батько був одружений лише з матір`ю позивача, яка також померла. 22 листопада 2019 року ОСОБА_3 була подана заява про прийняття спадщини. 25 листопада 2019 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., винесено постанову про відмову у здійснені нотаріальної дії, оскільки вказана квартира належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору довічного утримання, посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 20 березня 2007 року та накладена заборона відчуження на вищевказане нерухоме майно згідно цього договору. Таким чином, позивач дізнався із відповіді нотаріуса, що його бабуся уклала договір довічного утримання із ОСОБА_1 , яка є сторонньою особою для їх родини. Однак, усвідомлювати правові наслідки укладання договору довічного гримання бабуся не могла, так як перебувала з 2007 року на обліку у лікаря психіатра.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 ..

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення змінити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції мав би відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав того, що позов подано особою, права та законні інтереси якої не порушені оскаржуваним правочином.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 23 березня 2007 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. було посвідчено договір довічного утримання між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , за яким сторони погодили, що ОСОБА_4 передає у власність, а ОСОБА_1 приймає квартиру АДРЕСА_2 .

В свою чергу, ОСОБА_1 зобов`язалась довічно утримувати ОСОБА_4 , надаючи їй комплекс послуг, згідно щомісячних замовлень, забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою та зберігаючи за нею право довічного безкоштовного проживання у вказаній квартирі. Нотаріусом також було накладено заборону відчуження вказаної квартири до припинення дії договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Встановлено, що ОСОБА_4 протягом періоду з 2007 року по дату смерті періодично (7 разів) перебувала на стаціонарному лікуванні у КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги ДОР», зокрема з діагнозом маячний розлад органічного походження (шизофреноподібний) внаслідок захворювання судин головного мозку, у передбаченому законодавством порядку недієздатною не визнавалась.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , підтвердила факт існування багаторічних відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , яка надавала їй догляд, необхідну допомогу, забезпечувала її харчуванням, одягом, ліками та медичною допомогою, таким чином виконуючи умови вищезгаданого договору.

В п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначається, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та /або/ не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припускати, що особа не розуміла значення своїх дій і /або/ не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року, при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст.225 ЦК України, частини другої статті 1257 ЦК України, суд відповідно до ст.145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 липня 2020 року за клопотанням представника позивача судом призначено по справі посмертну судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта №24 від 20 серпня 2020 року, комісія експертів дійшла висновку, що ОСОБА_4 на момент складання договору довічного утримання від 20 березня 2007 року страждала на маячний розлад органічного походження (шизофреноподібний). За своїм психічним станом на той час ОСОБА_4 не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Згідно ч. 1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтересі порушені.

Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину, адже підставою недійсності правочину стаття 225 ЦК України визначає медичний критерій - психічний стан особи в момент його вчинення.

Судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц.

ОСОБА_3 звертаючись до суду, в мотивувальній частині позову, зазначаючи окрім ст. 225 ЦК України, також посилався на норми ст.ст. 230, 233 ЦК України, щодо правочину вчиненого внаслідок обману чи під впливом тяжкої обставини, якими в цілому передбачені підстави, за наявності яких, оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним, в той час, як у прохальній частині позову зазначив однією з вимог - визнання договору довічного утримання саме нікчемним.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 с. 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Сторони, підписавши оспорюваний правочин, виявили свою згоду на його підписання та погодили його умови.

Сторонами були погоджені предмет договору та його істотні умови.

Крім того, сторони визнавали дійсність зазначеного договору, приступивши до його виконання, оскільки померла ОСОБА_3 дійсно отримувала догляд від ОСОБА_1 , що було підтверджено показами свідка ОСОБА_6 , яка була давньою знайомою померлої; наданими відповідачем документами щодо витрат на утримання та догляд померлої (сплати комунальних послуг, придбання продуктів та ліків, тощо), та врешті-решт - не оспорювалось сторонами, а тому не підлягає доказуванню.

Більш того, підписання договору з боку ОСОБА_4 , у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, що встановлено судом на підставі висновку експерта, також не свідчить про нікчемність укладеного договору, а є підставою, передбаченою ст. 225 ЦК України для визнання договору недійсним за позовом зацікавленої особи, яка оспорює такий правочин.

Звернувшись до суду з вимогами про визнання правочину нікчемним, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач обрав не вірний спосіб захисту свого права, в розумінні ч. 2 ст. 5 ЦПК України та ст. 16 ЦК України.

В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Крім того, суд першої інстанції вірно вказав на відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно, що було предметом договору довічного утримання та визнання права власності на нерухоме майно за позивачем, оскільки вказані вимоги є похідними від вимоги про визнання нікчемним договору довічного утримання.

Доводи апелянта в скарзі про те, суд першої інстанції мав би відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав того, що позов подано особою, права та законні інтереси якої не порушені оскаржуваним правочином, - колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко