Справа № 182/3731/20
Провадження № 2/0182/92/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05.01.2021 року м. Нікополь

Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцька-Шаховал І.О., розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Свої вимоги мотивує тим, що з 26 квітня 1986 року по 05 жовтня 2016 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2016 року шлюб між ними було розірвано. На час перебування в шлюбі їх подружжя проживало в домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . Як встановлено рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2016 року про розірвання шлюбу, сумісне життя було припинено з жовтня 2014 року та з того часу вони припинили спільне проживання. Однак, з часу розірвання шлюбу вона залишилась проживати у вищевказаному житловому будинку, хоча відповідач у вищевказаному житловому будинку став проживати лише з жовтня 2014 року. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 січня 2020 року, яке набуло чинності 03 лютого 2020 року, між ними як подружжям було поділено спільне майно, а саме: припинено право спільної сумісної власності подружжя на домоволодіння та визнано право спільної часткової власності за кожним по 1/2 частині домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . З жовтня 2014 року та по даний час відповідач жодним чином не приймав участі в утриманні спільного домоволодіння, усі витрати по його утриманню, ремонту вона несе самостійно. Вартість виконаних робіт та використаних матеріалів на зазначений ремонт складає 4 175 грн. 20 коп., половина якого становить 2 087 грн. 60 коп., яку вона і просить стягнути на свою користь. З жовтня 2014 року та по даний час вона також самостійно несе витрати по оплаті природного газу або паливних брикетів на опалення будинку в опалювальний сезон, при цьому, опалення застосовує в економ режимі. Розмір оплати за природний газ за період з листопада 2014 року по 2020 рік становить 20 328 грн. 22 коп. Крім цього, визначила також суму в розмірі 833 грн. 69 коп. за використання газової плити, яка розраховувалася, виходячи з норм споживання природного газу на плиту газову, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 619 від 08.06.1996 року та № 143 від 27 лютого 2019 року. Так, за період з листопада 2014 року по лютий 2019 року така норма складала 4,5 куб.м., а з березня по квітень 2019 року - 5,39 куб.м. Отже, на опалення будинку за період окремого проживання з відповідачем нею самостійно витрачено суму: 20 328 грн. 22 коп. - 833,69 грн. = 19 494 грн. 53 коп., половина якої складає 9 747 грн. 27 коп., яку вона і просить суд стягнути з відповідача на свою користь. На її неодноразові звернення до відповідача щодо добровільного відшкодування половини витрачених на утримання та ремонт спільного будинку коштів, відповідач не вчиняє жодних дій, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду та просить стягнути на свою користь суму в розмірі 11 834 грн. 87 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп. а також 3 300 грн. 00 коп. витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги адвоката в розмірі 3 300 грн. 00 коп.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2020 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.36-37).

Відповідач, будучи належним чином повідомлений про розгляд справи, своїм правом на подання відзиву скористався та 26 листопада 2020 року на адресу суду від нього надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення позову він заперечував, посилаючись на те, що позовні вимоги є повністю безпідставними та такими, що не відповідають ані нормам права, ані здоровому глузду. Що стосується стягнення з нього половини вартості витрат на ремонт внутрішньобудинкової системи водопостачання, то вважає за необхідне повідомити суд, що внутрішньобудинкова система водопостачання в будинку по АДРЕСА_1 була облаштована з нержавіючих труб та бронзових кранів, які повністю виконували своє функціональне призначення і могли працювати ще не одне десятиліття. Навіщо позивачка замінила ці довговічні матеріали на пластик, йому не зрозуміло і, найголовніше, що жодного дозволу на заміну внутрішньобудинкової системи водопостачання з нержавіючої труби на пластикову від нього як співвласника будинку (ані усного, ані письмового) позивачка не отримувала, що є прямим порушенням ч.1 ст.358 ЦК України, яка передбачає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Виходячи з цього, позивачка повинна була отримати згоду на заміну внутрішньобудинкової системи водопостачання. А оскільки, такої згоди від нього вона не отримала, і, навіть, не намагалась отримати, відповідно й немає права на компенсацію половини витрат. Що стосується стягнення з нього коштів на оплату комунальних послуг, то вважає на необхідне зазначити, що позивачка сама в своєму позові вказує, що з жовтня 2014 року відповідач не проживає в будинку по АДРЕСА_1 , який належить їм на праві спільної часткової власності, оскільки постійно мешкає в будинку своєї матері по АДРЕСА_2 . Тому, у житловому будинку АДРЕСА_2 проживає лише позивачка, відповідно лише вона і є споживачем комунальних послуг в даному будинку, в тому числі, послуг з газопостачання, які вона отримує і за які зобов`язана здійснювати оплату. Таким чином, на підставі викладеного, просить суд в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити (а.с.41).

ОСОБА_1 скористалася своїм правом, передбаченим ст.179 ЦПК України, та 03 грудня 2020 року на адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надала відповідь на відзив, згідно якого зазначає, що всі доводи відповідача, викладені у відзиві, не містять належних та допустимих доказів. Відповідачем не надано доказів його участі в утриманні майна - житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить йому на праві спільної власності. При цьому, фактичне непроживання відповідача в зазначеному будинку не звільняє його від обов`язку брати участь в утриманні належного йому майна. Посилається на ст.360 ЦК України, якою передбачено, що співвласник, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно ч.1 ст.10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», утримання приватизованих квартир (будинків) тощо здійснюється за рахунок коштів їх власників. Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою КМУ від 08.10.1992 року № 572, встановлено, що власники квартир зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Отже, чинне законодавство визначає обов`язок для співвласника, незалежно від фактичного проживання, сплачувати комунальні послуги на утримання житла. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У зв`язку з цим, інші співвласники, які належним чином сплачують комунальні послуги як за себе, так і за іншого співвласника, вправі вимагати через суд стягнення в порядку регресу частини понесених витрат з недобросовісного співвласника. Таке право забезпечується ч.1 ст.544 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Тому, на підставі викладеного, вважає, що пред`явленні позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим просить суд вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача на її користь суму в розмірі 11 834 грн. 87 коп.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

За положенням ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено ст.15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений ст.16 ЦК України, відповідно до приписів якої кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті ж самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини,якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено судом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2016 року шлюб між ними було розірвано (а.с.5). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 січня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було проведено поділ спільного сумісного майна подружжя, виділено та визнано за кожним із них право особистої власності на Ѕ частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6-9). Згідно наданих квитанцій про нарахування та оплату за комунальні послуги, ОСОБА_1 було сплачено суму в розмірі 19 494 грн. 53 коп. (а.с.12-26). Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, 23 березня 2018 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 було складено акт № 03/23 виконаних робіт на загальну суму в розмірі 4 175 грн. 20 коп. (а.с.10-11).

Згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до частини третьої статті 13 Конституції України та частини четвертої статті 319 ЦК України, при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.

Згідно із статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За змістом частини першої статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із статтею 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

З наведеної норми вбачається, що в разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у чому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч.2 ст.16 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджено, що власниками домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яким належить по 1/2 частини вказаного домоволодіння. Окремі договори на утримання належного співвласникам майна не укладалися.

Таким чином, позивач та відповідач як співвласники житлового будинку, в силу вимог статей 322, 360 ЦК України, зобов`язанні утримувати майно та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06 травня 2019 року у справі № 712/10644/16 (провадження № 61-21983св18).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з п.6 ч.1 ст.1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний сплачувати житлово-комунальні послуги.

У відповідності до статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77, 78 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу, сторони у справі зобов`язані довести в судовому засіданні обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а відповідач як заперечення проти позову.

Таким чином, позивачка належними доказами підтвердила факт того, що вона несе тягар утримання спільного майна, а саме: житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , самостійно, що підтверджується наданими позивачкою копіями квитанцій. Разом з тим, відповідач по справі, якому на праві спільної сумісної власності належить 1/2 частина вищезазначеного домоволодіння, належними та допустимими доказами не спростував факт того, що він у житловому будинку АДРЕСА_2 не проживає, а, отже, не є споживачем цих послуг нарівні з позивачем. На підставі викладеного, виходячи із закріпленого ст.360 ЦК України обов`язку співвласника брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, суддя приходить до висновку, що вимоги позивачки про стягнення витрат на утримання житлового будинку з відповідача, є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивачка по справі сама понесла витрати на утримання спільної з відповідачем власності, що підтверджено належними та допустимими доказами в розумінні ст.76-78 ЦПК України. Тому, з відповідача підлягає стягненню сума в розмірі 11 834 грн. 87 коп., яка складається з наступного: 9 747 грн. 27 коп. витрати по сплаті комунальних послуг на опалення житлового будинку та 2 087 грн. 60 коп. ремонті роботи.

Як вбачається із заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача на свою користь і витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги адвоката в розмірі 3 300 грн. 00 коп.

Суддя, розглянувши дану вимогу, приходить до наступного.

Згідно з ч.ч.2-4 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються, згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється, згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру» визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому, клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.

Згідно з ст.30 вказаного Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 червня 2020 року між ОСОБА_1 та адвокатом Крихтою А.А. було укладено договір про надання правової допомоги № 41, згідно умов якого виконавець зобов`язався надати клієнту правову допомогу.

Відповідно до акту № 1 до договору № 41 про надання правової допомоги, виконавець надав замовнику юридичні послуги в наступному обсязі: попередня консультація 300 грн. 00 коп.; робота з письмовими матеріалами, вибір способу правового захисту 500 грн. 00 коп. та складання позовної заяви 2 500 грн. 00 коп. Тобто загальна сума витрат складає 3 300 грн. 00 коп.(а.с.30).

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу в матеріалах справи міститься акт № 1 про приймання передачу грошових коштів за договором про надання правової допомоги (а.с.31).

Згідно з ч.ч.1, 2, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України та того, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, суддя вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений за подання позову до суду в розмірі 840 грн. 80 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 300 грн. 00 коп.

Керуючись ст.10, 60, 88, 212, 141, 214-215 ЦПК України, ст.ст.16, 526, 527, 530, 610, 611, 612, 625, 629, 714 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму коштів по сплаті комунальних послуг та опалення житлового будинку в розмірі 9 747 грн. 27 коп. та за ремонт водопроводу у будинку в розмірі 2 087 грн. 60 коп., а всього - 11 834 грн. (одинадцять тисяч вісімсот тридцять чотири грн.) 87 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 840 грн. (вісімсот сорок грн.) 80 коп., сплачений останньою при подачі позову до суду.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги адвоката в розмірі 3 300 грн. (три тисячі триста грн.) 00 коп.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал