Справа № 645/2828/20
Провадження № 2/645/223/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2021 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді - Шарка О.П

секретаря судових засідань - Христенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних, індексу інфляції та суми збитків,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в уточнені редакції якого просить суд стягнути на його користь 3% річних за основним зобов`язанням в розмірі 422, 29 доларів США за період з 03.06.2019 року - 19.11.2020 року, стягнути збитки, пов`язані з укладенням договору про надання послуг по поверненню заборгованості від 02.03.2020 року №02-03-20/2 в розмірі 10000 грн., а також витрати на правничу допомогу у розмір 2000 грн.

В обгрунтування позову зазначив, що рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 01.08.2019 р., у справі №645/3203/19, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено. Вирішено стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суму боргу в розмірі 12108 (дванадцять тисяч сто вісім доларів США), а також судовий збір в розмірі 3206 гривень. Постановою Харківського апеляційного суд від 16.11.2020 року вказане рішення змінено. Зменшено розмір стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 12108 доларів США до 9585, 57 доларів США, з яких 9499,68 доларів США сума боргу та 85,89 доларів США 3% річних за період з 12 лютого 2019 року по 02 червня 2019 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1536 грн. 48 коп. суму судового збору. В рішенні суду судом встановлено, що відповідно до копії розписки від 11 квітня 2018 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 12000,00

дол. США та зобов`язався повернути їх до 11.02.2019 року. ОСОБА_2 не повернув

своєчасно суму боргу, у зв`язку з чим виникла заборгованість. Отримавши виконавчі листи №645/3203/19 для примусового виконання рішення

Фрунзенського районного суду м.Харкова від 01.08.2019 р., позивач звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Семендяева О.С., який 10.10.2019 року відкрив виконавче провадження ВП №60286501. 3% річних за період з 03.06.2019 - 19.11.2020 року обраховується: тобто 9585,57*3% /365*536=422, 29 центів Також, у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язання та неповернення суми боргу, ОСОБА_1 вимушений був звернутись до ФОП ОСОБА_3 та укласти договір про надання послуг по поверненню заборгованості від 02.03.2020 №02-03-20/2. Зазначеним договором ОСОБА_3 зобов`язався здійснити комплексні заходи щодо повернення боргу за рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 01.08.2019 р. щодо стягнення боргу. Також, відповідно до п.1.3 договору для реалізації предмету договору, зазначеного в п.1.1, виконавець, зобов`язався здійснювати, зокрема, проведення переговорів з боржником, встановлення його місцезнаходження. Відповідно до п.3.1 договору ОСОБА_1 зобов`язався сплатити ОСОБА_3 організаційні видатки протягом 2х днів в розмірі 10000 грн., які і були сплачені останньому, що підтверджується квитанцією від 07.05.2020 року. Також позивач зазначає, що ним були понесені витрати на правничу допомогу у розмір 2000 грн. Таким чином, внаслідок невиконання відповідачем зобов`язання, ОСОБА_1 поніс додаткові збитки.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, надав суду пояснення аналогічні викладеним вище.

Відповідач у судове засідання не заявився, про час та місце розгляду заяви повідомлявся заздалегідь і належним чином, надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, зазначив, що уточнена позовна заява позивача не

відповідає вимогам встановленим ЦПК України, а отже відсутні правові

підстави у її задоволенні. Вимога про відшкодування витрат на збитки пов`язані з укладанням договору про надання послуг по поверненню заборгованості від 02.03.2020 року № 02-03-20/2 в розмірі 10000,00 гривень є безпідставними та

необґрунтованими. Зокрема не надано акт виконаних робіт, по цитую з

договору:- "осуществлению комплексных мероприятий по возврату

просроченной задолженности". витрати мають бути документально підтверджені та

доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову

допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у

задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. При цьому договір про надання правової допомоги повинен містити детальний опис правових послуг, що надаються, та їх вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір,

погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо. Аналогічні положення повинні застосовуватися до договору про надання послуг по поверненню заборгованості від 02.03.2020 року № 02-03-20/2. Таким чином, вважаємо, що сума витрат на правничу допомогу значно завищена, адже сама позовна заява не вимагає значного часу адвоката на виконання робіт.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ході судового розгляду встановлено, що рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 01.08.2019 р., у справі №645/3203/19, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено. Вирішено стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суму боргу в розмірі 12108 (дванадцять тисяч сто вісім доларів США), а також судовий збір в розмірі 3206 гривень.

Постановою Харківського апеляційного суд від 16.11.2020 року вказане рішення змінено. Зменшено розмір стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 12108 доларів США до 9585, 57 доларів США, з яких 9499,68 доларів США сума боргу та 85,89 доларів США 3% річних за період з 12 лютого 2019 року по 02 червня 2019 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1536 грн. 48 коп. суму судового збору.

В рішеннях суду судом встановлено, що відповідно до копії розписки від 11 квітня 2018 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 12000,00

дол. США та зобов`язався повернути їх до 11.02.2019 року. ОСОБА_2 не повернув

своєчасно суму боргу, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно із частиною першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18 у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Верховний Суд України у справі №3-1522гс16 від 26.04.2017 року сформулював правову позицію щодо обчислення перебігу строку позовної давності, в спорах про стягнення 3% річних та інфляційних витрат після виконання боржником основного зобов`язання та зазначив, що вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами, в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.

3% річних за період з 03.06.2019 - 19.11.2020 року обраховується: тобто 9585,57*3% /365*536=422, 29 центів

У зв`язку з порушенням зобов`язань з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних за період з 03.06.2019 - 19.11.2020 року - 422, 29 центів

Стосовно стягнення збитків, пов`язаних з укладенням договору про надання послуг по поверненню заборгованості від 02.03.2020 року №02-03-20/2 в розмірі 10000 грн. та 2000 грн. на правничу допомогу, позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, оскільки у справі відсутні докази, які є обов`язковими на підтвердження зазначених витрат.

Постановою Верховного Суду у справі № 466/9758/16-ц від 09 червня

2020 року, судом встановлено певні правила якими повинні обґрунтовувати

вимоги щодо витрат повязаних з розглядом справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.

Витрати мають бути документально підтверджені та

доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову

допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у

задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19).

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Суд приходить до висновку, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача понесені та документально підтвердженні судові витрати з оплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 840,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних, індексу інфляції та суми збитків - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн. НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , іпн. НОМЕР_2 , три відсотки річних за основним зобов`язанням в розмірі 422, 29 доларів США (чотириста двадцять два долари двадцять дев`ять центів) за період з 03.06.2019 року - 19.11.2020 року.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн. НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , іпн. НОМЕР_2 , сплачений судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок)

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення виготовлено 8 лютого 2021 року.

Головуючий-суддя: