ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 663/3281/19 Головуючий в І інстанції: Пухальський С.В.
Номер провадження: 22-ц/819/191/21 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.

секретар Давиденко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Колесника Костянтина Анатолійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 03 вересня 2020 року, у складі судді Пухальського С.В., у справі за позовом адвоката Лічмана Олександра Миколайовича, діючого від імені ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 ) про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом адвоката Колесника Костянтина Анатолійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 ) про поділ майна подружжя та за позовом адвоката Лічмана Олександра Миколайовича, діючого від імені ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (третя особа - приватний нотаріус Київського нотаріального округу Прокопенко Леся Володимирівна) про визнання договорів дарування земельної ділянки та будинку недійсними,

В С Т А Н О В И В :

15 жовтня 2019 року адвокат Лічман Олександр Миколайович, діючий від імені ОСОБА_2 , звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якій просив:

--- визнати за позивачем право власності на 1/2 частку земельної ділянки 0.0852га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (земельний акт на право власності серії ЯБ № 887319, зареєстрований 23.06.2006 року за № 39, виданий на підставі договору купівлі-продажу від 24.11.2005 року № 4507);

--- визнати за позивачем право власності на 1/2 частку житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

--- визнати за позивачем право власності на 1/2 частку житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_2 .

Вказаний позов обґрунтований наступним.

З 23.09.2005 року позивач перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.12.2012 року.

За час шлюбу подружжя придбало: земельну ділянку 0,0852га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку придбано у 2006 році, на якій в подальшому було збудовано будинок у 2008 році; житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_2 у листопаді 2005 року.

В добровільному порядку провести поділ спільного майна подружжя відповідачка відмовилась, тому позивач просив здійснити поділ майна подружжя шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частину вказаного майна.

У відзиві на позовну заяву адвокат Колесник Костянтин Анатолійович, діючий від імені ОСОБА_1 , просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

При цьому, зокрема зазначив, що ОСОБА_2 взагалі не мав заробітку за час шлюбу, утримання сім`ї повністю забезпечувалося ОСОБА_1 . У різні часи шлюбу ОСОБА_2 придбавав об`єкти нерухомості та транспортні засоби, якими користується до теперішнього часу, однак право власності оформлював на довірених осіб, здійснював за рахунок ОСОБА_1 інвестиції у фермерське господарство, дохід від якого приховав, а також витрачав заробіток ОСОБА_1 у більшій частині на власні потреби, а тому підстав для визнання його права на особисте майно ОСОБА_1 не існує.

Також вказав, що подання ОСОБА_2 вказаного позову є спробою уникнути відповідальності за невиконання кредитних зобов`язань, оскільки будинок АДРЕСА_2 був придбаний за рахунок отриманих ОСОБА_1 кредитних коштів, які вона одноосібно сплачувала в рахунок повернення кредиту аж до економічної кризи у 2014 році, коли була змушена припинити виплати внаслідок відсутності стабільного заробітку. За ці роки ОСОБА_2 не здійснив жодного платежу за кредитом, оскільки матеріальне забезпечення сім`ї не здійснював, хоча і виступав поручителем у цьому кредитному договорі.

Також зазначив, що об`єкти за адресою: АДРЕСА_1 також придбавалися за кредитні кошти, сплачені ОСОБА_1 у повному обсязі після розірвання шлюбу. У цих правовідносинах ОСОБА_1 виступила майновим поручителем ОСОБА_2 , який отримав кредитні кошти, витратив їх на власні потреби, а ОСОБА_1 змушена була у 2018 році погасити залишки боргу у розмірі близько 8000,00грн та витрати на зняття обтяження у розмірі близько 7000,00грн, аби не залишитись без земельної ділянки та будинку. Отже, вказане майно було придбано за особисті кошти ОСОБА_1 після розірвання шлюбу, а відтак, не може бути предметом поділу.

Крім того, просив застосувати позовну давність до позовних вимог ОСОБА_2 (т.1 а.с.56-59).

20.11.2019 року адвокат Колесник Костянтин Анатолійович, діючий від імені ОСОБА_1 , звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якій просив: визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину майна та коштів ОСОБА_2 , набутих ним за час перебування у шлюбі із ОСОБА_1 . При цьому не було зазначено жодного конкретного майна чи суми грошових коштів.

Зустрічна позовна заява обґрунтована наступним. Увесь період шлюбу ОСОБА_2 приховував усі доходи, які можливо він отримував, а також майно, яке набував, а тому ОСОБА_1 , в межах первинної позовної заяви, звернулась до суду із клопотанням про витребування відомостей про обсяги майна ОСОБА_2 , яке можна вважати спільно нажитим (т.1 а.с.63-64).

У своїх додаткових поясненнях до відзиву від 21.11.2019 року адвокат Колесник Костянтин Анатолійович, діючий від імені ОСОБА_1 , зазначив про необхідність починати відлік позовної давності для звернення ОСОБА_2 із позовом про поділ майна подружжя з моменту винесення постанови про відмову у порушенні кримінальної справи, тобто коли ОСОБА_2 вбачав порушення своїх прав на нерухоме майно у зв`язку із неможливістю потрапити до житлового будинку по АДРЕСА_1 , або з моменту розірвання шлюбу, оскільки про порушення своїх прав ОСОБА_2 вже знав. (т.1 а.с.135-136).

У своїх запереченнях на відзив адвокат Лічман Олександр Миколайович, діючий від імені ОСОБА_2 , зазначив, що доводи представника ОСОБА_1 про необґрунтованість первісного позову є хибними та такими, що не спростовують його підстави (т.1 а.с.146-148).

Ухвалою суду від 04 грудня 2019 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Колесник К.А. до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, об`єднано в одне провадження з первісним позовом (т.1 а.с.160-161).

Ухвалою суду від 15 січня 2020 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, за первісною позовною заявою залучено ОСОБА_3 (т.2 а.с.107).

Залучення ОСОБА_3 третьою особою було проведено на підставі його клопотання від 20.12.2019 року, в якому він зазначив, що є іпотекодержателем будинку АДРЕСА_2 (а.с.229 т.1).

24.12.2019 року адвокат Лічман Олександр Миколайович, діючий від імені ОСОБА_2 , звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Прокопенко Л.В. про визнання договорів дарування земельної ділянки та будинку недійсними, в якій просив:

--- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, серія та номер 131, виданий 31.01.2018 року приватним нотаріусом КМНО Прокопенко Л.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 247, кадастровий номер :01:011:0014, адреса: АДРЕСА_1 ;

--- визнати недійсним договір дарування житлового будинку, серія та номер 130, виданий 31.01.2018 року приватним нотаріусом КМНО Прокопенко Л.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 247, адреса: АДРЕСА_1 (т.3 а.с.60-62).

Вказаний позов обґрунтував наступним.

Під час розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя стало відомо, що частина майна яке є предметом спору, а саме: житловий будинок та земельна ділянка площею 0,0852 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , подаровані ОСОБА_1 її дітям ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Про це 31.01.2018 року приватним нотаріусом Прокопенко Л.В. було внесено запис до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

При укладенні договорів дарування відповідачка діяла з корисливих мотивів і замовчувала ті обставини, що вказана земельна ділянка придбавалася нею під час шлюбу з позивачем і є їхнім спільним майном, а вказаний будинок будувався під час шлюбу виключно зусиллями та коштами позивача.

Зазначив, що дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення ОСОБА_2 в майбутньому законних майнових прав.

У своєму відзиві на позовну заяву про визнання договорів дарування земельної ділянки та житлового будинку недійсними ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили відмовити у задоволенні позовних вимог та застосувати строки позовної давності. Зокрема зазначили, що спірне майно було придбане їх матір`ю за її особисті кошти, а також вказали, що перед укладенням вказаних оспорюваних договорів адвокат повідомив про відсутність необхідності брати дозвіл у ОСОБА_2 , який формально і був чоловіком їх матері, однак строк позовної давності він пропустив (т.3 а.с.138-139).

У відзиві на вказану позовну заяву адвокат Колесник Костянтин Анатолійович, діючий від імені ОСОБА_1 , просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. При цьому зазначив, що ОСОБА_1 , приймаючи рішення про дарування свого будинку та земельної ділянки дітям без згоди на це ОСОБА_2 , виходила з підстав придбання спірного майна лише за особисті кошти, проживання увесь період шлюбу за особисті кошти, відсутності доходу ОСОБА_2 , які б отримувало подружжя, відсутності будь-якого доходу подружжя від продажу ОСОБА_2 придбаного за час їх шлюбу нерухомого майна, відсутності будь-якого доходу подружжя від проваджуваної ОСОБА_2 за час шлюбу підприємницької діяльності, основні засоби для якої придбавалися у більшій частині за кошти ОСОБА_1 (орендні платежі, будівництво складу, закупівля тварин тощо), спливу строку позовної давності (т.3 а.с.146-148).

У своїх поясненнях приватний нотаріус Київського нотаріального округу Прокопенко Л.В. зазначила, що 31.01.2018 року нею були посвідчені договори дарування земельної ділянки та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за реєстровими №№ 130 та 131.

При з`ясуванні нею намірів сторін при укладенні цих договорів сторонами, їй було повідомлено, що відчужуване майно є особистою власністю відчужувача.

Також зазначила, що їй були подані заяви (про належність майна на праві особистої приватної власності та відсутність зареєстрованого шлюбу і фактичних шлюбних відносин на момент набуття майна у власність) при посвідченні вказаних договорів та власноручно підписані відчужувачем (т.3 а.с.137).

У своїх поясненнях ОСОБА_3 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору) просив відмовити у задоволенні первісного позову за безпідставністю або ж у зв`язку зі спливом строків позовної давності.

При цьому вказав, що під час придбання прав вимоги у банку до ОСОБА_1 ним було встановлено, що платежі з повернення кредитних коштів, за які було придбано спірне майно, сплачувалися особисто ОСОБА_1 , відтак, будь-яка інша особа заявити прав вимоги щодо предмета іпотеки, вартість якого сплачувалася нею особисто, не може.

Також зазначив, що ОСОБА_2 при укладенні кредитного договору було надано дозвіл на отримання кредиту та передання будинку в іпотеку, така заява свідчить про його обізнаність у можливості порушення його прав власності на будинок, якщо він вважав його спільним сумісним майном, відтак, вважає, що було б правильним застосування строку позовної давності для звернення до суду із позовом про поділ спірного майна (т.3 а.с.157-159).

Ухвалою суду першої інстанції від 21 лютого 2020 року об`єднано в одне провадження справу № 663/1/20 за позовною заявою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Лічман О.М., до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Прокопенко Л.В. про визнання договорів дарування земельної ділянки та будинку недійсними, із справою № 663/3281/19 за позовною заявою ОСОБА_2 в особі адвоката - Лічман О.М. до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Колесник К.А. до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Об`єднаній справі присвоєно № 663/3281/19 (т.3 а.с.163-164).

У додаткових поясненнях від 10.04.2020 року адвокат Колесник К.А. , діючий від імені ОСОБА_1 , посилався на матеріали справи № 663/2523/13 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу будинку, згідно яких можливе здійснення відліку строку позовної давності для вимог ОСОБА_2 про поділ майна подружжя з 23.09.2013 року, коли ОСОБА_2 особисто брав участь у судовому засіданні, результатом якого могло б бути порушення його права власності на будинок АДРЕСА_2 . У тій справі позов було залишено без розгляду за заявою ОСОБА_9 , оскільки він за будинок отримав повний розрахунок. Просив відмовити у задоволенні первісного позову за безпідставністю, застосувати строки позовної давності (т.3 а.с.203).

10.04.2020 року адвокат Колесник К.А. , діючий від імені ОСОБА_1 , подав заяву про зміну предмета позову (т.3 а.с.204).

Вказана заява жодним чином не обґрунтована, буквально у ній заявник зазначив: "Представником ОСОБА_1 отримано додаткові докази, отримані судом на виконання його ухвали про витребування. Реалізуючи право на зміну предмета позову, прошу : стягнути з ОСОБА_2 1/2 частину вартості автомобіля ГАЗ 2402 2445 № шасі НОМЕР_1 (без зазначення конкретної суми); стягнути з ОСОБА_2 12763,03грн вартості електричної енергії, сплачених ОСОБА_1 особисто за час перебування у шлюбі; інші позовні вимоги залишити без змін і чинними".

Тобто, зазначена заява не містить жодних посилань на докази вартості автомобіля, розрахунків 1/2 частини його вартості, вартості електроенергії, сплаченої ОСОБА_1 особисто за час перебування у шлюбі тощо.

У своїх додаткових поясненнях адвокат Лічман О.М., діючий від імені ОСОБА_2 , доповнив підстави позовної заяви про визнання недійсними договорів дарування земельної ділянки та будинку, зокрема вказав, що укладення оспорюваних договорів дарування було без згоди ОСОБА_2 , просив позовні вимоги задовольнити повністю (т.4 а.с.87-89).

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 03 вересня 2020 року:

--- позовну заяву ОСОБА_2 в особі адвоката Лічман Олександра Миколайовича до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Прокопенко Леся Володимирівна про визнання договорів дарування земельної ділянки та будинку недійсними, задоволено;

- визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, серія та номер 131, виданий 31.01.2018 приватним нотаріусом КМНО Прокопенко Л. В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 247, кадастровий номер :01:011:0014, адреса: АДРЕСА_1 ;

- визнано недійсним договір дарування житлового будинку, серія та номер 130, виданий 31.01.2018 приватним нотаріусом КМНО Прокопенко Л. В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 247, адреса: АДРЕСА_1 ;

--- позовну заяву ОСОБА_2 в особі адвоката Лічман Олександра Миколайовича до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя, задоволено;

- визнано за ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0852 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (державний акт на право власності серії ЯБ №887319, зареєстрований 23.06.2006 за № 39, виданий на підставі договору-купівлі продажу від 24.11.2005 № 4507);

- визнано за ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частку житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

- визнано за ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частку житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 ;

--- стягнуто із ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , витрати зі сплати судового збору в загальному розмірі 2689,40 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят дев`ять гривень 40 коп.).

--- відмовлено у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Колесник Костянтин Анатолійович до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

У своїй апеляційній скарзі адвокат Колесник Костянтин Анатолійович, діючий від імені ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права, просить: скасувати зазначене рішення й ухвалити нове про відмову в задоволенні обох позовів ОСОБА_2 у повному обсязі; до позовних заяв ОСОБА_2 застосувати строки позовної давності; у разі задоволення позову ОСОБА_2 стосовно будинку та ділянки АДРЕСА_1 - стягнути з нього грошові кошти у розмірі 12763,03грн; постановити окрему ухвалу про вчинення ОСОБА_2 та ОСОБА_9 злочинів, відповідальність за які передбачена ч.2 ст.384, ч.4 ст.190 КК України.

Зокрема зазначив, що судом першої інстанції не враховано висновки Верховного суду (постанова від 11.11.2019 року по справі №337/474/14-ц) щодо неможливості уникнення відповідальності шляхом поділу майна. Так, поділ спільного майна подружжя не може використовуватись учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. У цій же справі припинення права власності відповідача на спірне майно ускладнює виконання судового рішення про стягнення суми боргу на користь іпотекодержателя ОСОБА_3 , який у зв`язку із арештом у порядку забезпечення цього позову вже рік не може реалізувати своє право на іпотечне майно. Крім того, позивач, який є поручителем за кредитним договором, у такий спосіб намагається уникнути відповідальності власним майном та коштами шляхом погашення заборгованості перед кредитором за рахунок майна відповідача ОСОБА_1 .

Також вказав, що суд першої інстанції залишив поза увагою щонайменше 6 моментів, з яких почався відлік позовної давності, зокрема, позивач був обізнаний, що його право на будинок АДРЕСА_2 може бути порушене, з моменту, коли надав згоду на передання його в іпотеку, з моменту винесення постанови про відмову у порушенні кримінальної справи, тобто коли ОСОБА_2 вбачав порушення своїх прав на нерухоме майно у зв`язку із неможливістю потрапити до житлового будинку по АДРЕСА_1 , або з моменту розірвання шлюбу у грудні 2012 року, оскільки про порушення своїх прав ОСОБА_2 вже знав, крім того, позивач сам підтвердив, що знав про порушення його прав на спільне сумісне майно. Однак, суд дійшов хибного висновку, що виселення ОСОБА_9 свідчить про порушення прав ОСОБА_2 .

Крім того, зазначив, що суд дійшов хибного висновку про недобросовісність дій відповідачів щодо правочинів дарування будинку та земельної ділянки, оскільки у відповідачів не було жодної підстави вважати, що право позивача, яке останній за весь час захищати не бажав, буде порушене. Правочини здійснені не одразу після спливу 3 років з моменту розірвання шлюбу, а лише на 7 рік. Шлюбні стосунки є розірваними та не можуть мати наслідки для їх сторін усе їх життя, тому нотаріус також підтвердила відсутність необхідності згоди позивача на вказані правочини.

Також зазначив, що суд протиправно відмовив у задоволенні зустрічного позову. Оскаржуваним рішенням визнано право власності позивача у зв`язку із тим, що спірне майно з 2005 та 2009 року відповідно було спільним сумісним, отже саме з цього часу позивач мав нести видатки на утримання спільного майна. Однак суд відмовив у стягненні витрат на електропостачання у зв`язку із тим, що ці витрати понесені раніше набуття прав на них позивачем у 2020 році, що не відповідає змісту судового рішення, згідно якого позивач є власником з моменту набуття подружжям прав на будинок АДРЕСА_1 у 2009 році.

У відзиві на вказану апеляційну скаргу адвокат Лічман Олександр Миколайович, діючий від імені ОСОБА_2 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У відзиві на вказану апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять її задовольнити і в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

У своєму письмовому поясненні на адресу апеляційного суду ОСОБА_3 просить у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити за безпідставністю або у зв`язку із спливом позовної давності.

Справу втретє було призначено до апеляційного розгляду на 09.02.2021 року о 15-00 годині, однак відповідач ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , а також третя особа приватний нотаріус Прокопенко Л.В., які були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися. Натомість в судовому засіданні був присутній представник ОСОБА_1 адвокат Колесник К.А., від відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 надійшов відзив на скаргу, а від третьої особи ОСОБА_3 надійшло письмове пояснення. У зв`язку з цим апеляційний суд вважає причину неявки в судове засідання вказаних осіб неповажною, вважає, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи, а тому ухвалив розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Із матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_4 та рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.12.2012 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 23.09.2005 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано вказаним рішенням 03.12.2012 року (т.1 а.с.9, 10, 30).

Згідно з Інформацією з різних реєстрів щодо суб`єкта ОСОБА_1 від 27.09.2019 року (з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна): право власності за ОСОБА_1 на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано 20.01.2010 року на підставі рішення виконкому Скадовської міської ради від 16.12.2009 року; право власності за ОСОБА_1 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано 22.11.2005 року на підставі договору купівлі-продажу від 17.11.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Вербовською Л.Д. (т.1 а.с.12-13).

Відповідно до договору купівлі продажу від 17 листопада 2005 року продавець ОСОБА_9 продав, а покупець ОСОБА_1 купила житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2 . Продаж вчинено за 85850,00грн, з яких продавець отримав від покупця до підписання договору 21463,00грн, а решту грошей в розмірі 64387,00грн покупець зобов`язується сплатити продавцю протягом 7 банківських днів (до 25.11.2005 року). Земельна ділянка, на якій розташований зазначений будинок, не приватизована (п.3) (а.с.11).

Згідно листа КП ХБТІ від 21.12.2012 року, листа відділу Держкомзему у Скадовському районі Херсонської області від 14.12.2012 року підтверджено право власності ОСОБА_1 на вказані житлові будинки та земельну ділянку (а.с.14, 15).

Відповідно до результатів аналітичного пошуку ТЗ по "НАІС ДДАІ" МВС України від 24.01.2020 року ОСОБА_2 , відповідно до свідоцтва НОМЕР_5 від 12.01.2007 року, є власником автомобіля ГАЗ 2402 2445 (1983) № шасі НОМЕР_1 . Перереєстрація на нового власника проведена за дог. купівлі продажу (т.3 а.с.45).

Із відповіді АТ Скадовські розподільні електричні мережі на адресу суду вбачається, що 30.11.2009 між Скадовським РЕЗ і ЕМ та ОСОБА_1 було укладено договір № 004051 про користування електричною енергією житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який переукладено 31.09.2017 року, згідно наданої заяви на прізвище ОСОБА_1 . За період із січня 2015 року по січень 2019 року споживачем проведено оплату на суму 25526,06 грн (т.3 а.с.47-51).

Відповідно до кредитного договору № 804/6/11/2005/840к/1119 від 23.11.2005 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк "Надра" та ОСОБА_1 , банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 12750,00 доларів США. Відповідно до пункту 1.3.1 розраховані відсотки за користування кредитом у розмірі 10% річних.

Відповідно до п.3.3.4 кінцевий термін повернення кредиту 23 листопада 2015 року (т.1 а.с.66-67).

В забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, 23.11.2005 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель поручився перед банком за виконання позичальником свого обов`язку повернути кредит і сплатити проценти за користування коштами, встановлена солідарна відповідальність поручителя та боржника, визначено обсяг відповідальності поручителя той же, що і у позичальника (т.1 а.с.70).

Згідно договору іпотеки від 23.11.2005 року, укладеного між банком та ОСОБА_1 , забезпечено виконання зобов`язання по кредитному договору, іпотекодавець передала в іпотеку належний їй житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.68-69).

Відповідно додатку №2 до договору № 804/6/11/2005/840к/1119 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги 07 жовтня 2019 року новим кредитором є ОСОБА_3 (т.1 а.с.71).

Із копії розписки від 24.11.2005 року вбачається, що ОСОБА_2 в присутності та за згодою його дружини ОСОБА_1 , взяли в борг у ОСОБА_9 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , кошти у сумі 12750 доларів США. Кошти взяті в борг з метою купівлі земельної ділянки та будівництва будинку у м. Скадовськ. Сторони домовились, що кінцевим строком повернення коштів є 24 листопада 2020 року. До повного повернення взятих у борг коштів, ОСОБА_9 буде проживати у купленому ними будинку, за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказана розписка посвідчена головою Брилівської селищної ради Цюрупинського району Херсонської області ОСОБА_11 (т.1 а.с.149).

Із відповіді в.о. старости Брилівського старостинського округу від 17.12.2019 року вбачається, що ОСОБА_11 обіймав посаду Брилівського селищного голови з 15.04.2002 року (рішення І сесії Брилівської селищної ради XXIV скликання від 15.04.2002 року) і по 25.12.2004 (дострокове припинення повноважень згідно його заяви рішенням 14 позачергової сесії Брилівської селищної ради XXIV скликання від 25.12.2004 за № 160).

Станом на 24.11.2005 року посаду Брилівського селищного голови обіймав Швайковський М.С., з 23.03.2005 року.

Повноваження у засвідченні підписів та ведення нотаріальних дій по Брилівській селищній раді з 2002 по 2006 рік належали секретарю селищної ради Пархомюк В.В. Брилівський селищний голова на мав повноважень на засвідчення документів, заяв, розписок.

У справах Брилівської селищної ради за 24.11.2005 року відсутня інформація про видачу Брилівським селищним головою Швайковським М.С. ( ОСОБА_11 ), документу у вигляді засвідчення розписки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про отримання боргу ними від ОСОБА_9 за вихідним № 810 або 310, що також підтверджується копією журналу (т.2 а.с.5-26).

Відповідно до звітів суб`єкта малого підприємства - фізичної особи - платника єдиного податку ОСОБА_2 вбачаються обсяги його виручки від реалізації товарів: за другий квартал 2010 року - 44000грн, за третій квартал 2010 року - 91000грн, за четвертий квартал 2010 року - 108000грн, за перший квартал 2011 року - 37000грн, за другий квартал 2011 року - 41000грн, за третій квартал 2011 року - 83000грн, за четвертий квартал 2011 року - 115000грн (т.2 а.с.65-83).

31.01.2018 року між ОСОБА_1 (дарувальниця) та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (обдаровувані) був укладений договір дарування житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Прокопенко Л.В. й зареєстрований в реєстрі за № 130 (т.4 а.с.79-80).

Згідно п.2 зазначеного Договору предмет дарування належить дарувальниці на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія НОМЕР_6, виданого виконкомом Скадовської міської ради Херсонської області 20.01.2010 року на підставі рішення виконкому від 16.12.2009 року, зареєстрованого Херсонським ДБТІ 20.01.2010 року.

Із п.10 вказаного Договору вбачається, що дарувальниця у своїй заяві, яка зберігається в справах приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Прокопенко Л.В., заявляє та гарантує, що житловий будинок є її особистою приватною власністю, оскільки на момент набуття права власності на нього, вона у шлюбі не перебувала, однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживала, тому особи, які відповідно до статей 61, 63, 74 Сімейного кодексу України мали б право на частку у спільному майні подружжя та згода яких необхідна для укладання договору, відсутні.

Зазначена заява наявна в матеріалах справи (т.4 а.с.81).

31.01.2018 року між ОСОБА_1 (дарувальниця) та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (обдаровувані) був укладений договір дарування земельної ділянки площею 0,0852 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Прокопенко Л.В. й зареєстрований в реєстрі за № 131 (т.4 а.с.82-83).

Згідно п.1.2. зазначеного Договору предмет дарування належить дарувальниці на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ЯБ №887319, виданого Скадовською міською радою 23.11.2006 року на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.11.2005 року №4507, зареєстрованого Скадовським районним відділом земельних ресурсів в Книзі записів реєстрації державних актів… .

Із п.7 вказаного Договору вбачається, що дарувальниця у своїй заяві, яка зберігається в справах приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Прокопенко Л.В., заявляє та гарантує, що земельна ділянка є її особистою приватною власністю, оскільки на момент набуття права власності на неї, вона у шлюбі не перебувала, однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживала, тому особи, які відповідно до статей 61, 63, 74 Сімейного кодексу України мали б право на частку у спільному майні подружжя та згода яких необхідна для укладання договору, відсутні.

Зазначена заява наявна в матеріалах справи (т.4 а.с.84).

З інформації з різних реєстрів щодо об`єкта нерухомого майна (з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна), сформованої 10.12.2019 року, вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності у рівних частках - по 1/2 частини кожному належить земельна ділянка площею 0,0852 га та житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права власності є договори дарування від 31.01.2018 року відповідно № 131 та № 130 (т.1 а.с.175-176).

Задовольняючи позов адвоката Лічмана О.М., діючого від імені ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 ) про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив з відсутності належних та допустимих доказів, які б підтверджували набуття спірного майна ОСОБА_1 за кошти, які належали їй особисто, а доводи відповідачки про відсутність у ОСОБА_2 під час шлюбу доходу опосередковано спростовуються даними Державної податкової інспекції у Цюрупинському районі Херсонської області. Також виходив з того, що ОСОБА_2 про порушення свого права власності на спірне майно дізнався у жовтні 2019 року в зв`язку із розглядом Скадовським районним судом Херсонської області цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_9 , який є його братом, про виселення останнього із житлового будинку АДРЕСА_2 , а тому позивач звернувся до суду в межах позовної давності.

Задовольняючи позов адвоката Лічмана О.М., діючого від імені ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (третя особа - приватний нотаріус Київського нотаріального округу Прокопенко Леся Володимирівна) про визнання договорів дарування земельної ділянки та будинку недійсними, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_2 згоди на укладення спірних договорів дарування не надавав, а також виходив з недобросовісності дій сторін оскаржуваних договорів дарування поданням заяв про те, що відчужуване за договорами дарування нерухоме майно є її особистою приватною власністю, так як на момент набуття права власності на нього відповідачка у шлюбі не перебувала, однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживала.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову адвоката Колесника К.А., діючого від імені ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 ) про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що належними й допустимими доказами не доведено розмір грошової компенсації, яку необхідно стягнути на користь позивачки за зустрічним позовом. Відмовляючи за відсутністю підстав у стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половини сплачених останньою коштів за електроенергію, суд виходив з того, що згідно відповіді енергопостачальника оплату було проведено у сумі 25526,06грн за електроенергію, спожиту з січня 2015р по січень 2019р, в той же час, коли сторони перебували у шлюбі з 2005р по 2012р.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки до нього він дійшов при повному та всебічному дослідженні обставин справи та давши належну оцінку зібраним у справі доказам. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував до цих правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, і вирішив справу з дотриманням норм процесуального права.

Щодо первісного позову.

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу (п.1); майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування (п.2); майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п.3); житло та земельна ділянка, набуті внаслідок приватизації (п.п.4 і 5).

За ч.ч.2-5 вказаної норми закону особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя (ч.2); премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги (ч.2); кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди (ч.3); страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них (ч.5); суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (ч.6).

З іншого боку, згідно ст.60 СК України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч.1); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2).

Відповідно до ст.61 СК України: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1); об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (ч.2); якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.3); речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.4).

Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст.69, 70 СК України: дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності (ст.69); у разі поділу цього майна їх частки є рівними (ст.70).

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово робив висновок про презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яке набуте ними під час шлюбу. Зокрема, у своїй постанові від 10.07.2019 року у справі № 648/2988/16-ц ним зазначено таке: "За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17".

Судом встановлено, що спірне майно, розташоване у м. Скадовську Херсонської області, набуте сторонами під час перебування у шлюбі (з 23.09.2005 року по 2012 рік): земельна ділянка по АДРЕСА_1 - на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.11.2005 року №4507; житловий будинок за цією ж адресою - на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія НОМЕР_6, виданого виконкомом Скадовської міської ради Херсонської області 20.01.2010 року на підставі рішення виконкому від 16.12.2009 року, зареєстрованого Херсонським ДБТІ 20.01.2010 року; житловий будинок по АДРЕСА_2 - на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу від 17 листопада 2005 року.

Апеляційний суд вважає, що відповідачкою за первісним позовом не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували набуття спірного майна ОСОБА_1 за кошти, які належали їй особисто.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення первісного позову ОСОБА_2 про поділ майна подружжя в межах заявлених ним позовних вимог.

Щодо доводів сторони відповідачки ОСОБА_1 про наявність підстав для відмови у задоволенні первісних позовних вимог у зв`язку з пропуском позовної давності.

Відповідно до ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , про порушення свого права власності на спірне майно дізнався в жовтні 2019 року у зв`язку із розглядом Скадовським районним судом Херсонської області цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_9 , який є його братом, про виселення останнього із житлового будинку АДРЕСА_2 , в якому той тривалий час проживав, про що наявне відповідне судове рішення (т.4 а.с.144-146).

Апеляційний суд вважає, що відповідачкою не надано належних та допустимих доказів на спростування вказаних обставин.

ОСОБА_2 звернувся із позовом до суду першої інстанції 15 жовтня 2019 року, тобто в межах позовної давності.

Щодо посилань сторони відповідачки про необхідність рахувати строк позовної давності з вересня 2011 року, коли ОСОБА_2 не мав можливості потрапити до житлового будинку по АДРЕСА_1 , що вбачається із постанови про відмову в порушенні кримінальної справи (т.1 а.с.137), то вони не приймаються до уваги, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_2 після вказаного інциденту мав доступ до будинку й доказів протилежного суду не надано.

Щодо посилань сторони відповідачки на звернення в 2013 році ОСОБА_9 до суду із позовом про розірвання договору купівлі продажу, визнання права власності на житловий будинок, і що саме з цього часу починається перебіг позовної давності, то вони також не приймаються до уваги, оскільки відповідні обставини стосувалися інших правовідносин, не пов`язаних із цією справою, та в кінцевому випадку не порушували прав ОСОБА_2 , оскільки вказаний позов згідно ухвали Скадовського районного суду Херсонської області від 17.02.2014 залишено без розгляду (т.2 а.с.217).

Доводи з приводу того, що подання ОСОБА_2 позову про поділ майна подружжя є спробою уникнути відповідальності за невиконання кредитних зобов`язань, оскільки будинок АДРЕСА_2 був придбаний за кредитні кошти, є необґрунтованими й такими, що не спростовують підстав заявленого позову.

Щодо зустрічного позову.

За статтею 71 СК України:

--- неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (2);

--- присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (4).

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя": поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Положення ст.365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач - співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів по справі.

Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно, регулюються ст.364 ЦК України.

З врахуванням закріплених в п.6 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6 - 2925 цс 15.

За ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За положеннями ст.364 ЦК України:

--- співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності (ч.1);

--- якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч.2);

--- у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (ч.3);

--- договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.4).

У своїй постанові від 20.06.2019 року у справі № 348/983/16 Верховним Судом зроблено наступний висновок щодо застосування відповідних норм права:

--- поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України);

--- вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, вже не діє;

--- у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У своїй зустрічній позовній заяві адвокат Колесник К.А., діючий від імені ОСОБА_1 , просив визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину майна та коштів ОСОБА_2 , набутих ним за час перебування у шлюбі. У подальшому він змінив предмет позову та просив стягнути з ОСОБА_2 1/2 частину вартості автомобіля ГАЗ 2402 2445 № шасі НОМЕР_1 ; стягнути з ОСОБА_2 12763,03грн вартості електричної енергії, сплачених ОСОБА_1 особисто за час перебування у шлюбі; інші позовні вимоги залишити без змін.

Із відповіді АТ Скадовські розподільні електричні мережі вбачається, що 30.11.2009 між Скадовським РЕЗ і ЕМ та ОСОБА_1 було укладено договір № 004051 про користування електричною енергією житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який переукладено 31.09.2017 року, згідно наданої заяви на прізвище ОСОБА_1 . За період із січня 2015 року по січень 2019 року споживачем проведено оплату на суму 25 526,06 грн.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.09.2005 року, 03.12.2012 року шлюб розірвано, у зв`язку з чим, з огляду на положення ст.61 СК України, відсутні підстави для стягнення із відповідача за зустрічним позовом половини сплачених ОСОБА_1 коштів за електричну енергію, які було сплачено за період із січня 2015 року по січень 2019 року, тобто вже після розірвання шлюбу. А позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_1 не доведено, що в цей період ОСОБА_2 здійснював споживання вказаної електроенергії.

Крім того, як вбачається з результатів аналітичного пошуку ТЗ по "НАІС ДДАІ" МВС України від 24.01.2020 року, відповідно до свідоцтва НОМЕР_5 від 12.01.2007 року, ОСОБА_2 є власником автомобіля ГАЗ 2402 2445 (1983) № шасі НОМЕР_1 .

Апеляційний суд вважає, що вказаний транспортний засіб є спільним сумісним майном подружжя й з огляду на принцип рівності часток у спільному майні подружжя, виходячи з того, що набутий під час шлюбу транспортний засіб фактично перебуває у користуванні лише відповідача за зустрічним позовом, вимога ОСОБА_1 про стягнення на її користь грошової компенсації вартості її частки у праві спільної власності відповідає способу захисту її прав.

Визначаючи розмір грошової компенсації вартості частки майна у праві спільної власності, суд повинен виходити із дійсної вартості спільного майна подружжя.

Однак, матеріали справи не містять належних й допустимих доказів розміру грошової компенсації, яку просить стягнути сторона позивачки за зустрічним позовом.

При поданні 20.11.2019 року зустрічного позову стороною позивачки ОСОБА_1 не було зазначено жодного конкретного майна чи суми грошових коштів. У поданій 10.04.2020 року заяві про зміну предмета позову, ставлячи питання про стягнення з ОСОБА_2 1/2 частини вартості автомобіля ГАЗ 2402 2445, стороною позивачки ОСОБА_1 знову ж таки конкретної суми стягнення, як і конкретної суми вартості вказаного автомобіля, зазначено не було й відповідних доказів з приводу цього при розгляді справи в суді першої інстанції надано не було.

Отже, зазначені позовна заява та заява про зміну предмета позову не містять жодних посилань на докази вартості автомобіля, розрахунків 1/2 частини його вартості.

Тобто, стороною позивачки за зустрічним позовом не доведено дійсну вартість спірного автомобіля, грошову компенсацію 1/2 частини вартості якого вона вимагає від відповідача за зустрічним позовом, а також розміру самої вказаної грошової компенсації.

Вказана обставина є підставою для відмови в зустрічному позові.

Щодо позову про визнання договорів дарування земельної ділянки та житлового будинку недійсними.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч.1).

Згідно із ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Матеріалами справи встановлено, що житловий будинок та земельна ділянка площею 0,0852 га по АДРЕСА_1 є майном, набутим ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за час шлюбу (з 23.09.2005 року по 2012 рік), оскільки, з одного боку, земельна ділянка належить ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ЯБ №887319, виданого Скадовською міською радою 23.11.2006 року на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.11.2005 року, а, з іншого боку, житловий будинок належить ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія НОМЕР_6 , виданого виконкомом Скадовської міської ради Херсонської області 20.01.2010 року на підставі рішення виконкому від 16.12.2009 року, зареєстрованого Херсонським ДБТІ 20.01.2010 року.

Також встановлено, що нотаріусу при укладенні оскаржуваних договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки (від 31.01.2018 року), додані заяви ОСОБА_1 , в яких вона заявляє та гарантує, що житловий будинок та земельна ділянка є її особистою приватною власністю, оскільки на момент набуття права власності на вказане нерухоме майно, вона у шлюбі не перебувала, однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживала, тому особи, які відповідно до статей 61, 63, 74 Сімейного кодексу України мали б право на частку у спільному майні подружжя та згода яких необхідна для укладання договору, відсутні.

Тобто, вона надала неправдиві дані, оскільки набула право власності на вказане нерухоме майно, перебуваючи у шлюбі.

Позивач ОСОБА_2 згоди на укладення спірних договорів дарування не надавав.

За вимогами ч.ч.1 і 2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч.4 ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч.4 ст.369, ст.215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Установивши, що позивач при укладенні оспорюваних договорів не надавала своєї згоди на відчуження спірного майна, яке є спільною сумісною власності подружжя, як того вимагає частина третя статті 65 СК України, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про недійсність оспорюваних правочинів з підстав, передбачених статтями 203, 205, 215 ЦК України.

При розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме - об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог ст.362 ЦК України про переважно право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15.06.2020 року у справі № 430/1281/14-ц.

У справі, що переглядається, подружжя були співвласниками відповідного майна, яке було придбане під час шлюбу, позивач ОСОБА_2 має майнові права на зазначені два будинки та земельну ділянку, правовий режим права власності - це право спільної власності, при відчуженні такого майна потрібна взаємна згода подружжя. Оскільки встановлено, що оспорювані договори укладені з порушенням вимог закону, без отримання згоди позивача ОСОБА_2 , який є співвласником цього майна, розмір ідеальних часток якого не визначений, суд першої інстанції правильно визнав недійсними договори дарування в цілому.

Отже, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними, оскільки позивач ОСОБА_2 не надавав згоду на їх укладення, на момент укладення вказаних договорів він не був позбавлений права на вказане спірне майно та відповідачем не надано належних доказів на спростування вказаних обставин.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, належними доказами і є такі, що висновків суду не спростовують.

Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання скаржника на неврахування судом висновків Верховного Суду щодо неможливості уникнення відповідальності шляхом поділу майна. Так, у відповідності до постанови Верховного Суду від 11.11.2019 року по справі №337/474/14-ц поділ спільного майна подружжя не може використовуватись учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. У цій же справі доводи з приводу того, що подання ОСОБА_2 позову про поділ майна подружжя є спробою уникнути відповідальності за невиконання кредитних зобов`язань, оскільки будинок АДРЕСА_2 був придбаний за кредитні кошти, є необґрунтованими й такими, що не спростовують підстав заявленого позову.

Також, підлягають відхиленню посилання скаржника на сплив позовної давності за позовами ОСОБА_2 . При цьому апеляційний суд враховує, що ОСОБА_2 про порушення свого права власності на спірне майно дізнався в жовтні 2019 року у зв`язку із розглядом Скадовським районним судом Херсонської області цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_9 , який є його братом, про виселення останнього із житлового будинку АДРЕСА_2 , в якому той тривалий час проживав, про що наявне відповідне судове рішення. Доказів на спростування цього чи на підтвердження іншого стороною ОСОБА_1 не надано.

Крім того, підлягають відхиленню посилання на відсутність недобросовісності у діях ОСОБА_1 щодо правочинів дарування будинку та земельної ділянки. При цьому суд апеляційної інстанції враховує те, що у своїх заявах при нотаріальному посвідченні оспорюваних договорів відповідачка ОСОБА_1 вказала, що відчужуване за договорами дарування нерухоме майно є її особистою приватною власністю, так як на момент набуття права власності на нього вона у шлюбі не перебувала, однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживала. Однак зазначене за встановлених обставин не відповідає дійсності.

Також, підлягають відхиленню й посилання скаржниці на протиправність відмови суду у задоволенні зустрічного позову. При цьому апеляційний суд враховує, що матеріали справи не містять належних й допустимих доказів дійсної вартості спірного автомобіля, а також розміру самої вказаної грошової компенсації.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для того, щоб апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Колесника Костянтина Анатолійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 03 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 10 лютого 2021 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.В. Кутурланова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Н.В. Орловська