Справа № 720/1485/20
Провадження № 2-др/720/7/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

з участю секретаря Скриндіца С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця заяву представника відповідача адвоката Ткаченка Олега Юрійовича про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі № 720/1485/20 за позовом акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

01 лютого 2021 року представник позивача ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, посилаючись на те, що рішенням Новоселицького районного суду від 27 січня 2021 року був вирішений спір між сторонами. Однак, судом не було вирішено питання про стягнення на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу, опис яких подано до суду в порядку ст. 141 ч. 8 ЦПК України, тобто протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення. Просив стягнути з позивача АТ КБ «Приватбанк» на користь відповідача ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15300 гривень.

Розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення судом проводиться без участі сторін та інших учасників справи, що відповідно до ч. 4 ст. 270 ЦПК України не є перешкодою для проведення судового засідання з розгляду даної заяви.

Суд, дослідивши заяву та додані до неї матеріали, а також матеріали цивільної справи, вважає, що у задоволенні заяви слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Новоселицького районного суду від 27 січня 2021 року по цивільній справі № 720/1485/20 позов було задоволено частково, а саме стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» суму кредитної заборгованості станом на 24 червня 2020 року за кредитним договором без номеру від 28 листопада 2011 року у виді заборгованості за тілом кредиту в розмірі 19520 гривень 24 копійок.

Даним судовим рішенням розподілено судові витрати між сторонами, а саме з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» стягнуто судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору пропорційно до задоволеної суми позову в розмірі 1859 гривень 85 копійок.

Із посиланням на ст. 141 ч.8 ЦПК України представник відповідача просить стягнути з позивача АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15300 гривень.

В обґрунтування своєї заяви представник відповідача надав клопотання про детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, копію договору про надання правничої допомоги від 11 жовтня 2020 року з додатком № 1, акт здачі-прийняття наданих послуг та квитанцію до прибуткового касового ордеру б/н від 31 січня 2021 року.

Відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви.

Вирішуючи дану заяву суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (ч.2 ст.134 ЦПК України).

Пункт 9 частини 3 статті 175 ЦПК України також передбачає подання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи.

Як вбачається із матеріалів цивільної справи № 720/1485/20, відповідачем ОСОБА_1 та її представником разом із поданням першої заяви по суті не було подано попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, неподання до суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи разом із першою заявою по суті спору є підставою для відмови у відшкодуванні таких судових витрат.

Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 134, 175 ЦПК України сам факт неподання до суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат разом із першою заявою по суті, є самостійною підставою для відмови у задоволенні заяви представника відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Крім цього, відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) зазначено, що «на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представник - адвокат надав до суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 02 червня 2020 року № 3/20, копію ордера від 16 червня 2020 року та квитанцію від 02 червня 2020 року на суму 3 000 гривень. Водночас представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу».

У даній цивільній справі представник відповідача не надав суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

За таких обставин суд дійшов висновку, що підстав для ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, немає.

Слід зазначити, що саме до такого висновку дійшов Верховний Суд при вирішенні питання щодо ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката у своїй постанові від 23 листопада 2020 року № 638/7748/18, провадження № 61-13573св19.

Також, слід врахувати, що під час судового розгляду представник відповідача заперечував проти позову в цілому та просив відмовити у його задоволенні за безпідставністю.

В той же час, правова позиція представника відповідача щодо відмовити у позові в цілому була помилковою та не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи в суді, у зв`язку із чим, сума кредитної заборгованості, окрім відсотків, була стягнута з відповідача на користь позивача судовим рішенням.

Аналізуючи процесуальний порядок вирішення питання щодо винесення додаткового рішення, суд виходить з того, що відповідно до ч. 5 ст. 270 ЦПК України про відмову в ухваленні додаткового рішення суд постановляє ухвалу.

На підставі наведеного, відсутні підстави для прийняття додаткового рішення, тому в задоволенні заяви необхідно відмовити.

Саме такий процесуальний порядок при відмові в ухваленні додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, передбачений в постановах Верховного Суду у справах № 644/5503/17 від 01 квітня 2020 року та № 638/7748/18 від 23 листопада 2020 року.

На підставі ст. 270 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі № 720/1485/20, відмовити.

Ухвала може бути оскаржено в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду через райсуд протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Ляху Г.О.