Справа № 183/4398/20
№ 2/183/940/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2021 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Устименко М.О.,

розглянувши, у підготовчому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Товарна біржа «Дніпровська міська біржа», про визнання права власності,-

в с т а н о в и в:

13.08.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищеозначеним позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 03 жовтня 1998 року між ОСОБА_2 , як продавцем з однієї сторони, та ОСОБА_1 , як покупцем з іншої сторони, був укладений Договір купівлі-продажу нерухомості, а саме: житлового будинку-А, цегла, житловою площею 53,5 кв.м., загальною площею 81 кв.м.,з надвірними побудовами: Б- сарай цегла, В - вхід до погребу, Г - гараж цегла, Д- туалет, 1-3 огорожа цегла, метал, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Нерухоме майно було розташоване на неприватизованій земельній ділянці.

Об`єкт нерухомості був проданий за 15.000 грн. 00 коп., які Продавець одержав від Покупця до підписання угоди.

Відповідно до ст. 15 Закону України від 10 грудня 1991р. «Про товарну біржу», договір купівлі-продажу був зареєстрований на Товарній Біржі «Дніпровська міська біржа» за реєстраційним номером № 179-498, а 04.08.1998 року зареєстрований в КП «Новомосковське МБТІ за реєстраційним номером 1178-5. Однак, згідно ст. 227 ЦК України (в редакції ЦК 1963 року) договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору згідно ст. 47 ЦК України (в редакції ЦК 1963 року).

Тобто, на час укладення договору мала місце колізія права.

Оскільки покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володів об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, ОСОБА_1 на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ «Про власність» набув право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володів ним. Передбачених законом підстав для невизнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірного будинку в судовому порядку немає.

Позивач, маючи на меті розпорядитися своєю власністю, дізнався, що документи на вищевказаний будинок оформлені неналежним чином, договір купівлі-продажу укладений без дотримання нотаріальної форми правочину, а тому не може бути прийнятий як правовстановлюючий документ на об`єкт нерухомого майна.

На теперішній час здійснити нотаріальне посвідчення договору позивач позбавлена можливості, тому вона звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 17 серпня 2020 відкрите загальне позовне провадження у справі (а.с.12-13).

В судове засідання представник позивача - адвокат Медведовська Л.М. не з`явилася, надавши до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, одночасно позов підтримала, просить задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надіславши до суду заяву у якій просив розглядати справи у його відсутність на підставі доказів зібраних у справі, одночасно підтримав позовні вимоги ОСОБА_1 ..

Представник третьої особи в судове засідання також не з`явився, однак його неявка не перешкоджає розгляду справи.

На підставі ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову.

На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Суд, дослідивши подані докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, приходить до наступного висновку.

Судом по справі встановлено, що 03 серпня 1998 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_2 за 15000,00 грн. об`єкт нерухомості: а саме: житловий будинок - А, цегла, житловою площею 53,5 кв.м., загальною площею 81 кв.м.,з надвірними побудовами: Б- сарай цегла, В - вхід до погребу, Г - гараж цегла, Д- туалет, 1-3 огорожа цегла, метал, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Нерухоме майно було розташоване на земельній ділянці сільської ради, що стверджується поданою до суду копією договору купівлі - продажу нерухомості від 03 серпня 1998 року, зареєстрованого відповідно до ч.2 ст.15 Закону України від 10.12.1991 року «Про товарну біржу» на Товарній біржі «Новомосковська» за реєстраційним номером 179-498 (а.с.6).

З поданої до суду копії технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 вбачається, що власником вказаного житлового будинку є позивач по справі - ОСОБА_1 (а.с.7-11).

В свою чергу, за даними інвентаризаційної справи, витребуваної судом з КП «Новомосковське МБТІ» ДОР» власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , який 04.08.1998 року зареєстрував своє право власності в БТІ на підставі Угоди купівлі-продажу нерухомості від 03.08.1998 року, договір зареєстровано під номером 1178-5.

При цьому, як зазначає позивач у своєму позові, недотримання вимог ст.657 ЦК України, щодо нотаріального посвідчення правочину - договору купівлі-продажу нерухомості від 03 серпня 1998 року, перешкоджає йому у реалізації прав, як власника нерухомого майна, і на теперішній час здійснити нотаріальне посвідчення договору позивач позбавлений можливості.

До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом.

За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року згідно ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Міністерство юстиції України за №17-12-44 від 10 квітня 1998 року роз`яснило, що угоди, укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню.

Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 Кодексу). Договір купівлі-продажу квартири підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною.

Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею.

Відповідно до п. 5 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 227, 242 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Як вбачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомості (а.с.6), сторони за договором - уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належного продавцю на праві власності нерухомого майна. Покупцем усі умови за договором виконані, згідно із пунктом 3 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана останньому за 15000,00 грн., які отримані Продавцем від Покупця до підписання угоди, про що зазначено в самій угоді.

Доказів того, що сторони оспорювали укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не було надано.

Оскільки покупець повністю виконала умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане нерухоме майно грошові кошти, фактично володів об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, ОСОБА_1 , на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ «Про власність», набув право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володіє ним. Передбачених законом підстав для невизнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу нерухомості в судовому порядку немає.

У відповідності до ст.392 ЦК України, яку суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин, як норму права, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

У відповідності до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно із ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже, в судовому засіданні встановлений факт повного виконання спірного договору сторонами, факт неможливості нотаріального посвідчення договору, і за таких обставин, право позивача, як власника майна, має бути визнане в судовому порядку.

Аналізуючи викладе, враховуючи подану відповідачем заяву про визнання позову, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та має бути задоволений, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на вищевказаний об`єкт нерухомості.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 392 ЦК України, ст. ст. 12, 76, 81, 89, 206, 263, 265 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 , - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на житловий будинок - А, цегла, житловою площею 53,5 кв.м., загальною площею 81 кв.м.,з надвірними побудовами: Б - сарай цегла, В - вхід до погребу, Г - гараж цегла, Д - туалет, 1-3 огорожа цегла, метал, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Сорока.