Справа № 308/9226/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 січня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., СОБОСЛОЯ Г.Г.

за участю секретаря МІЦИ О.-Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/9226/16-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 серпня 2019 року, повний текст якого складено 12 серпня 2019 року, головуюча суддя Бенца К.К., -

встановив:

ТОВ «Кредитні ініціативи» 01.09.2016 пред`явило зазначений позов до ОСОБА_1 мотивуючи таким.

За кредитним договором від 25.05.2007 № 744 Закрите акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (у подальшому Публічне акціонерне товариство), правонаступником якого за договором про відступлення прав вимоги від 17.12.2012 є Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», надало ОСОБА_1 кредит у сумі 17029,00 дол. США зі сплатою процентів на передбачених договором умовах.

Банк свої зобов`язання за договором виконав, а позичальник свої порушив і спричинив виникнення боргу, що на 21.08.2016 становив: за кредитом 275780,80 грн, за відсотками 230463,59 грн, а також нарахована за порушення зобов`язань пеня 534456,45 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 28.04.2015 у справі № 308/11721/13-ц було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 25.05.2007 № 744 в сумі 113763,09 грн, в тому числі: за кредитом 87573,95 грн, за відсотками 26189,14 грн. Таким чином, станом на 28.07.2016 з урахуванням зазначеного рішення суду ОСОБА_1 має перед кредитором борг за відсотками в сумі 206930,04 грн.

Відповідно до ст.ст. 549, 550 ЦК України, у кредитора виникає право на стягнення з боржника неустойки внаслідок порушення тим зобов`язання. Крім того, відповідно до закону та договору позивач має право вимагати дострокової сплати всього заборгованого за договором в разі порушення зобов`язань позичальником.

Кредитор направляв боржнику вимогу про дострокове повернення кредиту, яка не була виконана, тому вправі вимагати дострокового стягнення боргу в судовому порядку.

Посилаючись на ці обставини, на норми ЦК України щодо належного виконання зобов`язань та недопустимості односторонньої їх зміни чи відмови від них, ґрунтуючись на праві вимагати стягнення боргу позивач просив стягнути на його користь з відповідачки заборгованість за відсотками в сумі 206930,04 грн та покласти на неї судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 12.08.2019 позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за відсотками за період з 01.04.2013 по 21.08.2016 в сумі 141826,25 грн; у задоволенні решти вимог відмовлено; стягнуто з відповідачки на користь позивача 2127,39 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що після закінчення строку дії кредитного договору право кредитора нараховувати передбачені договором відсотки припиняється, натомість права та інтереси кредитора забезпечуються частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Пунктом 6.3. кредитного договору передбачено нарахування відсотків за ставкою 30% річних згідно ст. 625 ч. 2 ЦПК України в разі порушення зобов`язання позичальником. Тому з урахуванням рішення Ужгородського міськрайонного суду від 28.04.2014 у справі № 308/11721/13-ц, яким стягнуто заборгованість за кредитним договором, визначену станом на 31.03.2014, стягненню підлягає різниця нарахованих відсотків, а саме гривневий еквівалент у 141826,25 грн відсотків у сумі 5634,53 дол. США, нарахованих за період з 01.04.2013 по 21.08.2016 на підставі п. 6.3. кредитного договору.

Відповідачка ОСОБА_1 оскаржила рішення суду в частині задоволення позову як незаконне та необґрунтоване, посилається на таке.

Процесуальні права позивачки були порушені судом першої інстанції, який не повідомив її належним чином про час і місце розгляду справи та не надсилав необхідних документів.

Часткове стягнення боргу на користь позивача незаконне, оскільки фактично є потрійним, а боргу не існує. Так борг вже був стягнутий рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 28.04.2015 у справі № 308/11721/13-ц у сумі 113763,09 грн, з яких борг за кредитом 87573,95 грн, борг за відсотками 26189,14 грн, крім того, в рамках погашення боргу у відповідачки був вилучений кредитором та реалізований легковий автомобіль. Рішення не містить розрахунків, на підставі яких суд дійшов своїх висновків.

Позивач пред`явив свої вимоги з пропущенням позовної давності, про застосування якої відповідачка просила суд першої інстанції, що всупереч вимогам закону не було зроблено.

Загалом рішення суду в оскарженій частині не відповідає вимогам законності, об`єктивності, повноти і всебічності з`ясування обставин справи, належної оцінки доказів і ґрунтується на припущеннях.

Сторона просить скасувати рішення суду в оскарженій частині та відмовити в позові повністю.

У письмовому відзиві на апеляцію позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду в оскарженій частині без змін. Зазначає, зокрема, про дотримання позивачем вимог закону щодо позовної давності, тривалість якої договором була збільшена до десяти років. Крім того, договором відповідно до ст. 625 ч. 2 ЦК України можуть бути встановлені проценти за неправомірне користування чужими коштами, такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем і після визначеного кредитним договором строку кредитування. Зобов`язання за кредитним договором не виконане, тому кредитор скористався своїм законним правом на звернення до суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: відповідачки ОСОБА_1 адвоката Бухтоярової О.В., яка апеляцію підтримала, позивача ТОВ «Кредитні ініціативи» адвоката Скляра А.Л., який скаргу не визнав, оглянувши цивільну справу № 308/11721/13-ц, матеріали виконавчого провадження № 46253482, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, апеляційний суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог та з наведених ним підстав, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не робить висновків щодо судового рішення в неоскарженій частині по суті і бере до уваги відповідні пов`язані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду апеляції, апеляційним судом не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України).

Враховуючи положення, зокрема, ст. 42 Конституції України, ст. 4 ч. 1 п. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 10 ч. 1, ст. 12 ч. 3, ст. 13 ч. 1, ст. 263 ч.ч. 1, 5, ст. 367 ч. 4 ЦПК України та беручи до уваги, що позов пред`являвся з підстав, які згідно з позицією позивача надавали йому право нарахувати та вимагати стягнення боргу за відсотками та обґрунтовувався відповідним чином, наявність у позивача відповідної правової підстави для нарахування зазначеного платежу і для стягнення коштів, правильність застосування норм матеріального права підлягають перевірці судом під час розв`язання спору безвідносно до того, чи є з цього приводу заперечення або інші доводи.

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами ЦК України щодо кредитних зобов`язань у редакції, що була чинною на час їх виникнення.

Відповідно до ст.ст. 202, 509, 525, 526, 611, 614, 623-626, 629, 1050, 1054 ЦК України, цивільні права та обов`язки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; позичальник зобов`язаний повернути кредитору заборговане, а той управі вимагати сплати боргу, виконання порушеного зобов`язання (за відповідних умов достроково).

Наявність підстави для виникнення боргу, пред`явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

За загальним правилом, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ч.ч. 1, 4 ЦК України), правомірність правочину презюмується, договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 204, 629 ЦК України).

Сплата процентів за кредитом є істотною умовою договору, здійснюється у строки та на умовах, визначених договором (ст.ст. 536, 626, ст. 628 ч. 1, ст. 638 ч. 1, ст. 1048 ч. 1, ст. 1054 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Сторони в цивільних відносинах є юридично рівними, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою п`ятою ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст.ст. 1, 2, ст. 13 ч. 6 ЦК України).

За правилами ЦК України про позовну давність: загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки, а до вимог про стягнення неустойки, застосовується позовна давність тривалістю в один рік; позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін шляхом укладання договору в письмовій формі; перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до боржника, після переривання перебіг позовної давності починається заново; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.ст. 256, 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 259 ч. 1, ст. 264, ст. 267 ч. 4 ЦК України).

За приписами ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 10, 11, 15, 27, 31, 57-61 ЦПК України в редакції, що була чинною на час пред`явлення позову, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-82 ЦПК України в редакції, чинній на час вирішення справи судом першої інстанції та апеляційного розгляду справи:

кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного.

Таким чином, по захист своїх порушених прав особа може звернутися до суду не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом або договором.

Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб (ст.ст. 212-215 і ст.ст. 89, 263-265 відповідних редакцій ЦПК України).

25.05.2007 Закрите акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (у подальшому Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (ПАТ «Промінвестбанк»)) уклало з ОСОБА_1 кредитним договір № 744, на підставі якого надало останній кредит у сумі 17029,00 дол. США для придбання автомобіля «Hyundai Elantra» (п.п. 2.1., 2.5.) (а.с. 6-9 т. 1). Кредитний договір за змістом передбачає, зокрема, такі умови:

проценти за користування кредитом плата, яка встановлюється банком за користування кредитом, та сплачується позичальником у розмірі та у строки, передбачені цим договором (п. 1.2.);

за користування кредитом встановлюється процентна ставка в розмірі 9,5% річних (п. 2.2.);

кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 24.05.2014; у разі несвоєчасної сплати відсотків … відповідно до п. 3.3. цього договору, датою остаточного повернення всіх коштів є шістдесятий календарний день від дня нарахування процентів, що не сплачені у встановлений цим договором строк, але не пізніше дати кінцевого терміну повернення кредиту та процентів за ним (п. 2.3.);

погашення кредиту та процентів за ним здійснюється позичальником щомісячно у відповідності до графіку (додаток № 1), який є невід`ємною частиною договору (додаток № 1) (п. 2.4.);

нарахування процентів за кредитом здійснюється з моменту фактичного надання позичальнику коштів по день повного погашення кредиту на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом (п. 3.2.);

проценти банком нараховуються, а позичальником сплачуються щомісячно, у випадку прострочення позичальником зобов`язань по погашенню кредиту проценти за користування ним продовжують нараховуватись відповідно до п. 3.3. договору (п. 3.3.);

зміна процентної ставки за кредитом можлива за умови настання під час дії договору таких подій, як: збільшення розміру облікової, ломбардної ставки, ставки рефінансування НБУ; зміна вартості гривні стосовно долара США; зміни розрахункової вартості придбання банком кредитних ресурсів; зміни рівня інфляції (п. 3.9.);

банк має право вимагати від позичальника (незалежно від настання кінцевого терміну погашення кредиту) сплати у повному обсязі заборгованості за кредитом та/або процентами … у випадках, зокрема:

прострочення позичальником своїх зобов`язань по поверненню кредиту та/або сплаті процентів … щонайменше на один календарний місяць відповідно до умов цього договору;

у разі несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5% суми кредиту (п. 5.3.2.);

позичальник зобов`язаний достроково погасити заборгованість … протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення банку про вимогу достроково виконати зобов`язання … у випадках, передбачених п. 5.3.2. договору (п. 5.2.7.);

у випадку прострочення позичальником виконання зобов`язання по поверненню банку суми боргу … він зобов`язаний відповідно до ст. 625 ЦК України сплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу (п. 5.2.8.);

у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту він сплачує проценти в розмірі 30% річних від простроченої суми, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України (п. 6.3.);

строк позовної давності встановлюється тривалістю у 10 років (п. 6.8.).

Відповідно до графіку погашення кредиту (додаток № 1), борг за кредитним договором належало сплачувати щомісячними платежами, проценти за ставкою 9,5% річних належало сплачувати протягом 84 місяців щомісячними платежами із динамікою їх зменшення відповідно до погашення боргу починаючи з 134,81 дол. США на початку загального періоду і закінчуючи 1,6 дол. США в кінці цього періоду (а.с. 10 т. 1).

17.12.2012 ПАТ «Промінвестбанк» (Первісний кредитор) уклало з ТОВ «Кредитні ініціативи» (Новим кредитором) договір про відступлення прав вимоги, за яким відступило Новому кредитору право вимоги від ОСОБА_1 боргу за кредитним договором від 25.05.2007 № 744 (Преамбула, п.п. 2.1., 2.2., 2.5., а.с. 19-29 т. 1). Позивачем надано засвідчений Новим кредитором витяг з додатку № 1 (реєстру позичальників) до договору щодо включення до переліку договорів, за якими відступлені права вимоги, договору від 25.05.2007 № 744 із ОСОБА_1 , де, однак, відсоткова ставка за кредитним договором вказана як «19,5», непогашена строкова сума кредиту 8311,61 дол. США, непогашена прострочена сума кредиту 2644,72 дол. США, нараховані та несплачені строкові проценти 1956,39 дол. США, нараховані та несплачені прострочені проценти 811,83 дол. США (а.с. 43 т. 1).

Тож ТОВ «Кредитні ініціативи» (а.с. 39 т. 1) у порядку, передбаченому ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст.ст. 202, 204, ст. 512 ч. 1 п. 1, ст. 514, ст. 516 ч. 1, ст. 517 ч. 1 ЦК України, стало Новим кредитором за кредитним договором від 25.05.2007 № 744, відповідно до закону та договору набуло усіх прав Первісного кредитора в тому обсязі, які існували на момент переходу цих прав і який був узгоджений сторонами. Товариству було відступлене право вимоги з ОСОБА_1 боргу за кредитом загальною сумою 10956,33 дол. США, боргу за відсотками загальною сумою 2768,22 дол. США.

Оскільки ОСОБА_1 порушила свої зобов`язання щодо сплати належних з неї коштів за кредитним договором, ТОВ «Кредитні ініціативи» реалізуючи свої права, що випливають із положень ст. 1050 ч. 2 ЦК України, п. 5.3.2. та інших положень кредитного договору, визнало строк повного виконання зобов`язання таким, що настав (змінило строк виконання зобов`язання), і заявою від 20.06.2013, що надійшла до Ужгородського міськрайонного суду 09.07.2013, пред`явило до позичальника позов про дострокове стягнення боргу (а.с. 1-5, 96 справи № 308/11721/13-ц).

Банк пред`явив до позичальника вимогу про стягнення боргу за кредитним договором від 25.05.2007 № 744, що його визначив станом на 31.03.2013 у сумі 14232,84 дол. США (за офіційним курсом НБУ 1,00 дол. США/7,993 грн еквівалент у гривнях 113763,09 грн), де заборгованість: за кредитом 10956,33 дол. США (еквівалент 87573,95 грн), за відсотками 3276,51 дол. США (еквівалент 26189,14 грн) (а.с. 34, 35 справи № 308/11721/13-ц). Кредитор просив стягнути борг у гривнях: за кредитом 87573,95 грн, за відсотками 26189,14 грн.

Беручи до уваги право кредитора, зокрема, визначити заборгованість на певний час, поставити момент настання відповідного строку у залежність як від часу отримання (надіслання) вимоги про дострокове виконання зобов`язання, так і пред`явити вимогу про дострокове повне виконання зобов`язання також і шляхом подачі одразу відповідного позову до суду, зміненим строком виконання зобов`язання, розмір і елементи якого кредитор визначив станом на 31.03.2013, у даному конкретному випадку, оскільки іншого не встановлено, можна вважати день надходження позовної заяви до суду (09.07.2013).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 28.04.2014 у справі № 308/11721/13-ц позов задоволено, стягнуто на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 25.05.2007 № 744 в розмірі 113763,09 грн, із яких заборгованість: за кредитом 87573,95 грн, за відсотками 26189,14 грн (а.с. 16-1 т. 1, а.с. 105-106 справи № 308/11721/13-ц). Даних про оскарження цього рішення суду немає.

З матеріалів виконавчого провадження № 46253482, відкритого постановою гол. держвиконавця МВ ДВС Ужгородського МРУЮ Грицищуком М.П. від 28.01.2015 за заявою ТОВ «Кредитні ініціативи» від 20.01.2015 № 21, убачається, що:

на виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду від 28.04.2014 у справі № 308/11721/13-ц, яке набрало законної сили 13.05.2014, був цим судом 16.06.2014 виданий виконавчий лист;

виконавче провадження було відкрито на примусове стягнення залишкової суми боргу в розмірі 112650,03 грн;

постановою держвиконавця від 09.02.2015 був накладений арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , в межах суми звернення стягнення 112650,03 грн та заборонено відчуження майна;

листом від 23.06.2015 № 8/Р-571 Ужгородський центр надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів м. Ужгород, Ужгородського, Перечинського а Великоберезнянського районів УДАІ УМВС України в Закарпатській області повідомив орган ДВС про наявність реєстрації за ОСОБА_1 автомобіля «Hyundai Elantra», д/н НОМЕР_1 ;

листом від 21.03.2017 № 130 ТОВ «Кредитні ініціативи» повідомило орган ДВС про те, що заборгованість за кредитним договором у сумі 113763,09 грн та судовий збір у сумі 1137,63 грн перераховані на рахунок стягувача 14.04.2016 у повному обсязі;

постановою заст. начальника відділу Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Венжеги М.Р. від 29.03.2017 виконавче провадження закінчене на підставі ст. 39 ч. 1 п. 9, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).

Копії листа ТОВ «Кредитні ініціативи» від 21.03.2017 № 130 і постанови держвиконавця від 29.03.2017 про закінчення виконавчого провадження № 46253482 знаходяться в справі (а.с. 121, 122 т. 1). Отже, повне виконання ОСОБА_1 рішення суду про стягнення боргу підтверджено офіційно відповідно до закону, що є обов`язковим для врахування.

Під час апеляційного розгляду справи позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» надав суду копію договору застави, укладеного 25.05.2007 ЗАТ «Промінвестбанк» із ОСОБА_1 та посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Машікою О.М. за реєстровим № 2299, на підставі якого ОСОБА_1 на забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором передала в заставу банку легковий автомобіль «Hyundai Elantra», д/н НОМЕР_1 (а.с. 25-29 т. 2). Представник позивача також письмово повідомив суд, що зазначений автомобіль був 31.03.2016 проданий з аукціону, який проводився ДП «СЕТАМ», за 149513,16 грн, що підтверджується посиланням в мережі Internet https://setam.net.ua/auction/ НОМЕР_2 (а.с. 51-54 т. 2).

На обґрунтування своїх вимог у справі, що розглядається, позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» надав розрахунок заборгованості за кредитним договором від 25.05.2007 № 744 станом на 21.08.2016, де визначив заборгованість:

за кредитом 275780,80 грн (за офіційним курсом НБУ 1,00 дол. США/25,170910 грн на 21.08.2016 еквівалент 10956,33 дол. США),

за відсотками 230463,59 грн (еквівалент 9155,95 дол. США),

також вказав нараховану за порушення зобов`язань пеню в сумі 534456,45 грн (еквівалент 21233,10 дол. США),

а з урахуванням стягнутого рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 28.04.2014 у справі № 308/11721/13-ц боргу та зарахування загалом на погашення заборгованості за відсотками 5153,27 дол. США визначив до стягнення заборгованість за відсотками в сумі 206930,04 грн (а.с. 44-45 т. 1).

За офіційним курсом НБУ долара США до гривні на 21.08.2016 визначена позивачем заборгованість за відсотками є еквівалентом 8221,00 дол. США.

Заборговані відсотки в сумі 230463,59 грн (еквівалент 9155,95 дол. США) визначені позивачем як різниця всіх відсотків, нарахованих починаючи з 25.05.2007 (14309,22 дол. США), і 5153,27 дол. США, що загалом були зараховані на погашення відсотків, при цьому, із загальної суми відсотків 3276,51 дол. США вже були у гривневому еквіваленті стягнуті попереднім рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 28.04.2014 у справі № 308/11721/13-ц.

Розрахунком зафіксовано, визнано стороною позивача письмово (а.с. 10 т. 2) та відповідає обставинам справи, що виручена від реалізації автомобіля сума коштів у належній позивачу частині була 19.04.2016 повністю зарахована в доларовому еквіваленті (5014,47 дол. США) на погашення процентів за кредитним договором від 25.05.2007 № 744, які були нараховані на цю дату. Аналогічно ця обставина відображена і в більш деталізованому розрахунку боргу, наданому апеляційному суду (а.с. 20-22 т. 2).

Як наслідок, реалізація автомобіля боржника за суму, що перевищує як суму боргу, стягнутого рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 28.04.2014 у справі № 308/11721/13-ц, так і суму боргу, щодо стягнення якого здійснювалося виконавче провадження № 46253482, що була проведена на виконання саме цього рішення суду, не призвела до погашення кредитором в обліку стягнутого боргу. Кредитор, приймаючи виконання рішення, не зарахував кошти на погашення боргу відповідно до змісту резолютивної частини рішення суду.

Такі дії кредитора щодо розрахунків із боржником не ґрунтуються на законі.

Грошовою одиницею в Україні є гривня, ціни в Україні встановлюються у національній валюті (ст. 192 ч. 1, ст. 524 ч. 1, ст.ст. 632, 691 ЦК України). Поряд із цим, відповідно до спеціальних правил, установлених законом (ст. 192 ч. 2, ст. 533 ч. 3 ЦК України, ст. 2 ч. 2, ст. 5 ч. 2 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 19, ст. 47 ч.ч. 1, 2, ст.ст. 49, 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), та умов кредитного договору між сторонами виникли грошові зобов`язання в іноземній валюті.

У випадку порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором, виникнення заборгованості, кредитор управі пред`явити вимогу про стягнення боргу, в тому числі, про дострокове його стягнення з боржника, у валюті кредиту, в даному випадку в доларах США. Водночас не суперечитиме закону й вимога кредитора про стягнення боргу у гривневому еквіваленті до іноземної валюти за офіційним валютним курсом на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ст. 192 ч. 1, ст. 533 ч.ч. 1, 2 ЦК України). Спосіб захисту порушеного права обирає позивач.

Розпоряджаючись своїми цивільними та процесуальними правами та здійснюючи право на захист своїх законних інтересів вільно, на власний розсуд, ТОВ «Кредитні ініціативи» визначило у справі № 308/11721/13-ц станом на 31.03.2013 борг у сумі 14232,84 дол. США із відповідними складовими і пред`явило його у гривневому еквіваленті (113763,09 грн) до стягнення. Тобто, кредитор скористався своїм правом вимагати на відшкодування своїх збитків дострокового повернення всього боргу.

Судове рішення, що набрало законної сили, є обов`язковим для виконання (ст. 124 ч. 5 Конституції України в редакції, що була чинною до 30.09.2016). Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, яка є чинною з 30.09.2016, судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Відповідні положення щодо обов`язковості виконання на всій території України судового рішення, що набрало законної сили, та відповідальності за його невиконання були встановлені ст. 14 ч.ч. 1, 2 ЦПК України в редакції, що була чинною до 15.12.2017, та встановлені ст. 18 ч.ч. 1, 2 редакції цього Кодексу, чинної з 15.12.2017. За загальним правилом, після набрання рішенням суду законної сили встановлені ним факти і обставини не можуть оспорюватися та не підлягають повторному доказуванню при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ст. 61 ч. 3 і ст. 82 ч. 4 відповідних редакцій ЦПК України).

Рішення суду, що набрало законної сили, за заявою особи, на користь якої воно ухвалено, звертається до виконання (ст. 368 і ст. 431 відповідних редакцій ЦПК України). Реальне виконання відповідно до закону чинного рішення суду є обов`язковою складовою реалізації особою права на справедливий суд, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР. Європейський суд з прав людини у «пілотному» рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15.10.2009 (заява № 40450/04) відповідно до практики Суду в контексті оцінки дій держави та її органів у питаннях виконання судових рішень, що набрали законної сили, зазначив, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін; Суд вказав на неприпустимість та несумісність з положеннями Конвенції практики, коли особа, яка домоглася від національного органу остаточного рішення, за виконання якого несуть відповідальність органи влади України, наражається на ризик бути позбавленою можливості скористатися вигодами такого рішення відповідно до Конвенції (п.п. 51, 53, 54, 73, 83, 85, 88 та ін.). Відповідні позиції висловлені ЄСПЛ і в багатьох інших справах як щодо України, так і щодо інших країн.

Відтак, рішення суду, що набрало законної сили, повинно бути виконане у точній відповідності до його змісту та формулювання резолютивної частини. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 28.04.2014 у справі № 308/11721/13-ц позов кредитора було задоволено у повній відповідності до прохальної частини позовної заяви, тобто, було враховане вільне волевиявлення кредитора у матеріально- і процесуально-правовому сенсі, було стягнуто достроково увесь наявний конкретний борг.

Кредитор управі вимагати виконання рішення суду і цим правом теж розпоряджається на свій розсуд, проте, не вправі ревізувати рішення суду, що набрало законної сили, змінювати його зміст, спосіб і порядок виконання, виконувати довільно тощо і зобов`язаний зарахувати сплачені на виконання рішення суду кошти виходячи з елементів боргу, які просив стягнути та на сплату яких було ухвалено рішення судом. В даному випадку йдеться про належне виконання рішення суду, яке не може бути змінено у спосіб, що не передбачений законом, валютні ризики, курсові різниці за кредитним договором, інші обставини, які на думку кредитора слід враховувати (до прикладу, нарахування процентів після зміни строку зобов`язання), не можуть братися до уваги, оскільки не мають стосунку до виконання рішення суду як такі.

Кредитор не був позбавлений права вимагати повернення боргу у валюті договору, а не скориставшись цією можливістю, не вправі перекладати негативні для нього наслідки відповідних ризиків, якщо такі могли виникнути в подальшому, на боржника, як це фактично має місце. Ті обставини, що кредитор обрав інший спосіб захисту свого права та/або не реалізував відповідним чином свої права у виконавчому проваджені, не можуть давати необґрунтованих переваг перед боржником, щодо якого вже ухвалено рішення про стягнення боргу в спосіб, обраний кредитором.

Окрім цього, позиція кредитора, який одночасно визнав факт повного виконання рішення суду, а, отже, визнав факт повної сплати боргу за сумою кредиту і за відсотками, не оспорював судовим порядком цей факт, та при цьому не відобразив в обліку факт такого повного виконання рішення і натомість довільно, на свій розсуд зарахував отримані кошти в рахунок погашення відсотків і продовжував відображати в обліку заборгованість за сумою кредиту суперечлива та необґрунтована.

Апеляційний суд зауважує також, що про наявність у боржника ОСОБА_1 автомобіля «Hyundai Elantra», д/н НОМЕР_1 , який перебував у заставі, кредитору було відомо одразу, дані про реєстрацію автомобіля за боржником були одержані органом ДВС у червні 2015 року, проте, на погашення заборгованості автомобіль був реалізований лише у березні 2016 року, а про повне погашення боргу, що, як стверджує кредитор відбулося 14.04.2016, він повідомив орган ДВС ще через рік. У справі немає даних про наявність для кредитора будь-яких перешкод як для своєчасного звернення стягнення на предмет застави, так і для своєчасних дій у виконавчому провадженні, рівно як немає й даних про перешкоджання боржником своєчасному виконанню рішення суду, про ухилення від цього тощо.

При вирішенні вимог щодо стягнення процентів має значення строк виконання відповідного зобов`язання. Верховний Суд у постанові від 16.01.2018 у справі № 305/1133/15-ц висловив правову позицію, згідно з якою стягнення процентів у розмірі, передбаченому договором, поза межами договору (оскільки кредитором було змінено строк виконання основного зобов`язання шляхом пред`явлення позову про дострокове стягнення кредитної заборгованості) законом не передбачено.

Таку правову позицію Верховний Суд у подальшому розвинув і підтвердив неодноразово:

у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду зазначила, зокрема, що:

за змістом статті 526, частини 1 статті 530, статті 610 та частини 1 статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням;

відповідно до частини 1 статті 1048 та частини 1 статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором; отже, припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування;

після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється;

права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання;

у постанові від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, серед іншого, що:

звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору; на час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі; рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни;

у такому разі положення абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору;

право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України;

здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту; забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному; в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак, змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення;

якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

За змістом норм ЦК України щодо строку дії зобов`язання та нарахування процентів за кредитним договором такі можуть нараховуватися саме на підставі договору, в межах строку дії договору і строку кредитування, а інші умови нарахування відсотків, зокрема, після закінчення дії договору з визначених сторонами підстав, можливі в разі наявності відповідної домовленості сторін (погодження ними конкретних умов договору щодо підстав, порядку нарахування і розміру таких відсотків), на що вказує і зміст другого речення частини 1 статті 1048 ЦК України.

Такої домовленості немає. Положення кредитного договору не містять умов про можливість нарахування відсотків поза межами строку кредитування та за передбаченими договором ставками, не дають підстав для висновку про можливість нарахування відсотків у такий спосіб, натомість чітко визначають, що відсотки нараховуються та сплачуються щомісячно, саме в межах строку дії договору. За змістом умов договору та враховуючи обов`язок позичальника сплачувати, зокрема, відсотки, щомісячно, відсотки підлягають сплаті остаточно до дня або в день закінчення строку дії договору, в разі несплати чергового строкового платежу відсотки продовжують нараховуватися встановленим договором порядком, а в разі несплати може стягуватися заборгованість за відсотками, обчислена на відповідну дату саме в передбачений договором спосіб.

Отже, після закінчення строку дії договору нарахування відсотків безпідставне, позаяк умовами кредитного договору це не передбачено, позивач не мав правових підстав для нарахування та стягнення відсотків за користування кредитом у передбаченому договором розмірі в усякому разі після 31.03.2013 дати, на яку він визначив остаточні параметри зобов`язання, змінивши строк виконання якого звернувся з позовом до позичальника, що надійшов до суду 09.07.2013.

Попри це, як випливає з матеріалів справи (дані розрахунків, рішення суду в справі № 308/11721/13-ц), кредитор продовжував нараховувати відсотки без врахування факту попереднього стягнення судом боргу, розрахував заборгованість за відсотками за весь період з моменту укладення договору (25.05.2007) і по 21.08.2016, при цьому, за період з 01.04.2013 по 21.08.2016 нарахував 11032,71 дол. США відсотків (14309,22 дол. США 3276,51 дол. США), на погашення яких за відсутності для того правових підстав були зараховані 5153,27 дол. США, непогашений залишок за таких умов становить 5879,44 дол. США (еквівалент 147990,86 грн за курсом НБУ 1,00 дол. США/25,170910 грн). В рішенні суду першої інстанції сума таких відсотків помилково визначена в розмірі 5634,53 дол. США (еквівалент 141826,25 грн). Неврахування факту ухвалення раніше судом рішення про стягнення боргу, відсутність бази для нарахування відсотків в сукупності з іншими діями кредитора призвели до визначення штучного боргу та до його невірного розрахунку по суті.

Задовольняючи позов у частині стягнення визначених у розмірі 141826,25 грн (еквівалент 5634,53 дол. США) відсотків, нарахованих за період з 01.04.2013 по 21.08.2016, суд першої інстанції кваліфікував їх як такі, що нараховані на підставі ст. 625 ч. 2 ЦК України та п. 6.3. кредитного договору. Втім, такий висновок суду не ґрунтується на законі та суперечить обставинам справи.

Пред`являючи позов та визначаючи його підстави і предмет, позивач не наводив жодного обґрунтування та доводів щодо нарахування заявлених до стягнення відсотків саме як таких, що нараховані на підставі ст. 625 ч. 2 ЦК України та п. 6.3. кредитного договору, чого саме лиш посилання на ст. 625 ЦК України в переліку інших статей цього Кодексу перед прохальною частиною заяви не спростовує. Відсутня й така підстава позову, як нарахування відсотків на відповідній правовій підставі після зміни строку виконання зобов`язання. Навпаки, вся мотивація позову ґрунтується на кваліфікації відсотків як стандартної плати за кредит, з урахуванням також визначення суми відсотків як різниці між нарахованими за новим позовом і стягнутими рішенням суду, ухваленим за попереднім позовом.

З наведеного випливає, що з підстав, передбачених ст. 625 ч. 2 ЦК України та п. 6.3. кредитного договору, та щодо предмета, обумовленого цими підставами стягнення процентів, нарахованих саме за порушення грошового зобов`язання, ТОВ «Кредитні ініціативи» позов до ОСОБА_1 не пред`являло.

В рішенні суду першої інстанції зафіксоване пояснення представника позивача в судовому засіданні про те, що заборгованість в сумі 206930,04 грн становить нараховані відсотки за період з 01.04.2013 по 28.07.2016, до 24.05.2014 нараховано відсотки за процентною ставкою відповідно до умов договору, а після 24.05.2014 нараховано відсотки в розмірі 30% річних згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України та відповідно до п. 6.3. кредитного договору. Таке пояснення є по суті заявою про зміну підстав і предмета позову, однак, усна заява про зміну підстав і/або предмета позову не може братися судом до уваги, така заява має бути письмовою та відповідати вимогам, встановленим процесуальним законом, рух такої заяви можливий з додержанням відповідних вимог (ст. 31 ч. 2, ст.ст. 118, 119, 121, 127 і ст. 49 ч. 2 п. 2, ч. 3, ст.ст. 174, 175, 184, 185 відповідних редакцій ЦПК України). Ці вимоги цивільного процесуального закону не були дотримані.

Далі. Пояснення сторони позивача в суді першої інстанції про те, що до 24.05.2014 нараховано відсотки за ставкою відповідно до умов договору, а після 24.05.2014 нараховано відсотки в розмірі 30% річних не мають жодного підтвердження доказами та суперечать даним розрахунку заборгованості:

у відомостях щодо основних параметрів розрахунку зазначені одночасно дві відсоткові ставки: 9,5% річних ставка за користування кредитом; 30% річних ставка за порушення зобов`язань;

водночас власне у розрахунку заборгованості відсотки відображені в колонці «Відсотки за користування кредитом», а колонки, графи тощо, в якій би відображалися відсотки за порушення зобов`язань, у розрахунку немає;

в колонці «Відсотки за користування кредитом», яка складається з колонок «До сплати», «Погашено» і «Заборгованість», не розмежовується нарахування відсотків за ставками 9,5% річних чи 30% річних, а суми щомісячних нарахувань за весь період відрізняються між собою неістотно і, до прикладу, у 2014 році знаходяться в межах від близько 259,00 дол. США до близько 279,00 дол. США, при цьому, в квітні 2014 року 269,38 дол. США, в травні 264,02 дол. США, в червні 276,44 дол. США, в липні 270,16 дол. США.

Тобто, відсотки нараховувалися як стандартна плата за кредит, на одному рівні, доказів нарахування відсотків за ставкою 30% річних на підставі ст. 625 ч. 2 ЦК України та п. 6.3. кредитного договору у справі немає.

Колегія суддів відзначає також, що нарахування відсотків за ставкою 30% річних, встановленою за порушення позичальником зобов`язань, як фактичної плати за кредит не ґрунтується на законі та договорі. За приписами ст. 536, ст. 1048 ч. 1, ст. 1054 ч. 1 ЦК України та за умовами п.п. 1.1., 1.2., 2.2., 3.2., 3.3. й інших положень кредитного договору, відсотки (проценти) є платою за кредит, випливають з правової природи кредитного договору та є його істотною умовою. Натомість проценти річних від простроченої суми, обов`язок сплати яких боржником на вимогу кредитора передбачений частиною 2 статті 625 і частиною 1 статті 1050 ЦК України, мають іншу правову природу, позаяк є не платою за кредит, а самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Застосування в обох випадках одного і того ж терміну «проценти» не усуває різної правової природи плати за кредит та цивільно-правової відповідальності. Власне і самі сторони договору в його положеннях розмежували відсотки (проценти) як плату за кредит і як форму цивільно-правової відповідальності, а пунктом 6.3. договору, скориставшись своїм правом врегулювати відповідним чином правовідносини, прямо визначили 30% річних від простроченої суми як такі, що випливають з положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Наведене вище узгоджується з правовими позиціями, висловленими Верховним Судом у постановах від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц щодо розмежування відносин із правомірного користування чужими коштами у визначений період та, відповідно, правомірного нарахування процентів за це, та відносин із неправомірного користування чужими коштами, пов`язаних із простроченням грошового зобов`язання, коли боржник неправомірно не сплачує кошти кредитору. Суд касаційної інстанції вказав на недопустимість застосування аналогії закону у відповідних відносинах.

З огляду на викладене, відсоткова ставка за кредитом становила 9,5% річних, не змінювалася, ставка у 30% річних як відсоткова ставка за кредитом не встановлювалася, ототожнення останньої ставки із відсотковою ставкою за кредитом безпідставне, тому правові підстави для нарахування відсотків за кредитом виходячи з 30% річних або з будь-якої іншої, відмінної від 9,5% річних, відсоткової ставки за кредитом немає. Пред`явлений до стягнення борг за відсотками в межах, визначених судом першої інстанції (141826,25 грн), не має правового обґрунтування та не підтверджується належними доказами. Наведене в рішенні суду тлумачення правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, не відповідає дійсному змісту зазначеної постанови та правової позиції, яка відображає наразі усталений підхід до питань щодо відсотків, нарахованих поза межами строку дії кредитного договору, та застосування в кредитних правовідносинах положень частини 2 статті 625 ЦК України.

Тож право кредитора на пред`явлення відповідних вимог не заперечується як таке, що, однак, не звільняє від обов`язку пред`явити позов із належних підстав, обґрунтувати та довести його належним процесуальним порядком. Лише в такому разі можуть мати місце законні підстави для задоволення відповідних вимог.

Позивач не виконав свого обов`язку доказування підстав і умов для стягнення зазначених у позовній заяві відсотків у сумі 206930,04 грн, доводи позову не враховують дійсних обставин справи (умов договору, факту ухвалення судом рішення про стягнення боргу, обставин виконання рішення тощо) та ґрунтуються по суті на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Поза тим, позивач фактично в позапроцесуальний спосіб змінив підстави, мотиви позову, що потягло й фактичну зміну його предмета, а суд першої інстанції на порушення вимог ст. 13 ч. 1 ЦПК України вирішив за таких умов позов поза межами підстав, із яких він заявлявся, та фактично щодо іншого предмета.

Сторони кредитного договору скористалися своїм правом збільшити позовну давність до 10 років за всіма зобов`язаннями, що випливають із договору. Виходячи з часу укладення кредитного договору та часу пред`явлення позову, що розглядається, свої вимоги кредитор пред`явив до позичальника в межах позовної давності. Суд першої інстанції цю обставину встановив правильно та обґрунтовано не взяв до уваги заяву відповідачки про застосування позовної давності (а.с. 97 т. 1), чого доводи апеляції не спростовують.

Доводи апеляції про порушення процесуальних прав позивачки на участь у справі не можна визнати повною мірою обґрунтованими, оскільки суд першої інстанції виконував свій обов`язок щодо повідомлення відповідачки про час і місце розгляду справи, надсилав повістки, у справі брав участь представник відповідачки ОСОБА_2 , який, серед іншого, подавав і письмові заперечення проти позову (а.с. 97, 115, 117-120, 129 т. 1 та ін.). Поряд із цим, доказів належного повідомлення відповідачки про судове засідання, в якому було ухвалене рішення, в справі немає, як немає, при цьому, й доказів того, що відповідачка, зокрема, у 2019-2020 рр. цікавилася рухом справи.

Виходячи з наведеного, суд не мав передбачених законом підстав для задоволення в оскарженій частині необґрунтованого та недоведеного позову, постановив рішення без урахування дійсних обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляції щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду в оскарженій частині по суті спору заслуговують на увагу. За таких умов, неправильний розрахунок позивачем пред`явлених до стягнення процентів у сумі 206930,04 грн (оскільки такі могли визначатися лише як різниця між нарахованими позивачем станом на 21.08.2016 відсотками і стягнутими попереднім рішенням суду (230463,59 грн 26189,14 грн = 204274,45 грн)) значення вже не має.

Відтак з урахуванням положень ст. 367 ч.ч. 1, 4, 6 ЦПК України та на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ч. 2 цього Кодексу апеляцію слід задовольнити по суті спору, рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимоги позову щодо стягнення заборгованості за відсотками за період з 01.04.2013 по 21.08.2016 в сумі 141826,25 грн скасувати, в задоволенні цієї вимоги позову відмовити.

Керуючись ст. 367 ч.ч. 1, 4, 6, ст. 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ч. 2, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 серпня 2019 року в частині задоволення вимоги позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення боргу щодо стягнення заборгованості за відсотками за період з 01.04.2013 по 21.08.2016 в сумі 141826,25 грн (сто сорок одна тисяча вісімсот двадцять шість гривень 25 коп.) скасувати, в задоволенні цієї вимоги позову відмовити.

Стягнути з ТОВ «Кредитні ініціативи» на користь ОСОБА_1 3191,10 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 4 лютого 2021 року.

Судді