Дата документу 05.02.2021 Справа № 314/3359/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/3359/20 Головуючий у 1-й інстанції: Мануйлова Н.Ю.
провадження № 22-ц/807/527/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А
05 лютого 2021 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Подліянової Г.С.
розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Крилової Олени Леонідівни на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 02 листопада 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
У серпні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 41 794,83 грн.
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 02 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» у особі представника Крилової О.Л. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що позичальник отримав кредитний ліміт на кредитну картку та користувався кредитним лімітом, наданим банком, що підтверджується випискою про рух коштів, а також прослідковується у розрахунку заборгованості. Тому суд помилково вважав, що вимоги банку є недоведеними та безпідставними.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло, що у відповідності до вимог ч. 3 статті 360 ЦК України не створює перешкод для апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 17.11.2017, відповідно до якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У порушення закону та умов договору відповідач свої зобов`язання по погашенню кредиту належним чином не виконав, не сплатив кошти для погашення заборгованості за кредитом. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості станом на 18.05.2020 утворилася заборгованість в сумі 41794,83 грн., з яких: 0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту; 30972,27 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 10822,56 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625; 0,00 грн. нарахована пеня; 0,00 грн. нараховано комісії.

В Анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що вона разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які він отримав шляхом самостійного розпечатування (а.с. 17).

Також зазначено, що Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua, позичальник зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку.

Згідно з наданим банком розрахунком та випискою по рахунку (а.с. 7-14), заборгованість відповідача за кредитним договором б/н від 17.11.2017р. станом на 18.05.2020р. становить 41794,83 грн. та складається із: 30972,27 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 10822,56 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ "ПриватБанк" не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, на підставі яких нарахована заборгованість за іншими її складовими, крім тіла кредиту. Суд базував такі висновки виходячи з того, що Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи, які не підписані відповідачем, не можуть бути складовими кредитного договору, та суд вважав, що відсутні підстави вважати наявність між сторонами договору приєднання. В такому разі відповідач мав повернути позивачу лише фактично отримані кредитні кошти, але заборгованість за тілом кредиту суд визнав погашеною.

В апеляційній скарзі банк вказує, що випискою про рух коштів за картрахунком відповідача, яка є первинним бухгалтерським документом, підтверджується надання банком та отримання відповідачем кредитних коштів, якими останній користувався та частково погашав заборгованість за кредитом. Також вказує, що суд помилково не визнав Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи складовими договору, укладеного на підставі анкети-заяви від 17.11.2017р., оскільки таке приєднання засвідчено змістом цієї анкети-заяви, та не заперечувалось відповідачем в ході розгляду справи. Вважає, що суд за вказаними обставинами мав стягнути як заборгованість за простроченим тілом кредиту, так і нараховані на нього відсотки відповідно до вимог статті 625 ЦК України.

Колегія, перевіривши вказані доводи дійшла наступних висновків.

Так, в частині невизнання Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів складовими кредитного договору колегія погоджується з судом першої інстанції, оскільки такий висновок зроблено на підставі наявних матеріалів справи та з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.07.2019р. у справі № 342/180/17 (провадження 14-131цс19).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до вимог ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі; кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

З огляду на вказані норми, якими чітко унормовано письмову форму кредитного договору, суд обґрунтовано не визнав Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи, копії яких долучені до справи, складовими кредитного договору між сторонами у справі, оскільки вони не підписані позичальником. За таких же обставин суд першої інстанції правильно не визнав, що, підписавши анкету-заяву, відповідач приєднався до цих документів.

Банк вказував, що Умови та правила є публічною офертою, що містять умови та правила надання банківських послуг банком своїм клієнтам. Таким чином, клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг банку в будь-який час.

Дійсно, вказані документи можуть бути складовими договору банківського обслуговування, але річ йде саме про конкретний договір кредитний.

Отже, банк не враховує, що до кредитного договору законом встановлено окремі вимоги, а саме, за приписами статті 1055 ЦК України він може укладатись лише в письмовій формі, яка передбачає його підписання сторонами, а у разі недодержання цієї форми, такий договір є нікчемним.

Тому складовими кредитного договору, як і сам кредитний договір, можуть бути лише

підписані відповідачем документи, яких, крім анкети-заяви, позивач не надав. А відтак, не підтвердив істотних умов кредитного договору, укладеного між сторонами у справі, оскільки підписана анкета-заява не містить визначення відсотків, штрафів, пені, ставок і порядку їх нарахувань, вимог щодо строків та порядку погашення, зокрема, і тіла кредиту.

З огляду на вказане, не має правового значення і ті факти, на які посилається банк в скарзі: що Умови та правила надання банківських послуг затверджені наказом, який по даті наближений до дати підписання анкети-заяви; що відповідач у цій справі проти позову банку та прийняття цих документів як складових договору не заперечував.

Тому колегія вважає, що не мається підстав для відступу від правового висновку, висловленого у постанові ВП ВС від 03.07.2019р. у справі № 342/180/17-ц, яку правомірно враховано судом при розгляді цієї справи.

Надалі банк вказує, що наявність кредитних відносин та використання кредитних коштів позичальником, а також часткове погашення ним кредиту підтверджуються випис-

кою по картрахунку відповідача, якому було видано на підставі анкети-заяви кредитну картку "Універсальна", а згодом ще декілька карток, якими він користувався.

В матеріалах справи міститься виписка про рух коштів по картрахунку відповідача, яка дійсно є первинним бухгалтерським документом, яким фіксується факт виконання банківських операцій та який служить підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах; в ньому відображаються всі операції за картковим рахунком клієнта ОСОБА_1 , в т.ч., маються відомості щодо встановленого розміру кредитного ліміту, його зміну, зняття грошових коштів клієнтом та погашення ним заборгованості.

Згідно з довідкою АТ КБ "ПриватБанк" без номера та дати банк видав відповідачу ОСОБА_1 такі банківські картки: 19.09.2017р. - № НОМЕР_1 зі строком дії до 09/21, 13.04.2018р. - № НОМЕР_2 зі строком дії до 03/22, 12.05.2018р. - № НОМЕР_3 зі строком дії до 03/22 (а.с. 16).

13.04.2018 року відбувся старт карткового рахунку № НОМЕР_4 .

Згідно наданої банком довідки, 13.04.2018 р. на банківську картку № НОМЕР_4 банком було встановлено кредитний ліміт в розмірі 10 000,00 грн., 19.06.2018р. його збільшено до 31 000,00 грн., 24.06.2018р. залишено 31 000,00 грн., 24.06.2018р. зменшено до 25 000,00 грн., 09.07.2018р. збільшено до 35 000,00 грн., 08.08.2018р. збільшено до 36 000,00 грн., 08.09.2018р. зменшено до 0,00 грн. (а.с. 15). Вказані дані підтверджуються також випискою про рух коштів по картрахунку ОСОБА_1 .

Суд вказував, що фактично отримана сума кредиту позивачем погашена, а сума простроченого тіла кредиту включає в себе інші нарахування, не передбачені заявою б/н від 17.11.2017. Тому суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Між тим, погодитись з такими обґрунтуваннями не можна, оскільки вони носять суперечливий характер.

Так, виписка про рух коштів по картрахунку клієнта є первинним бухгалтерським документом та доводить користування клієнтом виданими банком картками, зокрема, містить відомості про розмір встановленого або зміненого кредитного ліміту, користування кредитними коштами та внесення коштів на рахунок клієнтом. Колегія вважає, що ця виписка в такому разі саме і доводить отримання відповідачем кредитних коштів від банку та користування ними, а також здійснені на погашення кредиту платежі.

Та саме за випискою про рух коштів можна чітко визначити розмір неповернутого

кредиту, відслідкувавши витрати відповідача та вкладені на картрахунок кошти.

У розрахунку банк визначив заборгованість за простроченим тілом кредиту станом на 18.05.2020р. у розмірі 30972,27 грн.

Шляхом аналізу виписки про рух коштів по картрахунку колегією встановлено, що відповідач активно користувався усіма виданими йому картками протягом тривалого часу, оплачуючи інтернет-послуги, розважальні заходи, здійснюючи перекази на картки третіх осіб, а також на його картрахунок надходили регулярні поповнення.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" повернуті відповідачем не в повному обсязі, а також вимоги ч. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, колегія вважає, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом стягнення з боржника фактично отриманої суми кредитних коштів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. в справі № 342/180/17.

За випискою про рух коштів підраховано, що всього відповідачем протягом періоду з 13.04.2018р. (дата встановлення кредитного ліміту вперше) по 20.08.2018р. здійснено витрат на суму 281 837,13 грн., та в подальшому припинено користування картками. В той же час відповідачем за цей же період внесено коштів на суму 243 355,40 грн., банком з 13.04.2018р. по 01.03.2020р. було списано відсотки 11 010,00 грн., автоматично погашено з інших карток 7 497,50 грн., що у підсумку становить суму погашення кредиту у розмірі

261 862,90 грн.

Тому, оскільки, як правильно встановлено судом першої інстанції, погоджених умов щодо відсотків, пені та штрафів між сторонами у справі не мається, то вони безпідставно нараховувались відповідачу, а тому всі внесені кошти слід спрямувати на погашення тіла кредиту, а не на ці складові заборгованості, яка визнається колегією як неправомірно нарахована.

Оскільки належним чином узгоджених умов щодо нарахування відсотків та їх ставки матеріали справи не містять, то банк не мав права нараховувати їх відповідачу та спрямовувати кошти, що надходили на рахунок, на їх погашення, а також здійснювати їх списання.

При цьому, колегія погоджується з судом, що прострочене тіло кредиту виникло у зв`язку з додаванням до нього нарахованих відсотків та пені, що не узгоджували сторони, а відтак правильним є враховувати лише ті кошти, якими фактично скористалась відповідач.

З урахуванням зазначеного, колегія вважає, що для визначення розміру заборгованості відповідача за кредитом від суми кредитних коштів, якою скористався відповідач у розмірі 281 837,13 грн., слід відрахувати суму добровільного погашення, суму списання та суму автоматичного погашення в загальному розмірі 261 862,90 грн., що і буде становити суму до стягнення: 281 837,13- 261 862,90 = 19 974,23 грн.

Що стосується нарахованих відповідно до вимог ст.. 625 ЦК України відсотків, які банк застосував за ставкою у розмірі 84 %, обумовленою змінами до договору, то колегія зазначає, що таких умов у письмовому вигляді банк з відповідачем не погоджував, а тому такі відсотки нараховані банком неправомірно.

Відсотки, передбачені статтею 625 ЦК України за ставкою, встановленою цією нормою, банк нарахувати не просив. Крім того, таке право виникає у банку лише після стягнення рішенням у цій справі визначеної судом заборгованості, оскільки правовідносини по заборгованості, що утворилась за умовами кредитного договору, які з відповідачем не погоджувались, не створює підстав для нарахування 3 % річних згідно із статтею 625 ЦК України, так як заборгованість фактично наразі виникла і підтверджена вперше судовим рішенням, у разі невиконання якого банк набуває відповідне право в майбутньому.

Таким чином, в ході апеляційного перегляду справи колегія визнала апеляційну скаргу банку частково обґрунтованою, а саме, в частині заборгованості за тілом кредиту у розмірі 19 974,23 грн., тому у відповідності до пп. 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог банку щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про їх часткове задоволення на вказану суму.

Ухвалюючи постанову про часткове задоволення позову, колегія у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України вирішує питання про розподілу судових витрат.

Так, банком за подання позову майнового характеру з ціною на суму 41794,83 грн. сплачено судовий збір у сумі 2102 грн., за подання апеляційної скарги - 3153 грн., а всього 5255 грн. Тому банку за рахунок відповідача належить до компенсації сума судового збору у розмірі: 5255 х 19 974,23 : 41794,83 = 2511,42 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1 пп. 3, 4, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Крилової Олени Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 02 листопада 2020 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Позовні вимоги АТ "КБ "Приватбанк" щодо стягнення тіла кредиту задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_5 , зареєстроване місце мешкання: АДРЕСА_1 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК"(ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором про надання банківський послуг б/н від 17.11.2017 року за тілом кредиту у розмірі 19 974 (дев`ятнадцяти тисяч дев`ятсот сімдесяти чотирьох ) гривень 23 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" судовий збір в сумі 2511 (двох тисяч п`ятсот одинадцяти) гривень 42 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 05 лютого 2021 року.

Головуючий:

Судді: