Справа № 446/1557/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т.І.
Провадження № 22-ц/811/1524/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду:

головуючоїсудді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Жукровська Х.І.,

з участю представника позивача Ребрика А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 02 жовтня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а :

11 серпня 2016 року ПАТ "УкрСиббанк" звернувся в суду із позовом до ОСОБА_1 у якому просив стягнути з відповідачки суму боргу за кредитним договором №0 від 14.11.2006 року у розмірі 93 916,88 доларів США та суму заборгованості за кредитним договором №0 від 30.07.2007 року в розмірі 152 842,51 доларів США.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 14.11.2006року між банком та відповідачем було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого їй було надано кредит в іноземній валюті у сумі 80 000,00 доларів США із обов`язком повернути такий до 14.11.2018 року та під 11,3% річних. А 30.07.2007року між банком та відповідачем було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого їй було надано кредит в іноземній валюті у сумі 100 00,00 доларів США із зобов`язанням повернути такий до 28.07.2019року під 13,5% річних. У зв`язку із невиконанням взятих на себе зобов`язань зі сторони відповідачки, 29.12.2015року ОСОБА_1 було направлено вимоги про повернення заборгованості. Сума заборгованості станом на 27.07.2016року за кредитним договором №0 від 14.11.2006року становить 93 916,88 доларів США, а за кредитним договором №0 від 30.07.2007року - 152 842,51 доларів США.

Рішенням Кам`янка - Бузький районного суду Львівської області від 02 жовтня 2017 року позов ПАТ «УкрСиббанк» - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" () суму заборгованості за кредитним договором № 0 від 14.11.2006 року, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 37 719,00 доларів США, заборгованості за відсотками у сумі 26 762, 73 доларів США, пені за кредитом у сумі 362 857, 66 грн. та пені за відсотками у сумі 374 501, 79 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" () суму заборгованості за кредитним договором № 0 від 30.07.2007 року, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 53 281,00 доларів США, заборгованості за відсотками у сумі 49 000,70 доларів США, пені за кредитом у сумі 451 607, 99 грн. та пені за відсотками у сумі 731 006, 27 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Рішення Кам`янка - Бузького районного суду Львівської області від 02 жовтня 2017 року оскаржила ОСОБА_1 ..

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції на підставі виписки по рахунку та заяви на видачу готівки №16 від 30.07.2017 року прийшов до висновку, що між сторонами було укладено два кредитних договори відповідно до яких вона отримала кредитні кошти на суму 80 000,00 доларів США та у сумі 100 000,00 доларів США, відповідно. Проте, зазначає, що вона не отримувала кредитні кошти на загальну суму 80 000,00 доларів США та на загальну суму 100 000,00 доларів США відповідно, оскільки виписка з її поточного рахунку підтверджує лише рух коштів, а заява на видачу готівки № 16 від 30.07.2007 року свідчить лише про намір позичальника отримати кредит готівкою, а не про факт отримання грошових коштів за видатковим ордером. А тому суд першої інстанції у порушення ст.ст. 212-214 ЦПК України належним чином не оцінив, чи достатніми є докази (виписка по рахунку та заява на видачу готівки № 16 від 30.07.2017 року) на підтвердження того, що нібито вона отримала грошові кошти за кредитними договорами в сумі 80 000,00 доларів США та у сумі 100 000,00 доларів США, відповідно. Таким чином, вважає, що суд першої інстанції, при розгляді даної справи неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та прийшов до помилкового висновку, що нею було отримано кредитні кошти на суму 80 000,00 доларів США та у сумі 100 000,00 доларів США, відповідно, на підставі недостатніх доказів, що свідчить про необґрунтованість висновків суду фактичним матеріалам справи.

Крім того, покликається на те, що вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті. Такі ж висновки узгоджуються з правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленою у ухвалі від 19.11.2014 року №6-38066св14.

Таким чином, вважає, що суд першої інстанції залишив поза увагою питання щодо можливості стягнення заборгованості в іноземній валюті та не перевірив наявності у позивача відповідної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями.

Враховуючи наведене, просить суд скасувати рішення в частині стягнення з неї на користь ПАТ «УкрСиббанк» суми заборгованості за кредитним договором №0 від 14.11.2006року, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 37 719,00 доларів США, заборгованості за відсотками у сумі 26 762,73 доларів США, пені за кредитом у сумі 362 857, 66 гри. та пені за відсотками у сумі 374 501, 79 гри.; за кредитним договором №0 від 30.07.2007 року, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 53 281,00 доларів США, заборгованості за відсотками у сумі 49 000,70 доларів США, пені за кредитом у сумі 451 607,99 грн. та пені за відсотками у сумі 731 006,27 грн. та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст.1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідачка та її представник, будучи належним чипном повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, клопотань про відкладення розгляду справи не подали, тому колегія суддів, зважаючи на тривалий розгляд справи судом апеляційної інстанції і неодноразове відкладення розгляду справи за клопотанням представника відповідачки, в тому числі, і з метою мирного врегулювання спору, а також на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, прийшла до висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, які не з`явились.

Після проголошення вступної та резолютивної частини постанови, до суду надійшло клопотання представника відповідачки про відкладення розгляду справи, однак таке колегією суддів вже не могло вирішуватись, оскільки розгляд справи завершився.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що 14 листопада 2006 року між АКІБ "Укрсиббанк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №0 відповідно до умов Розділу 1 якого, банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати і повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 80 000,00 доларів США. Термін кредиту з 14.11.2006року по 14.11.2016 року, сума відсотків за використання кредиту 11,3% річних (а.с. 4-12).

Як вбчається із виписки по рахунку ОСОБА_1 14.11.2006року їй було надано кредит у відповідності до умов договору у сумі 80 000,00 доларів США (а.с. 148).

Відповідно до умов кредитного договору №0 від 14.11.2006року сторони погодили графік погашення кредиту, який передбачав погашення кредиту до 14 числа кожного місяці у сумі 667,00 доларів США, що відповідає п. 1.3.4. договору (а.с. 13-16).

26 лютого 2009 року між АКІБ "Укрсиббанк" та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до вищевказаного кредитного договору та змінено термін повернення кредиту до 14.11.2018року (а.с. 17).

26.02.2009року сторони змінили графік погашення цього кредиту та визначили, що кожного місяця до 14 числа позичальник сплачує 667,00 доларів США, після 15.03.2010року по 592,00 долари США (а.с. 17-20).

Із розрахунку заборгованості за даним кредитним договором вбачається, що позичальник востаннє виконував свої зобов`язання по кредиту 29.04.2011року, а починаючи із 16.05.2011року не сплачує таку повністю (а.с. 24).

29 грудня 2015 року АТ "Укрсиббанк" надіслав ОСОБА_1 вимогу за № 30-4/1682 по кредитному договору №0 від 14.11.2006року, якою констатував заборгованість у розмірі 88 010,35 доларів США станом на 21.12.2015року та просив погасити її протягом 14 календарних днів, а у випадку несплати банк буде стягувати борг примусово в повному обсязі (а.с. 21-22). Така вимога отримана позичальником 05.01.2016року (а.с. 56).

Згідно довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором №0 від 14.11.2006року, загальна сума боргу ОСОБА_1 станом на 27.07.2016року складає 53 702,34 доларів США - заборгованість за кредитом, 40214, 54 доларів США - заборгованість за відсотками, 737 359,45 грн. - пеня за кредитом та відсотками (а.с. 23-36).

Окрім того, 14 листопада 2006 року між АКІБ "Укрсиббанк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №0 відповідно до умов Розділу 1 якого, банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 100 000,00 доларів США. Термін кредиту з 30.07.2007 року по 28.07.2017 року, сума відсотків за користування кредитними коштами встановлена у розмірі 13,5% річних (а.с. 37-42).

Також, відповідно до умов кредитного договору №0 від 30.07.2007 року сторони погодили графік погашення кредиту, який передбачав погашення кредиту до 25 числа кожного місяці у сумі 834,00 доларів США, що відповідає п. 1.3.4. договору (а.с. 46-49).

Як видно із заяви на видачу готівки №16 банк видав позичальнику 100 000,00 доларів США (а.с. 74).

26 лютого 2009 року між АКІБ "Укрсиббанк" та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до вищевказаного кредитного договору та змінено термін повернення кредиту до 28.07.2019 року (а.с. 50).

26.02.2009року сторони змінили графік погашення цього кредиту та визначили, що кожного місяця до 25 числа позичальник сплачує 834,00 долари США, після 25.03.2010року по 753,00 долари США (а.с. 50-53).

29 грудня 2015 року АТ "Укрсиббанк" надіслав ОСОБА_1 вимогуза № 30-4/1684 по кредитному договору №0 від 30.07.2007року, якою констатував заборгованість у розмірі 142 076,25 доларів США станом на 21.12.2015року та просив погасити її протягом 14 календарних днів, а у випадку несплати банк буде стягувати борг примусово в повному обсязі (а.с. 54-55). Така вимога отримана позичальником 05.01.2016року (а.с. 56).

Як видно із розрахунку заборгованості за даним кредитним договором, позичальник востаннє виконував свої зобов`язання по кредиту 29.04.2011року, а починаючи із 25.05.2011року не сплачує таку повністю (а.с. 58).

Згідно довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором №0 від 30.07.2007року, загальна сума боргу ОСОБА_1 станом на 27.07.2016року складає 73 611,06 доларів США - заборгованість за кредитом, 79231,45 доларів США - заборгованість за відсотками, 1 182 614,26 грн. - пеня за кредитом та відсотками (а.с. 57-73).

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що вимоги щодо дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами позичальник отримав 05.01.2016року (а.с. 56), а до суду позивач звернувся 11.08.2016року (а.с. 1).

Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами було укладено два кредитних договори відповідно до яких відповідач отримав кредитні кошти на суму 80 000,00 та 100 000,00 доларів США.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав та надав відповідачу кредити в обумовленій сумі.

Відповідно до змісту пункту 2 розділу І та пункту 1 глави розділу ІІІ Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, касові операції - операції, які здійснює банк, а саме: видача готівки, приймання її та обмін не придатних до обігу банкнот (монет) на придатні до обігу банкноти (монети), банкнот на монети, монет на банкноти, банкнот (монет) одного номіналу на банкноти (монети) іншого номіналу, вилучення з обігу сумнівних банкнот (монет), валютно-обмінні операції та операції з банківськими металами.

До касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать: заява на переказ готівки (додаток 6), прибутково-видатковий касовий ордер (додаток 7), заява на видачу готівки (додаток 8), прибутковий касовий ордер (додаток 9), видатковий касовий ордер (додаток 10 ), грошовий чек (додаток 11), а також рахунки на сплату платежів та документи, установлені відповідною платіжною системою для відправлення переказу готівки та отримання його в готівковій формі.

При цьому виписка по особовому рахунку боржника відповідно до положень статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» є первинним документом.

Доводи апеляційної скарги про те, що банк не надавав позичальнику кредитні кошти, є необґрунтованими, оскільки відповідно до матеріалів справи передбачений кредитними договорами порядок надання кредитних коштів був дотриманий, що підтверджується у тому числі випискою з особового рахунку позичальника, заявою на видачу готівки, заявою на переказ готівки.

Крім того, у кредитні договори вносились зміни, які відповідачка підписувала і, відповідно, частково погашала кредит, розрахунки розміру заборгованості за кредитними договорами містять детальний розпис нарахованої заборгованості, як поточної, так і простроченої, відповідно до графіку погашення кредиту, з вказівкою на щомісячні платежі, дати нарахування складових загальної заборгованості за кредитом та дати здійснення платежів. Доказів, які б спростовували правильність нарахування банком заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_1 не надала.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором та пені припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено правовий висновок про те, що норма абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку користування коштами. Право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку, на який надавалась позика, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Умовами кредитних договорів від 14 листопада 2006 року за №0 та 30 липня 2007 року за № 0 передбачено право банку вимагати дострокового повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цими договорами.

Отже, надіславши 29 грудня 2015 року ОСОБА_1 вимогу по кредитному договору за №0 від 14.11.2006 року, банк використав своє право на дострокове його виконання згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України та змінив строк виконання основного зобов`язання з14.11.2018 року на 20.01.2016 року, після чого втратив право здійснювати нарахування відсотків та пені за умовами цього договору.

Надіславши 29 грудня 2015 року ОСОБА_1 вимогу по кредитному договору за№ 0 від 30 липня 2007 року банк також використав своє право на дострокове його виконання згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України та змінив строк виконання основного зобов`язання з 28.07.2019 рокуна 05.02.2016 року, після чого також втратив право здійснювати нарахування відсотків та пені за умовами цього договору.

У той же час, із наданих позивачем розрахунків вбачається, що заборгованість за указаними кредитними договорами з урахуванням процентів за користування кредитом та пені розрахована станом на 27.07.2016 року, тоді як строки виконання основних зобов`язань, за наявності досудових вимог, настали, відповідно, 20.01.2015 року та 05.02.2016 року.

Оскільки зі спливом строків, на які були надані кредити, припиняється право кредитора нараховувати проценти за користування кредитом та пені, суд першої інстанції, не перевірив чи були у кредитора підстави для нарахування процентів та пені за умовами кредитних договорів відповідно: після 20.01.2016 року по договору за №0 та після 05.02.2016 року по договору № 0 від 30.07.2007 року та безпідставно вважав обґрунтованими нараховані банком відсотки за користування кредитними коштами та пеня після зазначених вище дат.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу (Постанова ВСУ від 29.03.2017р. № 132/3645/14-ц).

Оскільки умовами укладених між сторонами договір установлені окремі самостійні зобов`язання щодо повернення кредиту щомісячно, то відповідальність за невиконання кожного з них настає окремо.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Суд першої інстанції вірно застосував строк позовної давності зазначивши, що вимоги по кредитному договору від 14.11.2006року з моменту порушення права - 16.05.2011 року до 11.08.2013 року та вимоги по кредитному договору від 30.07.2007 року з моменту порушення права - 25.05.2011року до 11.08.2013року, є вимогами поза межами строку позовної давності.

Судом першої інстанції також вірно встановлено, що: по кредитному договору від 14.11.2006року за період з 16.05.2011року до 11.08.2013року сума заборгованості за кредитом становить 15 983,34 доларів США, сума заборгованості за відсотками становить 13 451, 81 доларів США, що відповідає розрахунку позивача (а.с. 24, 31); по кредитному договору від 30.07.2007 року за період з 25.05.2011року до 11.08.2013 року сума заборгованості за кредитом становить 20 330,06 доларів США, сума заборгованості за відсотками становить 30 230,75 доларів США., що відповідає розрахунку позивача (а.с. 58, 66).

На підставі викладеного колегія приходить до висновку, що сума заборгованості по тілу кредиту: за кредитним договором №0 від 14.11.2006 року становить 37 719, 00 доларів США (53702,34 15983,34=37 719, 00); за кредитним договором №0 від 30.07.2007 року становить 53 281,00 доларів США (73611,06 20330,06 =53 281,00).

Сума заборгованості по відсотках: за кредитним договором №0 від 14.11.2006 року становить 22 547, 04 доларів США доларів США (35 998, 85-13 451, 81=22 547, 04); за кредитним договором № 0 від 30.07.2007 року становить 41 318,70 доларів США (71 549, 65 30 230, 75=41 318, 70).

Також, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Враховуючи викладене сума заборгованості по пені за кредитним договором №0 від 14.11.2006 року за період з 11.08.2015 року по 20.01.2016 року становить: 181 489, 06 грн. - пеня за кредитом та 184 468, 72 грн. - пеня за відсотками.

Сума заборгованості по пені за кредитним договором № 0 від 30.07.2007 року за період з 11.08.2015 року по 05.02.2016 року становить: 221 327,61 грн. - пеня за кредитом та 354 664, 53 грн. - пеня за відсотками.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення кредитної заборгованості за відсотками та пенею необхідно змінити, зменшивши розмір кредитної заборгованості за цими платежами.

Грошовою одиницею України є гривня. При цьому не встановлюються обмеження щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав (стаття 99 Конституції України).

Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті, чи їх еквівалент.

Порядок надання дозволу Національного банку України (далі - НБУ) на банківські операції та генеральних ліцензій (що діяв на час укладення оспорюваного кредитного договору) установлювався Положенням про порядок видачі банком банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджених постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275, у пункті 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому положення, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, відповідно до декрету Кабінету Міністрів України.

Відповідно до статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового договору (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями.

НБУ надано АКІБ «УкрСиббанк» банківську ліцензію від 24 грудня 2001 року № 75 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першоюта пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банкита банківську діяльність», серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями. Невід`ємною частиною ліцензії є дозвіл від 19 листопада 2002 року № 75-2 з додатком, в якому наведено перелік операцій, що має право здійснювати АКІБ «УкрСиббанк» з валютними цінностями.

Отже, ПАТ «УкрСиббанк» на час укладення оспорюваного договору мав банківську ліцензію та дозвіл на право здійснювати банківські операції з валютними цінностями.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що що при укладенні між сторонами кредитного договору не були порушені вимоги Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» та норми ЦК України, а посилання позивача щодо невідповідності умов кредитного договору законодавству України з підстав, пов`язаних з валютою кредитування, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

У зв`язку з наведеним, слід також дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-190цс15.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Пунктами першим та другим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що оскільки висновки, викладені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, в частині часткового задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом та пенею не відповідають обставинам справи, то у цій частині таке слід змінити, зменшивши розмір стягуваних відсотків за користування кредитом та пені, в відповідно, судового збору за подання позову до суду першої інстанції. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Статтею 382 ЦПК України, передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позов банку суд задовольняє частково (на 59,49% від ціни позову) то з ОСОБА_1 на користь ПАТ "УкрСиббанк" необхідно стягнути судовий збір за подання позову до суду першої інстанції в сумі 71 705, 00 грн.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п.п. 1, 2, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 02 жовтня 2017 року змінити, зменшивши розмір стягуваних відсотків за користування кредитом та пені, а також судового збору за подання позову до суду першої інстанції, і викласти абзаци другий, третій та п`ятий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" () суму заборгованості за кредитним договором № 0 від 14.11.2006 року, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 37 719,00 доларів США, заборгованості за відсотками у сумі 22 547, 04 доларів США, пені за кредитом у сумі 181 489, 06 грн. та пені за відсотками у сумі 184 468, 72 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" () заборгованість за кредитним договором № 0 від 30.07.2007 року, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 53 281, 00 доларів США, заборгованості за відсотками у сумі 41 318,70 доларів США, пені за кредитом у сумі 221 327, 61 грн. та пені за відсотками у сумі 354 664, 53 грн.».

«Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" () судовий збір за подання позову до суду першої інстанції в сумі 71 705 грн. 00 коп.»

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 червня 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.