Справа № 134/364/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08 червня 2021 року смт. Крижопіль

Крижопільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючої судді Кантонистої О.О.

за участю секретаря судового засідання Балух О.В.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки - адвоката Глушкової О.І.

співвідповідача ОСОБА_2

його представника - адвоката Чудака В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Крижопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої онуки ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по аліментам, пені за прострочення сплати аліментів, інфляційних втрат та трьох процентів річних,

встановив:

У березні 2021 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої онуки ОСОБА_3 , звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по аліментам, пені за прострочення сплати аліментів, інфляційних втрат та трьох процентів річних.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що її дочка ОСОБА_4 перебувала у шлюбі зі ОСОБА_2 , в період якого у них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання їхньої дочки ОСОБА_3 в розмірі 150 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

У зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_2 належним чином не виконував свій батьківський обов`язок щодо утримання дочки ОСОБА_3 , у нього утворилася заборгованість зі сплати аліментів, яка згідно з розрахунком заборгованості, складеним державним виконавцем Томашпільського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), станом на червень 2020 року складає 20565,57 грн.

З 25 березня 2020 року її онука ОСОБА_3 проживає разом зі нею в АДРЕСА_1 , оскільки втекла від матері та її співмешканця, які знущалися з дитини, принижували її та застосовували до неї фізичну силу.

У червні 2020 року вона звернулася до Крижопільського районного суду Вінницької області із позовом до відповідачів про стягнення аліментів на утримання малолітньої онуки ОСОБА_3 , оскільки відповідачі відмовляються надавати будь-яку матеріальну допомогу добровільно і вона змушена утримувати онуку на свою пенсію.

Після пред`явлення вищевказаного позову, відповідачі домовилися між собою та 25 червня 2020 року відповідачка ОСОБА_4 відкликала виконавчий лист та написала розписку про отримання від відповідача ОСОБА_2 всієї суми заборгованості по аліментам.

На той час онука вже проживала з нею, а не з матір`ю, однак жодних коштів з цих аліментів вона не отримала, і як вбачається, відповідачка ОСОБА_7 витратила їх на власні потреби.

Таким чином, аліменти, які стягувалися з відповідача ОСОБА_2 на утримання його дочки ОСОБА_3 за виконавчим листом, виданим 01.11.2007 року Томашпільським районним судом Вінницької області (справа № 2-648 2007 р.), є власністю дитини, а не стягувача аліментів - відповідачки ОСОБА_4 , яка розпорядилася ними не в інтересах дитини, а виключно для задоволення власних потреб.

Зважаючи на те, що на час отримання аліментів дочка співвідповідачів ОСОБА_3 не проживала разом з матір`ю і відповідачка ОСОБА_4 не витратила отриману нею заборгованість по аліментам на потреби дочки, тому відповідачка ОСОБА_4 набула аліменти в сумі 20565,57 грн. без достатньої правової підстави, а тому зобов`язана повернути їх дитині, на утримання якої вони стягувалися і які є її власністю.

Крім того, відповідачка ОСОБА_4 в силу вимог ст. 625 ЦК України зобов`язана сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, тобто з 25 червня 2020 року по даний час, а також три проценти річних від простроченої суми.

Згідно з доданими розрахунками інфляційні нарахування з 25.06.2020 року по час подання позову складають 876,07 грн., а 3 % річних - 421,69 грн.

Зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_2 належним чином не сплачував аліменти на утримання своєї дочки ОСОБА_3 , у зв`язку з чим утворилася заборгованість, а повну суму боргу було сплачено до 01 червня 2020 року, то сума пені складає 62090,85 грн. 85 коп., а оскільки стягненню підлягає сума не більше 100 % заборгованості, тому з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути 20565,57 грн.

У відповідності до ст. 625 ЦК України інфляційні втрати за порушення строків сплати аліментів згідно з доданими розрахунками складають 624,61 грн., 3 % річних - 463,07 грн.

Враховуючи викладене, позивачка ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 безпідставно отриману нею заборгованість по аліментам в сумі 20565,57 грн., інфляційні втрати в сумі 876,07 грн. та три проценти річних в сумі 421,69 грн., а також стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 20565,57 грн., інфляційні втрати в сумі 624,61 грн. та три проценти річних в сумі 463,07 грн.

16 березня 2021 року ухвалою судді Крижопільського районного суду відкрито провадження по справі і постановлено розглядати справу за правилами загального провадження. В даній ухвалі було задоволено клопотання позивачки та витребувано у Томашпільського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) матеріали виконавчого провадження за виконавчим листом, виданим 01 листопада 2007 року Томашпільським районним судом Вінницької області (справа № 2-648), про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

05 квітня 2021 року до суду надійшов відзив на позов від представника співвідповідача ОСОБА_2 - адвоката Чудака В.Д., в якому він просив в задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вказав, що відповідач ОСОБА_2 за рішенням суду сплачував аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 в розмірі 150 грн. щомісячно, крім того, добровільно надавав кошти ОСОБА_4 на утримання дочки, тому фактично ніякої заборгованості немає. ОСОБА_4 забрала виконавчий лист, оскільки ОСОБА_2 добровільно допомагає утримувати дочку. В заяві ОСОБА_4 вказала, що вона отримала аліменти, а не заборгованість по аліментам, і будь-яких претензій до ОСОБА_2 не має.

Окрім того, законними представниками малолітніх та неповнолітніх дітей є їхні батьки та опікуни. Законними представниками не можуть бути бабусі, дідусі, інші родичі, незважаючи на те, що вони проживають разом з неповнолітніми або малолітніми, виховують їх тощо (якщо тільки вони не є опікунами). Те, що неповнолітня дочка співвідповідачів ОСОБА_3 проживає разом з бабою ОСОБА_1 , не уповноважує останню на звернення до суду з даним позовом.

05 травня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивачка та її представник - адвокат Глушкова О.І. позов підтримали та просили задовольнити. Представник позивача вказала, що за рішенням суду зі ОСОБА_2 стягувалися аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання дочки ОСОБА_3 в розмірі 150 грн. щомісячно. Станом на червень 2020 року утворилася заборгованість по аліментам. З 25 березня 2020 року дочка співвідповідачів ОСОБА_3 проживає разом з бабою - позивачкою ОСОБА_1 . В зв`язку з тим, що співвідповідачі не надавали матеріальної допомоги на утримання дочки ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів та з 18 червня 2020 року на її користь стягуються аліменти зі співвідповідачів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 . Коли співвідповідачі дізналися про позов, вони домовилися між собою і ОСОБА_8 забрала виконавчий лист, згідно якого зі ОСОБА_2 стягувалися аліменти на її користь на утримання дочки ОСОБА_3 в розмірі 150 грн. щомісячно. При цьому ОСОБА_8 отримала всю суму заборгованості, яку витратила на власні потреби, тому вона зобов`язана повернути дані кошти, оскільки аліменти є власністю дитини. Позивачка ОСОБА_1 вказала, що онука ОСОБА_3 з березня 2020 року почала постійно проживати з нею, оскільки її мати ОСОБА_4 зі своїм співмешканцем погано ставилися до дитини. Онука ОСОБА_3 деякий час перебувала в батька, але попросила забрати її назад.

Співвідповідач ОСОБА_2 позов не визнав та просив відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю. Його представник - адвокат Чудак В.Д. зазначив, що ОСОБА_4 забрала виконавчий лист не тому, що отримала заборгованість по аліментам, а тому, що ОСОБА_2 , окрім аліментів, присуджених за рішенням суду, постійно добровільно надавав кошти на дочку ОСОБА_3 . Співвідповідач ОСОБА_2 пояснив, що не ухилявся від свого обов`язку утримувати дочку, регулярно сплачував аліменти, матеріально допомагав, купував одяг та інші речі, дочка проводила в його канікули. Про заборгованість по аліментам він дізнався в червні 2020 року.

Співвідповідачка ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі.

Суд, заслухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В п. 27 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Щодо права позивачки ОСОБА_1 на представництво інтересів онуки ОСОБА_3 суд враховує наступне.

У відповідності до ст. 258 Сімейного кодексу України баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.

Таке право передбачено чинним законодавством на підставі самого факту близького кровного споріднення, без необхідності встановлення опіки, піклування чи призначення їх опікуном або піклувальником.

Судом встановлено, що співвідповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 01 листопада 2007 року ухвалено стягувати зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання їх дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 150 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. На підставі цього рішення 01 листопада 2007 року Томашпільський районний суд Вінницької області видав виконавчий лист № 2-648/2007, який перебував на примусовому виконанні у Томашпільському районному відділі державної виконавчої служби.

З 25 березня 2020 року неповнолітня ОСОБА_3 проживає разом зі своєю бабою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1

Зазначені обставини визнаються сторонами та підтверджуються письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, а саме: копією свідоцтва про шлюб позивачки ОСОБА_1 , з якого вбачається, що вона в зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 », копією свідоцтва про народження відповідачки ОСОБА_4 , копією актового запису про шлюб № 13 від 12 жовтня 2006 року між співвідповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , копією актового запису про шлюб № 5 від 07 липня 2008 року між співвідповідачкою ОСОБА_4 та ОСОБА_13 , копією актового запису про шлюб № 2 від 02 березня 2018 року між співвідповідачкою ОСОБА_4 та ОСОБА_15 , копією актового запису про народження ОСОБА_3 № 4 від 16 квітня 2007 року, копією виконавчого листа у справі № 2-648/2007 р. за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, довідками виконкому Городківської сільської ради Крижопільського району Вінницької області від 10 червня 2020 року № 697 та від 25 лютого 2021 року № 358 про те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає зі своєю бабою ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , копією акту відвідування сім`ї/особи від 30 квітня 2020 року, актом обстеження домогосподарства АДРЕСА_1 від 24 вересня 2020 року, а також оглянутими у судовому засіданні матеріалами виконавчого провадження № 5190405.

Згідно розрахунку заборгованості по виплаті аліментів державного виконавця від 10 червня 2020 року, заборгованість по виплаті аліментів ОСОБА_2 станом на 10 червня 2020 року складає 20565,57 грн.

В матеріалах виконавчого провадження знаходиться розписка ОСОБА_4 від 25 червня 2020 року про те, що вона отримала аліменти від ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_3 по ІНФОРМАЦІЯ_2 , претензій не має.

Крім того, 25 червня 2020 року ОСОБА_4 у адресованій в.о. начальника Томашпільського районного відділу державної виконавчої служби заяві просила повернути виконавчий лист № 2-648 від 01 листопада 2007 року, виданий Томашпільським районним судом, про стягнення зі ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 в зв`язку з тим, що ОСОБА_2 добровільно допомагає утримувати дочку.

Згідно постанови державного виконавця Томашпільського районного відділу державної виконавчої служби від 25 червня 2020 року, виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-648, виданого 01 листопада 2007 року Томашпільським районним судом Вінницької області, про стягнення зі ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_4 на утримання дочки ОСОБА_3 в розмірі 150 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття завершено.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала (постанова ВС від 16.01.2019, справа № 753/15556/15-ц).

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позивачкою не доведено факт того, що співвідповідачка ОСОБА_4 без достатньої правової підстави отримувала аліменти від ОСОБА_2 , оскільки правовою підставою було саме рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 01 листопада 2007 року, яким стягнуто аліменти. Разом з тим, у суду відсутні підстави вважати, що ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_2 заборгованість по аліментам в сумі 20565,57 грн., які вона, як стверджує позивачка, витратила на свої потреби. В розписці від 25 червня 2020 року ОСОБА_4 вказала, що отримала від ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 по ІНФОРМАЦІЯ_2 , а в заяві, в якій ОСОБА_4 просила повернути виконавчий лист, зазначено, що виконавчий лист вона просить повернути в зв`язку з тим, що ОСОБА_2 добровільно допомагає утримувати дочку.

Таким чином, суд приходить до висновку, що передбачені цивільним законодавством підстави для стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів на підставі вимог статті 1212 ЦК України відсутні.

В зв`язку з цим не підлягають стягненню з ОСОБА_4 заявлені позивачкою інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми.

Щодо вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення зі ОСОБА_2 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною першою ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

За правовою природою аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які боржник зобов`язаний сплачувати щомісяця і несвоєчасна сплата яких передбачає настання негативних наслідків матеріального характеру у вигляді стягнення неустойки (пені).

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Вказаний висновок підтверджується наступним.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Як було встановлено судом, співвідповідач ОСОБА_2 щомісяця сплачував на користь ОСОБА_4 присуджені судом аліменти в розмірі 150 грн. на утримання дочки ОСОБА_3 , що підтверджується наявними в матеріалах виконавчого провадження розписками ОСОБА_4 та довідками про отримання аліментів в твердій грошовій сумі.

За заявою позивачки ОСОБА_1 від 10 червня 2020 року державним виконавцем було зроблено розрахунок заборгованості ОСОБА_2 по виплаті аліментів. Як вбачається з наявного в матеріалах виконавчого провадження супровідного листа, даний розрахунок направлявся ОСОБА_2 11 червня 2020 року. Як вказав, співвідповідач ОСОБА_2 він не ухилявся від виконання рішення суду, регулярно сплачував присуджені судом аліменти, крім того, добровільно надавав матеріальну допомогу на утримання дочки, про заборгованість дізнався після того, як позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про стягнення з нього та ОСОБА_4 аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , а тому вважає, що заборгованість по аліментам у нього відсутня.

З даних розрахунку заборгованості державного виконавця від 10 червня 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 сплачував аліменти на користь ОСОБА_4 , однак у меншому розмірі, ніж нараховано державним виконавцем, після отримання даного розрахунку відповідач ОСОБА_2 у встановленому законом порядку його не оспорював, тим самим визнавши наявність заборгованості та її розмір. Таким чином, суд вважає, що заборгованість по аліментах виникла з вини ОСОБА_2 .

Однак, право на стягнення неустойки (пені) має саме одержувач аліментів. При цьому одержувач аліментів ОСОБА_4 звернулася до державного виконавця із заявою про повернення їй виконавчого листа, вказавши при цьому, що претензій до ОСОБА_2 не має, оскільки він добровільно допомагає утримувати дочку ОСОБА_3 . В зв`язку з цим виконавче провадження було завершено.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення зі співвідповідача ОСОБА_2 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

За таких обставин зі ОСОБА_2 також не підлягають стягненню інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми.

Отже, з урахуванням вказаного вище, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, дослідивши усі наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

З огляду на відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд не вбачає підстав для стягнення із співвідповідачів на її користь судових витрат.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої онуки ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по аліментам, пені за прострочення сплати аліментів, інфляційних втрат та трьох процентів річних - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивачка: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідачка: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повне рішення складено 14 червня 2021 року.

Суддя