Провадження № 2/344/629/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Шамотайло О.В.

секретаря Устинської Н.С.,

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа: Приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Підхомна Олександра Дмитрівна про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власноті, визнання договору дарування недійсним та поділ спільного сумісного майна, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до відповідача та просить суд встановити факт її спільного проживання з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнати нежитлові приміщення творчої майстерні за адресою АДРЕСА_1 , та торгове приміщення за адресою АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати недійсним Договір дарування, посвідчений 18 липня 2019 року, приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Підхомною О.Д. за №1739 по реєстру нотаріальних дій, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та скасувати Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер 47836479 від 18.07.2019 року, винесене державним реєстратором - приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Підхомною Олександрою Дмитрівною та в порядку поділу майна, визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 (реєстраційний номер облікової картки платка податків НОМЕР_1 ), право власності на 1/2 (одну другу) частину спільного сумісного майна, а саме: нежитлові приміщення творчої майстерні за адресою АДРЕСА_1 ; торгове приміщення за адресою АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 23 липня 1988 року, між нею та ОСОБА_3 було вперше укладено шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син- ОСОБА_6 . В?1994 році сторони переїхали на заробітки до Республіки Польща. У 1996 році ОСОБА_3 повернувся в Україну, а вона залишилась в Польщі. Позивач вказує, що 19.11.1997 року перший шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_3 було офіційно розірвано. В подальшому, 13.11.1999 року між нею та громадянином Польщі, ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ) було зареєстровано шлюб. У цьому ж актовому запису про одруження зазначено про розірвання шлюбу між нею та громадянином Польщі- ОСОБА_7 , рішення суду від 05 травня 2005 року. ІНФОРМАЦІЯ_4 у неї народилась дочка ОСОБА_9 , яка є біологічною дочкою відповідача ОСОБА_3 . Звертає увагу суду, що саме за зверненням відповідача ОСОБА_10 , дані про дочку ОСОБА_11 , були змінені, і батьком дитини, замість ОСОБА_12 був зазначений саме ОСОБА_13 , згідно рішення Районного суду у Старгарді - Щецинському від 26.01.2005 року. До липня 2006 року, вона проживала разом із сином та дочкою в м. Старгарі Республіці Польща, після чого повернулась в Україну, для спільного проживання з батьком дітей відповідачем ОСОБА_14 . Оскільки на той час у них не було власного житла, з 01 серпня 2006 року, вони з відповідачем та дітьми (сином і дочкою), почали спільно проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в будинку який належав сестрі відповідача ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_3 . Водночас, оскільки вони не були власниками цього житла місцем реєстрації її та дітей, була її колишня адреса у м. Рогатин, а чоловік ОСОБА_13 прописався у знайомих, в АДРЕСА_4 . З серпня 2006 року, вони вели спільне домашнє господарство та спільно займались бізнесом. З 17.12.2003 року, ОСОБА_13 зареєстрований як фізична особа підприємець. Вона деякий час (окрім догляду за дітьми) працювала в їхньому мазані, в т.ч. як член сім`ї виконувала різну роботу (працювала продавцем, кухарем, комірником). Деякий час була офіційно працевлаштована у чоловіка, як у фізичної особи підприємця, на посаді комірника, що підтверджується копією трудової книжки. Також з 02.04.2014 року по 29.09.2015 року була зареєстрована як фізична особа - підприємець, та здійснювала підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_1 (магазин « ІНФОРМАЦІЯ_5 ») у приміщенні, зареєстрованому на відповідача (спільно з ним). 17.06.2010 року, ними було придбано нежитлові приміщення творчої майстерні за адресою АДРЕСА_1 , (РНОНМ 30718951) згідно договору купівлі - продажу, посвідченого ПН Івано-Франківського МНО Українець В.В. за №716 по реєстру нотаріальних дій. Титульним власником даного майна зазначений відповідач ОСОБА_3 , однак даний об`єкт є їхнім спільним надбанням. Позивач зазначає, що вартість даного об`єкту нерухомості оцінює в 500 000,00 грн. 15.03.2012 року, ними було спільно придбано домоволодіння (будинок) за адресою АДРЕСА_5 , (РНОНМ 34652153) згідно Договору купівлі - продажу, посвідченого ПН Івано-Франківського МНО Шпаргало О.В. за №375 по реєстру нотаріальних дій. Даний будинок оформлено на них обох, по 1/2 частки, на ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . В даному житлі сторони зареєстровані і по цей час. Після придбання будинку, вони разом з дітьми та відповідачем ОСОБА_17 , переїхали в даний будинок, де продовжили спільно проживати однією сім`єю та вести спільне домашнє господарство. Також, вони спільно придбали в забудовника (будівельна фірма Екстім) вбудоване торгове приміщення, за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 69,3 кв.м. На це приміщення 14.01.2014 року було видано свідоцтво про право власності. Титульним власником даного майна, зазначений відповідач ОСОБА_3 , однак даний об`єкт є їхнім спільним надбанням. Позивач зазначає, що вартість даного об`єкту нерухомості оцінює в 1 250 000,00 грн.

22 грудня 2015 року, між нею та ОСОБА_17 було вдруге укладено шлюб, який було офіційно зареєстровано в Республіці Польща. Цей шлюб не розірвано і по момент звернення до суду із цим позовом. Їхнє спільне проживання з відповідачем починаючи з серпня 2006 року підтверджується також численними спільними фотографіями та показами свідків. Однак, в 2018 році їхні стосунки розлагодились, у зв`язку з подружньою зрадою відповідача. В січні 2019 року, вона разом з дочкою ОСОБА_18 , була змушена переїхати з їхнього будинку, в орендовану квартиру за адресою АДРЕСА_6 . В їхньому будинку за адресою АДРЕСА_5 , залишився проживати відповідач ОСОБА_13 . Разом з цим, в будинку залишились і усі документи, щодо посвідчується право власності на придбані ними об`єкти нерухомості, інші особисті речі та документи, до яких вона зараз не має доступу. Позивач зазначає, що неодноразово зверталась до відповідача, з проханням здійснити поділ спільно придбаного ними майна, однак він відмовився, так само як і надавати будь - які документи на ці об`єкти. Одночасно, вона зараз немає доступу і до їхніх спільних об`єктів за адресою: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , де здійснюється підприємницька діяльність. Вона не отримує жодних доходів від використання даних комерційних приміщень (зокрема від здачі їх в оренду). Оскільки дані два об`єкти зареєстровані тільки на відповідача ОСОБА_3 і під час їх придбання вони не перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі, у нього на даний час немає жодних юридичних перешкод, щодо продажу (відчуження іншим способам) даного майна, без її згоди та відома. З Державного реєстру речових прав їй стало відомо, що 18 липня 2019 року, відповідач без її згоди та відмови уклав Договір дарування, посвідчений ПН Івано-Франківського МНО Підхомною О.Д. за №1739, згідно якого подарував торгове приміщення, за адресою АДРЕСА_2 ((РНОНМ 01), своїй рідній сестрі ОСОБА_5 . Даний фіктивний і незаконний договір відповідач уклав з метою виключення об`єкту з їхнього спільного сумісного майна. Враховуючи зазначене, позивач просить позов задоволити.

20.09.2019 року відповідач подав суду відзив на позов, в якому зазначив, що даний позов є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, у зв`язку із відсутністю предмету спору, виходячи з наступного. Він дійсно в 1988р. зареєстрував шлюб із ОСОБА_1 . В них народився син ОСОБА_19 , однак, через те, що з часом вони перестали підтримувати подружні відносини (він проживав в Україні, а дружина із сином в республіці Польща), їхня сім`я припинила своє існування та вони розлучились. Однак, оскільки вони розлучились, як дорослі і цивілізовані люди, то між ними не було ворожих стосунків, вони продовжували і надалі спілкуватись, адже незважаючи на те, що розлучились їх об`єднював спільний син. Навіть після того, як ОСОБА_1 вийшла заміж за громадянина Польщі, нічого не змінилось, оскільки у кожного із них було своє особисте життя. Саме у зв`язку з існуванням між ними таких відносин, ОСОБА_1 не чинила йому ніколи перешкод у спілкуванні із сином, а оскільки син проживав разом із нею в Польщі, то щоб мати змогу бачитись із сином та спілкуватись із ним, приймати участь в його вихованні та утриманні, він регулярно їздив на короткотривалі проміжки часу в Польщу, боячись втратити зв`язок із сином. В січні 2004р. ОСОБА_1 із сином приїхала в Україну, то ж він намагався якомога більше часу проводити із сином, а відповідно і спілкувався із ОСОБА_1 . Зазначив, що вступив із позивачкою в інтимні стосунки. Згодом ОСОБА_1 повернулась із сином в Польщу, а ще через деякий час вона в телефонному режимі повідомила про свою вагітність, сказавши, що він є батьком її майбутньої дитини. Відповідач крім того зазначив у відзиві, що між ними неприязних відносин не було, то ж підстав не вірити їй у нього не було. Саме тому після народження у ОСОБА_1 доньки, він поїхав до Польщі де визнав факт свого батьківства їхньої доньки.

В літку 2006р. до нього зателефонувала ОСОБА_1 , та повідомила, що вона повернулась із дітьми на проживання в Україну. Оскільки на той час він проживав у будинку своєї сестри ОСОБА_5 , то запитав дозволу сестри, щоб ОСОБА_1 з донькою теж проживала у її будинку. Однак єдиною метою цього було те, що б він мав змогу постійно бачити доньку і сина. Жодної мови про те, що вони будуть жити як сім`я - не було. Сестра дала свою згоду, як власник житла на це, то ж ОСОБА_1 із донькою переїхала проживати в будинок його сестри, де проживав він. Однак, жодного спільного господарства із ОСОБА_1 не вів, жодним бізнесом спільно не займались. Саме тому, з 2007р. ОСОБА_1 знову почала їздити за кордон в республіку Польща, а донька залишилась проживати разом з ним, і така ситуація тривала до весни 2012р. Весною 2012р. ОСОБА_1 вчергове приїхала в Україну із Польщі, та повідомила , що вона має намір отримати громадянство республіки Польща, облаштувала там умови для свого проживання то ж забирає їхню доньку і виїзджає на постійне місце проживання в Польщу. Він за цей час так звик до доньки, яка постійно проживала з ним, що не хотів втрачати доньку, знаючи як це важко по досвіду із сином. То ж він готовий був прийняти будь-які умови ОСОБА_1 , щоб вона не забирала доньку за кордон. ОСОБА_1 висунула свої умови - що або вони стають сімє`ю та починають жити разом як чоловік і дружина, або вона їде за кордон і там влаштовує своє особисте життя. Крім цього була висунута ще одна умова - що проживати вони повинні у своєму власному будинку. Він погодився на ці умови і досить швидко піднайшли житловий будинок, який продавався та вирішили його придбати. А оскільки він мав кошти на рахунку в банку для купівлі житла, то ж вирішив придбати житловий будинок. Саме для цього 15.03.2012р. він розірвав із банком договір депозитного вкладу, зняв всі кошти для придбання будинку. Однак ОСОБА_1 знову висунула чергову умову, а саме, що при купівлі будинку вона виступатиме, як співпокупець, хоча гроші давав виключно він, свої особисті. Оскільки в порівнянні із можливістю спілкуватись із донькою все інше не мало для нього значення, він погодився і на це, і 15.03.2012р. вони придбали будинок, співласниками якого стали разом із ОСОБА_1 . Таким чином, вони не проживали постійно із ОСОБА_1 однією сім`єю із 01.08.2006р., в цей час у них не було нічого спільного (сімейного бюджету, спільного господарства і т.п.) окрім їхніх дітей. Сам по собі факт періодичного проживання позивачки в будинку його сестри (в проміжках часу між поїздками за кордон в Польщу) не може бути достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Із врахуванням вищенаведеного, та зважаючи на те, що до березня 2012р. вони не були сім`єю в розумінні ч. 2 ст. 3 СК України, то відповідно відсутні правові підстави для застосування ст. 74 СК України в даному спорі. Відповідно, оскільки спірне майно придбане ним особисто, та в період коли він не перебував у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_1 , то дане майно поділу не підлягає. Додатково слід зазначити, що вбудоване торгове приміщення за адресою АДРЕСА_2 було придбано ним 07.02.2012р. на підставі Договору № 07/02/12/н на пайову участь у будівництві. На виконання умов даного договору ним 07.02.2012р. було в повному обсязі сплачено кошти за придбане майно, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 3 від 07.02.2012р. Сам же будинок було введено в експлуатацію забудівником в 2013р., саме тому і реєстрація за ним права власності на дане майно була проведена в 2014р. із видачею свідоцтва про право власності на майно. Тобто фактично майно було придбане ним ще до того, як вони розпочали, із позивачкою проживати спільно як сім`я. Просив відмовити в задоволенню позову в повному обсязі за безпідставністю позовних вимог (а.с.62-66).

11.10.2019 року позивачем подано суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що своїм відзивом відповідач ОСОБА_3 підтверджує та визнає факт їхнього проживання разом з двома дітьми, в будинку який належав його сестрі, за адресою: АДРЕСА_3 , починаючи з серпня 2006 року (що якраз і є предметом позову). Однак твердження про те, що вони нібито при цьому не вели спільного господарства і не жили як сім`я, є абсолютно не правдивим, та спростовується наступним. Як вже зазначалась в позовній заяві (і що визнає відповідач ОСОБА_20 у відзиві), фактично їхні сімейні стосунки відновились ще з січня 2004 року. Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_6 у них народилась спільна дочка ОСОБА_18 . В період з 2004 року по серпень 2006 року, вона дійсно проживала у Польщі, що було зумовлено наявністю там роботи, а також в першу чергу тим, що їхній син ОСОБА_19 , навчався у школі саме в Республіці Польща, і вони з відповідачем ОСОБА_17 , хотіли щоб син закінчив навчання саме у польській школі. У цей час ОСОБА_13 , постійно приїздив до них у Польщу, і саме він наполягав на нашому повному переїзді в Україну, після закінчення сином школи. Оскільки на той час у неї не було в Україні власного житла, він домовився з сестрою про те, що сім`я буде тимчасово проживати у неї в с. Драгомирчани, так як чоловік та діти власниці будинку ОСОБА_21 , проживали у США і в будинку були вільні кімнати. Влітку 2006 року, після того як син закінчив польську школу, за наполяганням чоловіка ОСОБА_10 , вона повернулась в Україну з дітьми. Цей час було вибрано для того щоб син подав документи і вступив до українського вищого навчального закладу, що і було зроблено. Саме з серпня 2006 року почалось їхнє безперервне проживання в Україні однією сім`єю з ОСОБА_17 і дітьми, тому в предметі позову зазначено серпень 2006 року. Абсолютно неправдивими є твердження відповідача, про те що він нібито просто дозволив їй пожити в його сестри, оскільки вони з чоловіком розмістились у одній кімнаті - спільній спальні та спали з ним на одному ліжку, вони їли з ним за одним столом. Їжу переважно готувала вона для всіх ( в тому числі і для чоловіка ОСОБА_10 ). Сімейний бюджет був спільним. Дані обставини будуть тверджені показами свідків. Неправдивими і маніпулятивними є твердження ОСОБА_10 , про те що вона нібито після 2007 року аж до 2012 року, залишаючи дітей на проживання з ним, їздила у Польщу на заробітки. В цей час вона була зайнята піклуванням за малолітньою дочкою ОСОБА_18 , якій тоді було від 2 до 7 років. До Республіки Польща в цей період їздила лише раз на рік, на кілька дні. Це було пов`язано з тим, що у Польщі вона була зареєстрована як підприємець, а тому потрібно було подавати звіт до відповідних фіскальних органів цієї країни. На той час вона вже працювала в Україні, у їхньому з відповідачем магазині « ІНФОРМАЦІЯ_5 » в АДРЕСА_1 . Увесь час їхнього спільного сімейного життя з відповідачем ОСОБА_17 (включаючи і період 2006 року по 2015 роки), вони практично щороку їздили разом на відпочинок, переважно за кордон. Поїздки відбувались, як з дітьми так і без них. Разом з чоловіком ОСОБА_17 , в період 2006 по 2012 роки, спільно ходили в гості до родичів та знайомих (в т.ч. без дітей), відпочивали, вели домашнє господарство, спільний побут. Дані обставини підтверджуються спільними фотографіями, сімейними архівним відео (додається) та показами свідків. Сам же відповідач, у відзиві плутається у своїх твердженнях, і спочатку пише, що вони, як одна сім`я 2006 року не проживали (при цьому підтверджуючи проживання в одному будинку), потім стверджує, дійсно проживали як одна сім`я але лише з 2012 року (з моменту придбання ними власного житлового цинку), потім взагалі заперечує будь -які сімейні стосунки між сторонами, забувши при цьому про факт повторної реєстрації шлюбу між ними 22 грудня 2015 року, який на момент подачі відповіді на відзив не розірвано. Дійсно, на той час (2012 рік) у їхній сім`ї було досить накопичень, для придбання, як житлового так і комерційного майна. Ці кошти вони розміщували і у банківських установах. Відповідачем, до відзиву додано довідку Дельтабанку, про наявність вкладу 752 975 грн. станом на 15.03.2012 року (вкладником договором зазначався ОСОБА_13 ). Дані кошти були покладені 14.01.2012 року, а з 2006, вони вже 6 років мали спільний сімейний бюджет. Отже, вони взяли спільні, накопичені роками кошти (вклад) і придбали домоволодіння (будинок) за адресою АДРЕСА_5 , (РНОНМ 34652153) згідно Договору купівлі - продажу, посвідченого ПН Івано-Франківського МНО Шпаргало О.В. за №375 по реєстру нотаріальних дій. Даний будинок оформлено на них обох, по 1/2 частки, на ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Неправдивими, і нічим не підкріпленими є твердження відповідача ОСОБА_10 , про те, що він нібито оформив на неї половину будинку в результаті якогось шантажу. Саме придбання цього житла в частках 1/2, а потім і реєстрацію та фактичне проживання в ньому є беззаперечним доказом спільного придбання майна в інтересах сім`ї, наявність спільних витрат, що є підставою для визнання в судову порядку фактичних шлюбних відносин, які не розпочались раптово в 2012 році, а тривали ще задовго до того, враховуючи спільне виховання дітей та спільне проживання в одному домі ще з 2006 р. Просила суд позов задовольнити в повному обсязі (а.с.96-99).

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні та його представник щодо задоволення позовних вимог заперечили в повному обсязі, ссилаючись на відзив на позовну заяву.

Проаналізувавши викладені в позовній заяві обґрунтування позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши також правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку.

У відповідності до п.5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 виданим повторно від 20.08.2019 року встановлено, що батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.8).

Згідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 виданого повторно від 28.01.2015 року, шлюб між ОСОБА_17 та ОСОБА_1 розірвано 19.11.1997 (а.с.9).

Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_4 встановлено, що батьками ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_8 є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.14-18).

Згідно до копії трудової книжки НОМЕР_5 встановлено, що ОСОБА_1 була прийнята на роботу на посаду комірника згідно до Наказу №5 від 27.11.2015 року (а.с.20).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 25.06.2019 року встановлено, що 24.06.2010 за ОСОБА_17 одноосібно було зареєстровано право власності на нежитлові приміщення творчої майстерні за адресою АДРЕСА_1 придбані ним на підставі договору купівлі-продажу від17.06.2010 (а.с. 22).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 25.06.2019 року встановлено, що 16.03.2012 за ОСОБА_17 та ОСОБА_1 було зареєстровано право власності із визначенням часток по 1/2 на домоволодіння придбані ними на підставі договору купівлі-продажу від 15.03.2012 (а.с.24-25).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.06.2019 року встановлено, що 14.01.2014 за ОСОБА_17 одноосібно було зареєстровано право власності на нежитлові приміщення торгові приміщення за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 26).

У відповідності до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна також випливає, що 18.07.2019 на підставі договору дарування від 18.07.2019 було зареєстровано право власності на торгове приміщення за адресою АДРЕСА_2 за ОСОБА_5 (а.с.28).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_23 , яка є двоюрідною сестрою позивача, по суті спору вказала, що сторони по справі приблизно з 2006-2007 року жили разом однією сім`єю, разом іздили відпочивати за кордон і разом проводили час з родиною, несли спільні витрати на оплату комунальних послуг. На запитання сторони про те, чому ж сторони не реєстрували шлюб під час спільного проживання однією сім`єю, свідок вказала, що їй це не відомо.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , який є сином сторін по суті спору вказав, що сторони по справі приблизно з 2006-2007 року жили разом однією сім`єю, разом їздили відпочивати за кордон і разом проводили час з родиною, вели спільний бізнес.

У своїх поясненнях надалі по суті спору відповідач просив не враховувати пояснення свого сина, оскільки з його слів перед судовим допитом цього свідка позивач повідомила їх сину, що відповідач не є його біологічним батьком.

Також в судовому засіданні переглянуто надані стороною позивача записи, що містять відео-файли щодо присутності обох батьків на урочистостях у дитячому садочку за участі їх спільної дитини - доньки ОСОБА_18 , зі спільного святкування ОСОБА_24 народження їх спільної дитини - доньки ОСОБА_18 , спільного відпочинку на морі тощо.

Заслухавши пояснення сторін та покази свідків, проаналізувавши викладені в позовній заяві обґрунтування сторони позивача та надані у відзиві аргументи сторони відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши також правові норми, які регулюють спірні відносини, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Отож, надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд звертає увагу сторін на таке.

Згідно до ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності із ч.2 ст.3 СК України сім`ю утворюють особи, які спільно мешкають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Також ст. 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому норма про право спільної сумісної власності в осіб, які мають фактичні шлюбні відносини, вступила в силу в 2004 році, тому, застосовується тільки до відносин, що виникли після цього, тобто поширюється на майно, яке придбано з 2004 року (постанова Верховного суду від 4 січня 2020 у справі № 546/912/16-ц), позивач же прохає про таке визнання, починаючи з 2006 року, що не суперечить зазначеній правовій позиції.

Законодавство України визнає шлюбом офіційно зареєстрований шлюб, зокрема, статтею 21 Сімейного кодексу України зазначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (ч.1ст. 21 СК України). Крім цього, в цій же статті передбачено, що роживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя (ч.2 ст. 21 СК України), а релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану (ч.3 ст. 21 СК України). В той же час, Сімейний кодекс, все ж, визнає людей, які разом живуть і здійснюють ведення спільного господарства, однією сім`єю і в певних випадках наділяє окремими правами подружжя осіб, що проживають однією сім`єю.

При цьому факт співжиття однією сім`єю необхідно довести, а у спорі про розподіл майна між фактичним подружжям потрібно довести також і загальне вкладення грошей в майно. З даного приводу Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 червня 1999 р справі № 1-8 / 99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто:

- наявність загальних витрат;

- загальний бюджет;

- загальні витрати на харчування;

- покупка майна для спільного користування;

- участь у витратах на утримання житла, його ремонт;

- взаємна допомога один одному;

- наявність усних або письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням;

- інші обставини, що підтверджують реальність сімейних відносин.

Таким чином, для проживання однією сім`єю, одне тільки встановлення факту спільного проживання в одному помешканні разом буде недостатнім доказом.

Зокрема, у постанові Верховного суду від 15 серпня 2019 у справі № 588/350/15, суд касаційної інстанції вказав, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святах, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивача, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності загального бюджету і взаємних прав і обов`язків, властивих подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склалися і мали місце протягом зазначеного періоду часу, відносини, що притаманні подружжю.

Матеріали справи не містять таких доказів, які б підтверджували вищеперелічені підстави для встановлення факту проживання однією сім`єю за вказаний позивачкою період та які передбачені у висновках правових позицій вищих судів і є обов`язковими для застосування судами нижчих інстанцій задля формування єдиної судової практики.

Щодо показань свідків, допитаних в судовому засіданні, то слід вказати, що судом не було встановлено об`єктивних, чітких та несуперечливих показань свідків, які необхідні для встановлення об`єктивної істини в справі при винесенні законного та обґрунтованого рішення. На переконання суду показання допитаних свідків, які є родичами сторін по справі, з урахуванням усіх заяв сторін та обставин справи не дають змогу встановити зв`язок між поясненнями сторін і спірними правовідносинами, та фактично є неспроможними підтвердити чи спростувати наявні у справі письмові докази та пояснення сторін, показання свідків в більшості носять узагальнений характер, стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання сторін однак не підтверджують безсумнівно наявності усталених відносин, які притаманні подружжю, а тому суд оцінює їх критично.

Отож судом достеменно встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.07.1988 до ІНФОРМАЦІЯ_9 , в шлюбі у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син. Надалі, після розірвання шлюбу 13.11.1999 позивачка вдруге уклала шлюб із громадянином Республіки Польща ОСОБА_25 , який за рішенням суду від 05.05.2005 було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_8 у сторін по справі народилася донька, в її свідоцтві про народження батьком зазначений відповідач по справі, а не офіційний чоловік позивачки, з яким на той час вона перебувала у шлюбі. 22.12.2015 між сторонами по справі повторно укладено шлюб, а з 30.11.2015 по 31.08.2017 позивачка працювала у відповідача на посаді комірника. Щодо спірного майна, то судом встановлено, що у 2010 році, зокрема, 24.06.2010 за ОСОБА_17 одноосібно було зареєстровано право власності на нежитлові приміщення творчої майстерні за адресою АДРЕСА_1 придбані ним на підставі договору купівлі-продажу від17.06.2010, а 16.03.2012 за ОСОБА_17 та ОСОБА_1 було зареєстровано право власності із визначенням часток по 1/2 на домоволодіння придбані ними на підставі договору купівлі-продажу від 15.03.2012, а також 14.01.2014 за ОСОБА_17 одноосібно було зареєстровано право власності на нежитлові приміщення торгові приміщення за адресою АДРЕСА_2 , за які ним повністю було сплачено кошти 07.02.2012.

Вирішуючи цей спір суд приходить до твердого переконання, що відсутні достатні правові підстави для визнання факту проживання однією сім`єю подружжям сторін по справі за період, що просить позивач, з огляду на таке.

Сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю і не може свідчити про те, що сторони проживали в зазначений період однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю, оскільки позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, а цього матеріали справи не містять.

Відтак є безпідставними посилання сторони позивача про проживання сторонами однією сім`єю починаючи із серпня 2006 року.

Щодо вимог відносно спірного майна, то слід вказати, що особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Проте з договору купівлі-продажу від 15.03.2012 (а.с.72-74) за яким ОСОБА_26 продав, а ОСОБА_3 та ОСОБА_1 придбали домоволодіння в рівних частках по 1/2 кожен, вбачється, що сторони по справі безпосередньо вказали нотаріусу та підтвердили своїми підписами, що на момент укладення цього договору мають різні фактичні місяця проживання та різні місця реєстрації на проживання, які відмінні між собою і не містять співпадіння, а також вказали, що на момент укладення цього договору в шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебувають (п.5 останній абзац).

Наведене однозначно свідчить, що станом на 15.03.2012 сторони не перебували у фактичних шлюбних відносинах та не проживали спільно, як сім`я, а відтак похідні вимоги позову про визнання недійсним Договору дарування, посвідченого 18 липня 2019 року, приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Підхомною О.Д. за №1739 по реєстру нотаріальних дій, укладений між ОСОБА_17 та ОСОБА_21 та скасування Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер 47836479 від 18.07.2019 року, винесене державним реєстратором - приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Підхомною Олександрою Дмитрівною та в порядку поділу майна визнання права власності на 1/2 цього майна, є безпідставним, позаяк таке майно було набуто ОСОБА_3 у 2010 році після першого розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , під час коли він не перебував з нею у фактичних шлюбних відносинах, отож є його особистою власністю, набутою за особисті кошти, які належали йому і якою він вправі розпоряджатися незалежно від волі інших осіб, спростування цьому матеріали справи не містять, а докази придбання такого майна в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти суду не представлені.

Щодо вимог про визнання нежитлових приміщень, а саме торгових приміщень за адресою АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 , то суд вказує таке.

Договір щодо фактичного придбання цих приміщень було укладено 07.02.2012 (Договір на пайову участь у будівництві багатоповерхового житлового будинку АДРЕСА_7 ), проплата повної вартості відбулася також 07.02.2012 (а.с.68-70), тобто як вже наводилося вище і підтверджується самим сторонами їх підписами в іншому договорі, що мав місце пізніше, а саме купівлі-продажу житлового будинку від 15.03.2012, випливає, що на момент укладення правочину щодо придбання цих торгових приміщень 07.02.2012, сторони по справі мали різні фактичні місяця проживання та різні місця реєстрації на проживання, які відмінні між собою і не містять співпадіння, в шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебували. Тому суд вважає, що це спірне майно також було набуто ОСОБА_3 після першого розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , під час коли він не перебував з нею у фактичних шлюбних відносинах, отож воно є його особистою власністю, якою він має право розпоряджатися на власний розсуд, не зважаючи на те, що реєстрація права власності відбулася пізніше, оскільки майно, було набуте ним за кошти, які належали йому особисто і зворотнього не доведено. Адже визначальним при поділі нерухомого майна, набутого за договором інвестування в будівництво особами, які перебували у фактичних шлюбних відносинах, є не дата реєстрації права власності на новостворене майно, а період сплати пайових внесків на об`єкт інвестування, що прямо вказано у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 682/2493/16-ц (провадження № 61-48605св18), аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 759/13140/14-ц (провадження № 61-24055св18), а така сплата відповідачем проведена до початку проживання однією сім`єю із позивачем без реєстрації шлюбу.

Факт працевлаштування позивача у відповідача по справі після реєстрації шлюбу (з 29.05.2015), чи факт реєстрації позивача як фізичної особи-підприємця, що надає послуги за адресою реєстрації у приміщенні відповідача в період з 02.04.2014 по 29.05.2015 є лише констатацією самого цього факту, стосується здійснення сторонами підприємницької діяльності на власний ризик, а не ведення спільного господарства сім`ї і не може слугувати підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю, оскільки будь-яких доказів на підтвердження цього суду не надано.

Отож оскільки матеріали справи спростовують покликання позивача в цій частині позовних вимог, то у суду відсутні підстави для їх задоволення.

Суд зазначає, що між сторонами по справі існували близькі відносини, однак не має достатніх підстав констатувати про встановлення факту проживання однією сім`єю з серпня 2006 року, однак враховуючи пояснення сторін, опираючись на матеріали справи, суд вважає, що наявними є підстави для часткового задоволення позову, зокрема в частині встановлення факту проживання сторін по справі однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу після 15.03.2012, тобто з 16.03.2012 по 22.12.2015 (дату укладення шлюбу).

Підсумовуючи наведене суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат необхідно провести в порядку ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. ст.ст.2,12,13,76,81,141,258,259,263-265,268, 315 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу починаючи з 16.03.2012 по ІНФОРМАЦІЯ_10 .

Стягнути зі ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительки АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 768,40 грн. по оплаті судових витрат.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Шамотайло

Повний текст судового рішення виготовлено 15.06.2021