ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/1452/20 Головуючий суддя І інстанції Янцовська Т. М.
Провадження № 22-ц/818/408/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах про відшкодування шкоди
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Котелевець А.В., Кругової С.С.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 липня 2020 року, ухвалене у складі судді Янцовської Т.М., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Головного управління державної казначейської служби України в Харківській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Головного управління державної казначейської служби України в Харківській області на його користь компенсації матеріальної шкоди у розмірі 13680,32 гривень та моральної шкоди в сумі 10000 гривень, спричиненої протиправними діями Московського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції в Харківській області, посилаючись на те, що 13.06.2019 він отримав копію постанови про відкриття виконавчого провадження № 59127904 за постановою ДПП УПП в Харківській області у справі про адміністративне правопорушення, супровідного листа з Департаменту патрульної поліції у м. Харкові про направлення постанови до ДВС, а також копію постанови серії ЕАВ № 971499 про притягнення його до адміністративної відповідальності. 04.07.2019 Київським районним судом м. Харкова відкрито провадження у адміністративній справі за його позовом до інспектора роти № 2 батальйону № 5 Управління патрульної поліції в м. Харкові Департаменту патрульної поліції лейтенанта Снарського Д.О. про скасування постанови. Копія ухвали суду була надана позивачем на особистому прийомі громадян державному виконавцю Московського ВДВС Чорному А.В. Оскільки виконавче провадження було розпочато до оскарження постанови поліції, тому державний виконавець надіслав запит до Державної фіскальної служби України, і на який наступного дня отримав відповідь про наявність в нього відкритих рахунків з їх номерами в банківських установах. Однак, згідно частини другої статті 299 КУпАП, при оскарженні постанови про накладення адміністративного стягнення постанова підлягає виконанню після залишення скарги без задоволення, а тому маючи відповідну інформацію державний виконавець Чорний А.В. не здійснив жодних дій щодо арешту рахунків позивача. 18.11.2019 Київським районним судом м. Харкова постанова ЕАВ №971499 від 07.03.2019 за ч. 2 ст. 122 КУпАП відносно позивача скасована, а справу про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 122 КУпАП закрито. Але його рахунки в банках АТ «ОТП БАНК» та AT «Укрсиббанк» заблоковано, що державним виконавцем зроблено передчасно. В порушення вимог ч. 3 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» та ст. 299 КУпАП 04.11.2019 начальником Московського ВДВС Амельченко В.П. йому відмовлено задоволенні заяви та в знятті арешту з рахунків. Позивач має непогашений кредит в розмірі 98766,42 гривень в AT «ОТП БАНК». А тому після арешту рахунків вимушений був взяти кредит готівкою у фінансовій компанії Є-КЕШ у розмірі 6500 гривень з 18.10.2019 на умовах повернення до 05.11.2019 з відсотком за користування кредитом у розмірі 351 гривень для погашення процентів по кредиту в AT «ОТП БАНК». Згодом 22.10.2019 було накладено арешт на його рахунки в Приватбанку, включно карту № НОМЕР_1 , на якій все ще знаходилось 2788 гривень, виданих фінансовою компанією Є-КЕШ. Після чого він був змушений взяти новий кредит готівкою у фінансовій компанії Є-Гроші у розмірі 5000 гривень з 25.10.2019 на поточні потреби за договором позики № -393509, на умовах повернення до 26.11.2019 з комісією 50 гривень за видачу кредиту та 1,79 відсотка за кожен день користування кредитом. Лише 27.11.2019 позивачем погашено кредит від компанії Є-Гроші з прострочкою в один день, за що додатково було сплачено відсотків 3104,32 гривень. Таким чином позивач поніс матеріальну шкоду: 351 гривень+3104,32 гривень = 3455,32 гривень. Для встановлення причин повного арешту рахунків позивачем скоєно 6 поїздок на загальну відстань 122,4 км. На той час він мав у власності автомобіль Ауді АЗ 2012 в комплектації повного приводу з коробкою автомат та 2 літровим дизельним двигуном. Середній розмір витрат палива складає 9 л/100 км. Таким чином він поніс додаткові транспортні витрати в розмірі 300 гривень. Також він відчув душевні страждання, у зв`язку із протиправним арештом рахунків у нього погіршилось здоров`я і знизився імунітет, що стало наслідком захворювання. Він перебував на лікарняному з 21.10.2019 по 25.10.2019, є фізичною-особою підприємцем, а тому втратив заробіток за 5 днів хвороби. За попередній рік він отримав 724509 гривень (724509 : 365 днів = 1985 грн/день. 1985 грн. х 5 днів = 9925 грн.) Таким чином неотриманий розмір доходу склав 9925 гривень. Накладення арешту на рахунки призвело до нервового зриву та погіршення здоров`я. Це порушило його звичний образ життя та спричинило погіршення відносин з контрагентами через погіршення ділової репутації. Він не міг собі дозволити оплатити комунальні платежі, здійснити розрахунок з контрагентами, придбати ліки під час лікарняного.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 липня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Стягнути судові витрати.

Вказав, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

Послався також на те, що суд не встановив підстав для зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 59127904, передбачених ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», однак він не прохав їх зупиняти, оскільки в силу закону (299 КУПаП) є пряма заборона на їх проведення.

Зауважив, що порядок передачі виконавчих документів та виконавчих проваджень визначено розділом V. Інструкції з організації примусового виконання рішень встановлено наступне затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5. Так, частиною 2 розділу V встановлено, що Виконавець, якому передано виконавчий документ, виносить постанову про прийняття до виконання виконавчого документа не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа. Згідно з правилом ч. 1 ст. 29 ЗУ «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження.

Вказав, що, діючі всупереч ст. 299 КУпАП, державний виконавець Коваленко М.А. 09 жовтня 2019 року передчасно (до закінчення оскарження притягнення до адміністративної відповідальності) і за відсутності необхідності наклала арешт без зазначення конкретних номерів рахунків, які їй були відомі відповідно до відповіді № 3 Державної фіскальної служби України від 04.10.2019 (наявної в матеріалах виконавчого провадження) на всі його рахунки, що містяться в АТ «Універсал банк», АТ «ОТП БАНК», АТ КБ «Приват банк», АТ «Укрсиббанк» хоча загальна сума яка мала бути стягнута, складала лише 1131,14 грн. Через легковажне ставлення державного виконавця до обов`язків і невірного складання постанови про накладення арешту, а саме без визначення конкретного рахунку, а тому в усіх банках було заблоковано всі рахунки на підставі протиправної постанови державного виконавця.

Зауважив, що судом першої інстанції було проігноровано, що він є підприємцем ОСОБА_2 , тобто забезпечує себе роботою самостійно і заблоковані рахунки, зокрема ті, які використовувались виключно для здійснення підприємницької діяльності позбавили його права на розпорядженням результатами його праці.

Також вважає, що накладення арешту на його рахунок, який призначений для ведення господарської діяльності унеможливлює своєчасне отримання ним плати за працю, що призводить до порушення його конституційного права.

Послався на те, що деякі грошові кошти були кредитними, тобто фактично належали банку. Накладення арешту в цій частині порушує права банку, оскільки кошти надані у строкове платне користування позичальнику відповідно до умов кредитного договору та не являються власністю боржника і поклало додаткові фінансові санкції на позивача.

Зазначив, що суд послався на те, що він нібито сплатив накладений штраф та виконавчі витрати, однак це не відповідає дійсності, оскільки відповідні кошти були примусово списані банком в односторонньому порядку, а не були сплачені позивачем.

Вважає, що судом першої інстанції невірно трактовано його заяву від 23 жовтня 2019 року, а саме задля припинення порушення його прав він звернувся до начальника Московського ВДВС Амельченко В.П. із заявою про зняття арешту з усіх рахунків. Підкреслив, що не для зупинення виконавчих дій. а для зняття незаконного арешту. І начальник ВДВС мав відповідні повноваження. Посилання суду про можливість звернення до суду з відповідним позовом є вільним трактуванням прав позивача, а не його обов`язків, оскільки Україна є правовою державою і громадянин має право очікувати від державних органів суворого додержання законів без порушення прав громадян.

ГУ ДКСУ у Харківській області суду було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому вони просять останню залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Послались на те, що за висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні №12-рп/2001 від 03.10.2001 (справа про відшкодування шкоди державою), структура бюджетної класифікації України у функціональній структурі видатків України не передбачає видатків (коштів) на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів та правоохоронних органів, за рахунок видатків на їх утримання. Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок саме держави, а не за рахунок коштів державного органу (як просить позивач у позовних вимогах стягнути саме з Головного Управління державної казначейської служби України у Харківській області).

Вказали, що відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ», який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (із змінами) (далі - Порядок) відшкодування шкоди здійснюється Казначейством, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (КПКВ 3504040) або за (КПКВ 3504030). Отже, Казначейство відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету.

Зазначили, що при цьому, необхідності зазначення у позовних вимогах (рішенні) таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, ЦПК України не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Зазначене підтверджується висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 19.06,2018 по справі № 910/23967/16, який повинен враховуватись при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, у відповідності до ч. 4 ст.263 ЦПК України.

Вважають, що накладення арешту в рамках виконавчого провадження не свідчить про завдану особі моральну шкоду, яка має доводитись позивачем на загальних підставах.

Послались на те, що позивач не надав суду доказів на підтвердження причинного зв`язку між діями державного виконавця та завданням моральної шкоди. Посилання на порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди. Виконавчі дії державного виконавця проводилися виключно в межах застосування законодавства про виконавче провадження, у той час як моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.

Зауважили, що позивачем не надано належних доказів понесених моральних втрат (покази свідків, висновків експерта, тощо).

Вказали, що Казначейство України та його територіальні органи є відповідно до Порядку 845 здійснює лише технічні функції по списанню коштів з державного бюджету, та не органом який є відповідальним за порушення законних інтересів та прав, як помилково вважає апелянт. Таким чином, вимоги апелянта щодо стягнення судового збору з Головного управління ДКСУ у Харківській області є такими, що суперечать вимогам законодавства та судовій практиці.

Інші учасники справи не скористались правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до норми ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та розмір шкоди, без повідомленням учасників справи.

За нормою ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін визначені у ст. 375 ЦПК України, за якою суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам рішення районного суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Московського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції в Харківській області від 16.05.2019 відкрито виконавче провадження № 59127904 про примусове виконання постанови ДПП УПП в Харківській області № ЕАВ 971499 від 07.03.2019 про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави штрафу у розмірі 850,00 гривень.

Постановою державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції в Харківській області Коваленко М.А. від 09.10.2019 накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках (крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом) належать ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору 1131,14 гривень.

Згідно з меморіальним ордером № J1111TRKE5 від 11.11.2019 ОСОБА_1 сплачено на користь Московського ВДВС м. Харків 1131,14 гривень у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 04.07.2019 відкрито провадження в адміністративній справі № 640/12536/19 за позовом ОСОБА_1 до інспектора роти № 2 батальйону № 5 УПП в м. Харкові ДПП лейтенанта Снарського Д.О. про скасування постанови про адміністративне правопорушення.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18.11.2019 постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАВ №971499 від 07.03.2019 за ч. 2 ст. 122 КУпАП відносно ОСОБА_1 скасовано, справу про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 122 КУпАП закрито.

Позивач ОСОБА_1 23.12.2019 звернувся до Московського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції в Харківській області з заявою про припинення виконавчого провадження в зв`язку зі скасуванням постанови про адміністративне стягнення.

З постанови державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Коваленко М.А. від 24.01.2020 вбачається, що виконавче провадження № 59127904 про примусове виконання постанови ДПП УПП в Харківській області № ЕАВ 971499 від 07.03.2019 про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави штрафу у розмірі 850,00 гривень закінчено, припинено чинність арешту коштів боржника.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що оскільки для виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди відповідно до ст.ст. 1173, 1174 ЦК України необхідною умовою є наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності посадової або службової особи органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, ці обставини підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є обов`язком позивача.

Суд відхилив посилання позивача ОСОБА_3 на те, що державний виконавець не мав законних підстав для проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 59127904 у зв`язку з оскарженням в судовому порядку постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності, оскільки такі доводи суперечить нормам Закону України «Про виконавче провадження». Так, відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Суд звернув увагу, що 11.11.2019 позивачем ОСОБА_1 сплачено на користь Московського ВДВС м. Харків 1131,14 гривень у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, а 23.12.2019 позивач звернувся до Московського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції в Харківській області з заявою про припинення виконавчого провадження в зв`язку зі скасуванням постанови про адміністративне стягнення.

Суд під час розгляду даної справи не встановив підстав для зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 59127904, передбачених ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд першої інстанції за недоведеністю відхилив посилання позивача на спричинення йому державним виконавцем матеріальної шкоди у сумі 13680,32 гривень. Суд виходив з того, що позивач за своїм розсудом уклав кредитні договори, невчасна сплата коштів на їх виконання не є підставою для покладення відповідальності на державного виконавця. Також не підтверджено позивачем, що саме незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця йому спричинено матеріальну шкоду у виді втрати заробітку за 5 днів хвороби через перебування на лікарняному з 21.10.2019 по 25.10.2019, додаткових транспортних витрат в розмірі 300 гривень через використання власного автомобіля Ауді НОМЕР_2 . Такі витрати позивача не є фактичними збитками, не є зменшенням або втратою певного особистого чи майнового блага.

Суд також не встановив доказів для відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 гривень, оскільки судом не було встановлено наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності посадової або службової особи органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою.

При цьому суд послався на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421), про те, що предметом доказування у справі про відшкодування збитків, заподіяних державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків.

З цих мотивів суд дійшов висновку, що в судовому засіданні не встановлено, а позивачем не доведено наявності завданої йому матеріальної та моральної шкоди, протиправності діяння дій заподіювача (визнання незаконними дій), наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача.

Враховуючи викладене, суд вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки ним не надано доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому матеріальних збитків та моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи яким діями (бездіяльністю) відповідача Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вони заподіяні. Доказів спричинення шкоди відповідачем позивач не довів, чим не виконав вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилалась в обґрунтування позову.

Суд також не знайшов підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу на підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками районного суду.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частина 1 статті 22 ЦК України передбачає, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (майнова шкода).

Відповідно до вимог статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, визначені статтями 1173, 1174 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди.

Згідно зі ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Вказані статті передбачають спеціальні підстави і умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди у позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності у цивільно-правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб`єктному складі відповідальних осіб, спеціальній діяльності цих суб`єктів та характері їх дій (владно-адміністративний, юридично-обов`язковий, односторонній).

Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв`язку з прийняттям зазначеними суб`єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

З конструкції ст. ст.1173, 1174 ЦК України убачається, що шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння (бездіяльності) її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Оскільки для виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди відповідно до ст. ст. 1173, 1174 ЦК України необхідною умовою є наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності посадової або службової особи органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, ці обставини підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є обов`язком позивача.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Так, відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Предметом доказування у справі про відшкодування збитків, заподіяних державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421).

Суд першої інстанції було встановлено, постановою державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції в Харківській області Коваленко М.А. від 09.10.2019 накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках (крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом) належать ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору 1131,14 гривень.

До суду першої інстанції представником МВДВС у відзиві на позов було надано пояснення, що 23.10.2019 на адресу відділу надійшла заява позивача про зняття арешту з усіх рахунків, накладений в рамках примусового виконання виконавчого провадження 59127904 та додано ухвалу за справою № 640/12536/19 від 04.07.2019 про поновлення строку на скарження до інспектора роти № 2 батальйону № 5 Управління патрульної поліції в м. Харкові Департаменту патрульної поліції лейтенанта Снарського Д.О. 04.11.2019 позивачу надано відповідь про відсутність підстав для зняття арешту з коштів боржника та запропоновано вирішити дане питання в судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, у встановленому законом порядку постанова державного виконавця про накладення арешту не оскаржувалась, є чинною, що відповідно свідчить про недоведеність законних підстав стягнення заявленої у позові шкоди.

Районний суд дійшов вірного висновку стосовно недоведеності заявленого позову.

Судом першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України правильно досліджені і оцінені обставини по справі, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. При вирішенні даної справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, ухвалені судові рішення відповідають критеріям законності і обґрунтованості.

Апелянт ОСОБА_1 не спростував висновків районного суду стосовно відсутності підстав для відшкодування заявленої шкоди.

З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом було додержано норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 16 червня 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії А.В. Котелевець.

С.С. Кругова.