Постанова

Іменем України

09 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 303/2723/17

провадження № 61-11508св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 16 червня 2020 року у складі колегії суддів: Кожух О. А., Джуги С. Д., Собослоя Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 22 606,54 дол. США.

На обґрунтування заявлених вимог банк зазначав, що 21 березня 2007 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 305/34-Ж-07 (далі - кредитний договір), за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 15 000,00 дол. США зі сплатою 13 % річних за користування кредитом, строком до 20 березня 2012 року.

Додатковою угодою № 1 про внесення змін до кредитного договору сторони домовились, що з 20 жовтня 2008 року процентна ставка за користування кредитом становить 15 % річних, інші умови договору залишаються незмінними.

31 липня 2009 року між сторонами укладено додаткову угоду про внесення змін до договору кредиту, за умовами якої внесено зміни до умов кредитування, визначених договором, а саме : надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами (траншами) зі сплатою 15 % річних, в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 15 731,19 дол. США, з кінцевим терміном повернення всіх траншів - 20 березня 2017 року на умовах, визначених цим договором.

Оскільки позичальник свої зобов`язання належним чином не виконує, станом на 07 лютого 2017 року утворилася заборгованість у розмірі 22 606,54 дол. США, з яких заборгованість за кредитом - 10 480,46 дол. США, заборгованість за відсотками - 12 126,08 дол. США.

Ураховуючи наведене, позивач просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області рішенням від 27 лютого 2018 року позов задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 22 606,54 дол. США, з яких заборгованість за кредитом - 10 480,46 дол. США, заборгованість за відсотками - 12 126,08 дол. США. Стягнув з ОСОБА_1 на користь позивача витрати зі сплаті судового збору в сумі 9 006,76 грн.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що відповідач неналежним чином виконував умови кредитного договору, в результаті чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Закарпатський апеляційний суд ухвалою від 21 січня 2020 року залучив до участі у справі АТ «Альфа-Банк» як правонаступника АТ «Укрсоцбанк».

Закарпатський апеляційний суд постановою від 16 червня 2020 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 лютого 2018 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що рішення місцевого суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.

Короткий зміст вимог касаційної скарги її узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 30 липня 2020 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Закарпатського апеляційного суду від 16 червня 2020 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказує те, що оскаржувана постанова є незаконною, постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Апеляційний суд застосував норму права без урахування висновків щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 179/303/17, від 16 жовтня 2019 року у справі № 694/305/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 235/5307/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 495/4718/15-ц та від 03 червня 2020 року у справі № 176/625/18.

Касаційна скарга мотивована тим, що для з`ясування питання правильності наданого банком розрахунку та встановлення об`єктивної істини у справі необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити правильність розрахунків за кредитним договором не можливо. Тому представник відповідача заявляв клопотання про призначення судово- економічної експертизи, однак в його задоволенні відмовлено у зв`язку з тим, що наведений відповідачем у суді апеляційної інстанції контррозрахунок є помилковим, оскільки в ньому не враховано ту обставину, що починаючи з другого пункту в розрахунку платіж за тілом кредиту не сплачено за попередній період, а тому відсотки слід нараховувати на увесь залишок заборгованості, не віднімаючи суми, що не сплачена боржником.

Такі порушення процесуального характеру призвели до неправильного вирішення справи по суті, оскільки у разі призначення експертизи могла бути відмінність у сумах до стягнення, які заявляє банк, та реальних сумах, які підлягають стягненню і на які могла вказати експертиза.

Апеляційний суд порушив норми процесуального права, оскільки не дослідив зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області.

02 жовтня 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21 березня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 305/34-Ж-07, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 15 000,00 дол. США зі сплатою 13 % річних за користування кредитом, строком повернення - 20 березня 2012 року.

Згідно із заявою на видачу готівки від 21 березня 2007 року № 2 ОСОБА_1 отримав 15 000,00 дол. США, що еквівалентно 75 750,00 грн.

Додатковою угодою № 1 про внесення змін до кредитного договору сторони домовились про встановлення з 20 жовтня 2008 року процентної ставки за користування кредитом на рівні 15 % річних, інші умови договору залишаються незмінними.

31 липня 2009 року між банком і ОСОБА_1 укладено додаткову угоду про внесення змін до кредитного договору, за умовами якої внесено зміни до умов кредитування, визначених договором, а саме, що надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами (траншами) зі сплатою 15 % річних у межах максимального ліміту заборгованості в сумі 15 731,19 дол. США, кінцевий термін повернення всіх траншів - 20 березня 2017 року.

Згідно з висновком експерта від 14 грудня 2017 року № 4/321 підпис від імені ОСОБА_1 на додатковій угоді від 31 липня 2009 року про внесення змін до кредитного договору, який наявний у графах «сторона 2 «позичальник», «оригінал цієї угоди отримав», виконаний ОСОБА_1 .

Станом на 07 лютого 2017 року в рахунок погашення заборгованості за період з 21 березня 2007 року до 06 лютого 2017 року ОСОБА_1 перерахував 8 961,40 дол. США, з яких: 5 250,73 дол. США - основна заборгованість за кредитом (тіло); 3 710,67 дол. США - відсотки за кредитом (довідка банку від 07 лютого 2017 року № 10.1-87/2077).

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 07 лютого 2017 року боржник має заборгованість у розмірі 22 606,54 дол. США, з яких заборгованість за кредитом - 10 480,46 дол. США, заборгованість за відсотками - 12 126,08 дол. США.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Апеляційний суд встановив, що вимога про усунення порушень зобов`язання за кредитним договором, яка направлялась ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у 2009 році, стосувалася лише простроченого тіла кредиту, прострочених відсотків, а також нарахованих пені та штрафу. Банк не заявляв вимогу про повернення всієї суми кредиту, отже строк виконання зобов`язання відповідно до статті 1050 ЦК України не змінював.

ОСОБА_1 неналежним чином виконував умови укладеного кредитного договору, в результаті чого виникла заборгованість; не навів доводів і не надав належних і допустимих доказів на спростування розрахунку заборгованості, наданого банком, а наведений ним у суді апеляційної інстанції контррозрахунок є помилковим, оскільки в ньому не враховано, що починаючи з другого пункту в розрахунку платіж за тілом кредиту не сплачений за попередній період, тому відсотки слід нараховувати на весь залишок заборгованості, не віднімаючи суми, яка не сплачена боржником.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку та обґрунтовано залишив без змін рішення суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову банку.

Аргументи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність рішення не впливають, зводяться до незгоди з ним, зокрема, необґрунтованості відмови в задоволенні клопотання про призначення економічної експертизи та неправильності нарахування заборгованості за кредитним договором.

Однак застосування норм права, оцінка доказів є прерогативою лише суду, а не експерта. У цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначатись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Висновки апеляційного суду не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постановах від 28 листопада 2018 року у справі № 179/303/17, від 16 жовтня 2019 року у справі № 694/305/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 235/5307/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 495/4718/15-ц та від 03 червня 2020 року у справі № 176/625/18.

Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні

підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 16 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

В. С. Жданова

Є. В. Коротенко