Дата документу 14.06.2021 Справа № 336/5887/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 336/5887/17 Головуючий у 1 інстанції Щаслива О.В.
Провадження №22ц/807/1862/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2021 року по справі за позовом Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог зазначали, що відповідно до укладеного договору № б/н від 30 січня 2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 7400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Щодо зміни кредитного ліміту Банк керувався п. 3.2, 3.3 Умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банком, і Клієнт дає право в будь-який момент зімнити кредитний ліміт.

ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначали, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком Договір, про що свідчить підпис Відповідача у заяві.

При укладанні договору, сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Пунктом 5.3 Умов та правил надання банківських послуг, Банк має право на зміну Тарифів, які викладені на банківському сайті, а також інших умов обслуговування рахунків. Згідно п. 4.6 Умов та правил надання банківських послуг Клієнт доручає Банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків Клієнта, відкритих в валюті кредитного ліміту, в межах суми, підлягаючий сплаті за цим Договором.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання виконали у повному обсязі, проте Відповідач свої зобов`язання порушила, у зв`язку з чим, станом на 31 серпня 2017 року має заборгованість у розмірі 105166,08 грн., яка складається з: 7765,49 грн. заборгованість за тілом кредиту; 88218,24 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3698,25 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. фіксована частина; 4984,10 грн. процентна складова.

Посилаючись на наведені обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просили стягнути з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість у розмірі 105166,08грн. та 1600 грн. судових витрат.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у рахунок відшкодування заборгованості за кредитним договором № б/н від 30 січня 2007 року 105166,08 грн., яка складається з: 7765,49 грн. заборгованість за тілом кредиту; 88218,24 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3698,25 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. фіксована частина; 4984,10 грн. процентна складова, а також відшкодування витрат по сплаті судового збору 1600 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2020 року задоволено заяву ОСОБА_1 . Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2018 року скасовано.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк», подало апеляційну скаргу, в якій просять рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2021 року скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення вимог.

У доводах апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вважає що суд не врахував усі обставини справи.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач підписала 30 січня 2007 року анкету заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій зазначено розмір кредитного ліміту, відсоткова ставка та порядок розрахунків. При цьому, у висновках Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа 342/180/17 провадження № 14-131цс19) зазначено, що фактично отримані та використані позичальником кредитні кошти підлягають стягненню, а у випадку, якщо у анкеті-заяві не зазначений розмір процентів та неустойки, то вимога про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених вимогами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України також підлягають стягненню. Таким чином, на думку АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції в будь-якому випадку, посилаючись на вищевказану Постанову Великої Палати Верховного Суду, повинен був задовольнити позовні вимоги Банка щодо стягнення заборгованості за кредитним договором яка існувала станом на 31 січня 2018 року (строк дії картки), а оскільки розрахунок здійснено станом на 31 серпня 2017 року, то, відповідно, вся заявлена заборгованість підлягала стягненню, а саме: за тілом кредиту - 7765,49 грн.; відсотки за користування кредитом в сумі 88218,24 грн., пеня/комісія - 3698,25 грн. та штрафи- 5484,10 грн.

АТ КБ «ПриватБанк» також зазначають, що наявні в матеріалах справи докази (розрахунок заборгованості, виписка по рахунку та ін.) свідчать про те, що Відповідач отримав картки та здійснював погашення кредиту і сплату процентів, а отже, своїми діями Позичальник повністю підтвердив прийняття пропозиції Банку щодо укладання договору та приєднання до всіх його умов. Основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів, отримання відсотків за їх користування та сплата неустойки і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні процентів за кредитом та неустойки. Необхідність сплати боржником процентів кредитору та неустойки передбачає ст. 169 Кодексу європейського договірного права - акта міжнародної приватноправової уніфікації, одного з основних європейських кодексів цивільного права.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», в якому просить залишити рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2021 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що судом першої інстанції, на підставі документів, що містяться в матеріалах справи, встановлено, що між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» 30 січня 2007 року укладено кредитний договір, шляхом підписання заяви анкети, за умовами якого вона отримала кредит в розмірі 2400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту з виплатою процентів в розмірі 3% на місяць, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти, а строк дії карти обчислюється двома роками. Дата відкриття рахунку - 13 лютого 2007 року (фактичне надання кредиту), відповідно граничний термін повернення 12 лютого 2009 року. Належних, допустимих доказів, що Сторони домовились у будь-який спосіб про продовження строку дії договору кредитування до суду не надано. Суд також встановив, що Заява позичальника, яка є договором кредитування не містила положення про право банка стягувати неустойку (штраф, пеню) та підстави для її нарахування, умов про збільшення кредитного ліміту. ОСОБА_1 вказує, що на момент спливу строку дії кредитного договору (12.02.2009р.) її заборгованість по кредиту становила 2171,53 грн, заборгованість зі сплати процентів - 59,54 грн. Після спливу строку дії договору ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості, було сплачено 3029,54 грн., що в повному обсязі покрило її залишок. Суду не надано фактичних даних на підтвердження того, що на час укладення договору відповідач був обізнаний про саме такі умови та давав згоду на їх існування та застосування, а також того, що долучені до позову «Умови та правила надання банківських послуг» діяли на момент виникнення правовідносин між сторонами. Твердження Позивача, щодо неврахування судом висновків Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 в частині стягнення процентів за користування позиченими коштами та неустойки на підставі актів законодавства (ст. 625, 1048 ЦК України), ОСОБА_1 вважає безпідставними, оскільки відсотків був визначений у договорі (3% на місяць), окрім того, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України Позивач не пред`являв.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 30 січня 2007 року ОСОБА_1 підписала Заяву АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 8).

У заяві зазначено, що ОСОБА_1 ознайомилася з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку. Надає згоду, що вказана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг.

Також, з заяви від 30 січня 2007 року, яка підписана відповідачем, та яку надав Банк, зазначено, що ОСОБА_1 виявила бажання оформити на своє ім`я кредитну карту Універсальна, валюта: гривня, строк дії картки: 2 роки, кредитний ліміт в сумі 2400 грн.; базова відсоткова ставка за кредитним лімітом на момент підписання договору: 3% на місяць із розрахунку 360 днів на рік. Строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії кредитної картки. Номер картки, яку видано ОСОБА_2 : НОМЕР_1 . Дата відкриття рахунку - 13 лютого 2007 рік (а.с. 8, зворот).

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що 30 січня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримав кредитні кошти у розмірі 2400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 3 % на місяць (36% річних) та кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ПАТ КБ «ПриватБанк» вказувало про те, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання не виконувала, на вимоги банку не реагувала, внаслідок чого станом на 31 серпня 2017 року має заборгованість у розмірі 105166,08 грн., яка складається з: 7765,49 грн. заборгованість за тілом кредиту; 88218,24 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3698,25 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. фіксована частина; 4984,10 грн. процентна складова, про що свідчить долучений до позовної заяви розрахунок заборгованості (а. с. 4-7).

До позовної заяви, на підтвердження своїх вимог щодо стягнення нарахованої неустойки (пені, комісії та штрафів) та підвищеної відсоткової ставки, ПАТ КБ «ПриватБанк» долучило витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, (а.с. 9-14), які не містять підпису відповідача.

Дослідивши вищевказаний витяг, суд першої інстанції, з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03 липня 2019 року (342/180/17), дійшов висновку про неможливість розцінювати витяг як стандартну форму договору приєднання, у зв`язку з відсутністю на них підпису позичальника, та, відповідно, відсутністю підстав стверджувати, що саме такі тарифи діяли на час укладення договору, та були надані ОСОБА_1 для ознайомлення, тобто погоджені сторонами.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів того, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк».

Також, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16 цс 15 і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (30 січня 2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (18 жовтня 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що в анкеті, підписаній ОСОБА_1 зазначено про її ознайомлення з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, в той час коли до позову Банком долучено Витяг з Умов та привал надання банківських послуг. Зазначене вочевидь підтверджує те, що при підписанні заяви ОСОБА_1 для ознайомлення було надано інший формуляр договору.

З урахуванням наведеного суд правильно виходив із того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які надав банк, відповідач розумів, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19, на яку вірно послався суд першої інстанції.

Таким чином, висновком суду щодо безпідставності заявлених вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за неустойкою (пеня, комісії та штрафи), а також відсотками за підвищеною ставкою, є обґрунтованим та таким, що відповідає матеріалам справи.

Залишаючи без задоволення вимоги у заявленому банком розмірі щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту (7765,49 грн.) та відсотків за користування кредитом (88218,24 грн.), суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для їх стягнення, оскільки Банком безпідставно нараховувалися відсотки за користування кредитними коштами після закінчення строку дії договору, а нарахована заборгованість в межах умов договору, погашена відповідачем у повному обсязі.

З зазначеним висновком колегія суддів також погоджується з огляду на наступне.

Як вже зазначалось, сторони погодили у заяві розмір кредитного ліміту 2400 грн. та строк дії договору 2 роки.

При цьому, будь-яких доказів щодо підвищення розміру кредитного ліміту на картковому рахунку ОСОБА_1 . Банком не надано.

За таких обставин, вірним є висновком суду щодо відсутності підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту у заявленому позивачем розмірі 7765,49 грн., оскільки за матеріалами справи встановлено, що кредитний ліміт дорівнював 2400 грн.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суду у постанові від 09 грудня 2020 року (справа № 752/19049/18, провадження № 61-20423св19).

Крім того, дослідивши виписку по рахунку ОСОБА_1 та розрахунок заборгованості, колегією також встановлено факт безпідставного нарахування Банком відсотків за користування кредитними коштами, зокрема після 13 лютого 2009 року (а.с. 4, зворот - 7, 79 зворот - 84). Доказів на підтвердження продовження кредитних відносин або перевипуску картки позивачем також не надано.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З наданої позивачем виписки по кредитному рахунку вбачається, що заборгованість по кредиту станом на момент спливу строку дії кредитного ліміту, який відповідає строку дії картки, становить 2171,53 грн., а заборгованість зі сплати процентів, як зазначено, обчислюється сумою в 59,54 грн. (а. с. 4, зворот, 80).

Розмір витрачених ОСОБА_1 з використанням платіжної картки грошей згідно виписки дорівнює 31419,61 грн. Сума погашеного відповідачем кредиту після спливу строку дії кредитного ліміту, що співпадає зі строком дії картки і обчислюється двома роками, становить 34449,15 грн. Таким чином зазначене, свідчить про відсутність заборгованості у ОСОБА_3 перед АТ КБ «ПриватБанк».

Виходячи з вищенаведеного колегія суддів погоджується з висновком суду, що тіло кредиту та відсотки, нараховані в межах дії договору та на умовах, погоджених сторонами, є повністю погашеним відповідачем, що є в даному випадку підставою для відмови у задоволенні стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту та відсотками за користування кредитом.

Наведене також узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2019 року по справі № 545/2248/17.

Доводи АТ «Акцент-Банк» щодо необхідності стягнення на їх користь відсотків за обліковою ставкою НБУ суперечать висновкам Верховного Суду, наведеним у постановах від 21 жовтня 2020 року (справа № 205/4177/18, провадження № 61-7904св19) від 13 травня 2021 року (справа № 359/4430/18, провадження № 61-17911св19).

Посилання АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції суперечить вимогам ст.169 Кодексу європейського договірного права, не приймається колегією суддів з огляду на відсутність даних про його ратифікацію Україною, крім того, саме на АТ КБ «ПриватБанк» як позивача у справі лежить обов`язок викласти умови договору приєднання таким чином, щоб вони були зрозумілими для споживача та надати споживачеві повний розрахунок сукупної вартості кредиту, а суду належні докази на підтвердження своїх позовних вимог.

Отже, доводи, викладені в апеляційній скарзі, які фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці, не знайшли свого підтвердження. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив та оцінив докази, правильно встановив обставини у справі та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 14 червня 2021 року.

Головуючий:

Судді: