ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 травня 2021 року Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого - судді Шаренко С.Л.,
при секретарі - Вареник К.В.,
позивача - позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає те, що їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 14.03.2001 року належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , в якій зареєстрований також відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є її сином. Однак, не зважаючи на реєстрацію за вказаною адресою, ОСОБА_2 фактично не мешкає в вказаній квартирі з 15 серпня 2014 року, тобто шість років. Відповідач у червні 2014 року виїхав на роботу за Договором про забудову об`єкту до Краснодарського краю Російської Федерації. 16.08.2014 він телефоном повідомив, що закінчив роботу на об`єкті, отримав розрахунок за виконану роботу та на даний момент перебуває у м. Краснодар Російської Федерації, де придбав проїзні документи для повернення додому у м. Харків, однак додому він так і не потрапив, зв`язок з ним втрачено по сьогоднішній день. Таким чином, оскільки відповідач не мешкає за вказаною адресою більше шести років та його реєстрація перешкоджає позивачці розпоряджатись майном на свій власний розсуд, позивач звернулась до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою.
Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Також позивачка не заперечувала проти винесення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, причину не явки суду не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не надавав.
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , які попередженні про кримінальну відповідальність, пояснили, що вони є сусідами ОСОБА_1 , мешкають разом з нею в одному будинку та перебувають в дружніх стосунках, пояснили, що вони давно знайомі з позивачкою ОСОБА_1 , знають її сім`ю, в тому числі її сина, ОСОБА_2 . Знають, що в 2014 році її син, разом зі своєю дівчиною проживали в квартирі ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Зі слів позивачки знають, що її син, маючи намір одружитись, поїхав на заробітки до Російської Федерації, та з 2014 року вони більше його не бачили. Спілкуючись з ОСОБА_1 вони знають, що її син пропав безвісті та на зв`язок з матір`ю до сьогоднішнього дня не виходив.
Згідно з правилами ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Судові повістки надсилались на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, та поверталися у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання.
Відповідно до ст. 130 ч. 9 ЦПК України, у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.
Відповідно до ст. 131 ч. 1 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України та, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Звертаючись з позовом до суду, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі, яка належить їй на праві власності, проте в цій квартирі не проживає з 15 серпня 2014 року, оскільки в 2014 році він виїхав на роботу до Російської Федерації та з того часу з ним втрачено будь-який зв`язок, таким чином квартирою відповідач не користується, комунальні платежі по ній не сплачує, вказані обставини відповідачем належними доказами не спростовано.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно до ст. 316 ЦК України право власності є правом на майно, яке особа здійснює відповідно до закону і по своїй волі незалежно від волі інших сторін. Зміст права власності визначений ст. 317 ЦК України, відповідно до якого, власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном.
Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
За ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 Житлового кодексу УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідач без поважних причин не проживає за адресою свого місця реєстрації тривалий час, ніякої домовленості з підстав його відсутності між сторонами не досягнуто, комунальні платежі відповідач не сплачує, участі в підтриманні квартири в належному стані не приймає.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких інших вимог, зокрема про позбавлення права користування житловим приміщенням.
З урахуванням викладеного, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає у вищевказаній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 понад строків, встановлених законом і втратив право користування нею, при знятті його з реєстраційного обліку за вказаною адресою права не будуть порушені.
Таким чином, дослідивши усі надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні. Доказів на спростування зазначеного до суду не надано.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Керуючись ст.ст. 12,13, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня складення рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду.
Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.
Суддя С.Л. Шаренко