Справа №523/2155/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

09.06.2021 року м. Южне

Южний міський суд Одеської області у складі:

головуючого судді Лемця С.П.,

при секретарі судового засідання Слісаренко Г.В., Малярчук В.А., Коршак Ю.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у володінні та користуванні власністю шляхом виселення

Встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у володінні та користуванні власністю шляхом виселення, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу №1773 від 22.06.2007.

Дану квартиру він надав для проживання своїй матері ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис №114. У матері було четверо дітей, три доньки і один син. Останні роки в зв`язку з похилим віком матері вони по черзі допомагали та доглядали її.

ОСОБА_6 його сестра проживає в Росії, інколи приїздила навідувала матір, а постійно за нею доглядали він з сестрою ОСОБА_7 , яка проживає в м. Южне, по вихідним приїздила їхня сестра ОСОБА_3 та допомагала доглядати за матір`ю. В зв`язку з тим, що ОСОБА_7 необхідно було виїхати з міста на певний час, позивачу згодилась допомогти в догляді за матір`ю в будні дні сестра ОСОБА_3 . На підставі цього вона переїхала проживати в його квартиру за адресою: АДРЕСА_1 з умовою, що вона може проживати там поки жива мати. Через певний час він дізнався, що вона, вселила до квартири свого сина ОСОБА_4 , на що він дозволу не давав і постійно наголошував на тому щоб він повертався проживати в квартиру своєї матері за адресою: АДРЕСА_2 де він раніше проживав.

Після смерті матері в присутності сестри ОСОБА_7 звернувся до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 для того щоб вони виселились з його квартири, на що вони категорично відмовились.

Додатково повідомляє, що у ОСОБА_3 наявна квартира в приватній власності за адресою: АДРЕСА_2 . Відносно ОСОБА_4 неодноразово ним та головою ОСББ даного будинку були подані заяви до поліції про його діяльність (продаж наркотичних засобів). Жодних письмових договорів між позивачем та вище зазначеними особами не укладались.

Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 09.02.2021 вищевказану цивільну справу передано на розгляд Южному міському суду Одеської області.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 18.03.2021 відкрито провадження у даній справі у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позов не визнала. При цьому не заперечувала, що вона тимчасово переїхала проживати в квартиру позивача у зв`язку з доглядом за їх хворою матір`ю. Також зазначила, що дана квартира була придбана за рахунок продажу батьківського будинку, а тому вона має право в ній проживати.

В судове засідання відповідач ОСОБА_4 не з`явився, повідомлявся належним чином про дату і місце судового засідання, причина неявки до суду не відома, заява про розгляд справи у його відсутність до суду не надходила.

Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали, з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу №1773 від 22.06.2007, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру правочинів (а.с.9-11).

Згідно акту від 18.01.2021 в зазначеній квартирі з вересня 2019 року і по теперішній час без реєстрації проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.8,).

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.14).

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розумінні норм СК України, ЖК Української РСР не є членами сім`ї позивача.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У даній справі спір виник між власником житлового будинку та особами, які не зареєстровані у ньому, але тимчасово користувалися зазначеним нерухомим майном за попередньою домовленістю з власником на час догляду за хворою матір`ю.

У спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Встановлені судом обставини свідчать про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вселилися та набули права користування квартирою, що належить на праві власності ОСОБА_1 тимчасово, підтвердженням чого є той факт, що відповідачі не змінювали зареєстроване їх постійне місце проживання, та відсутність будь-яких документальних підтверджень правових підстав постійного користування спірним житловим приміщенням, зокрема договорів оренди, безоплатного користування тощо.

При цьому, Верховний Суд у справі № 214/1790/18 від 18.02.2021 звернув увагу на те, що особи, які вселились до квартири з метою здійснення догляду за хворими родичами, є тимчасовими мешканцями і самостійного права користування житлом не набувають.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначено, що: «статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору».

Судом встановлено, що у відповідачів наявне інше житло, а саме квартира в м. Одеса. Виселенням відповідачів дійсно буде допущено втручання у їх житлові права, проте вказане втручання переслідує законну мету, відбувається на підставі закону і з урахуванням всіх встановлених у справі обставин. У даній справі суд вважає, що при вжитті заходів у вигляді виселення дотримано баланс інтересів сторін і не створено надмірний тягар для ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки вони мають житло в тому ж регіоні.

Суд критично ставиться до пояснень відповідача ОСОБА_3 щодо про те, що вона має право проживати в спірній квартирі, тому що це воля їх покійної матері, оскільки відповідачем на підтвердження цього не надано суду жодних належних та достатніх доказів, так само як і будь-яких інших доказів наявності обставин, які дають їй та сину право проживати в квартирі належній ОСОБА_1 . Із зустрічним позовними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_1 також не зверталась.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у володінні та користуванні власністю шляхом виселення необхідно задовольнити.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 81, 259, 265, 268 ЦПК України, суд

Ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у володінні та користуванні власністю шляхом виселення задовольнити повністю.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 із вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_4 із вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1816 грн.

Дата складання повного судового рішення 14.06.2021.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів, з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_3 , РНОКПП та паспортні дані суду не відомі, останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_4 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_1

Відповідач ОСОБА_4 , РНОКПП та паспортні дані суду не відомі, останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_4 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_1

Суддя Южного міського суду Сергій ЛЕМЕЦЬ