ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» лютого 2021 року

м. Харків

справа № 646/13472/16-ц

провадження № 22ц/818/1059/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Хорошевського О.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія»,

третя особа - ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_1 та Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2020 року в складі судді Попрас В.О.

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія», третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що 30 листопада 2015 року о 13-50 годин сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «SUZUKI GRAND VITARA», державний номер НОМЕР_1 , під його керуванням, та автомобіля «ВАЗ 2109», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок якої автомобілі отримали механічні ушкодження.

Постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2016 року, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2016 року, винними у дорожньо-транспортній пригоді визнано обох водіїв. Під час розгляду справи встановлено, що в діях водіїв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Зазначив, що оскільки винними в дорожньо-транспортній пригоді є обидва водії, то у процентному співвідношенні вина кожного складає 50% та 50%.

Вказав, що із звіту про оцінку колісного транспортного засобу від 17 серпня 2016 року № 58/08/16 вбачається, що вартість спричиненого йому матеріального збитку склала 102 857,39 грн. Разом з тим, фактично вартість ремонту належного йому автомобіля склала 72 800,00 грн, що підтверджується актом виконаних робіт № ФЛД00001899 від 11 серпня 2017 року. Таким чином, йому підлягає відшкодуванню 50% від цієї суми, а саме 36 400,00 грн.

Зазначив, що на момент дорожньо-транспортної пригоди 30 листопада 2015 року цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в Товаристві з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія», але страхова компанія відмовила йому у виплаті страхового відшкодування.

Просив, з урахуванням заяви про зменшення розміру вимог, стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» на його користь матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 30 листопада 2015 року у розмірі 36 400,00 грн; вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» на його користь відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 20 840,00 грн, та сплачений судовий збір у розмірі 315,58 грн, а всього 21 155,58 грн; стягнуто зі ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» витрати з проведення автотехнічної експертизи №4393/11797 від 25 червня 2020 року у розмірі 6864,48 грн та витрати з проведення товарознавчої експертизи №13663 від 20 листопада 2018 року у розмірі 3003,00 грн, а всього 9867,48 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 та Товариство з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» подали апеляційні скарги.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просив рішення суду змінити та ухвалити нове судове судове рішення, яким стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» на його користь відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 50 428,69 грн; стягнути з нього на користь товариства судові витрати у розмірі 7048,24 грн.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що вина кожного з водіїв є рівнозначною, тобто 50% та 50%. Зазначене підтверджується постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2016 року, що залишена без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2016 року, якими визнано винними обох водіїв без додаткового визначення ступеня вини кожного з них у процентному співвідношенні. Вказав, що швидкість руху водія ОСОБА_2 була значною, він не дотримався безпечної дистанції, натомість його автомобіль рухався з мінімальною швидкістю. Висновок автотехнічної та транспортної трасологічної експертизи не мав бути взятий до уваги, оскільки експертиза проведена вже після набрання законної сили постанови Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2016 року, а також є однобічною, ґрунтується лише на поясненнях ОСОБА_2 . Зазначив, що суд першої інстанції не врахував звіт про оцінку колісного транспортного засобу від 17 серпня 2016 року № 58/08/16, згідно якого вартість спричиненого йому матеріального збитку склала 102 857,39 грн, та що йому має бути відшкодовано 50% від цієї суми. Вказав, що судові витрати розподілено не пропорційно ступеню вини учасників дорожньо-транспортної пригоди.

Товариство з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» в апеляційній скарзі просив рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, у повному обсязі; змінити рішення у частині розподілу судових витрат та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути зі ОСОБА_1 на його користь витрати з проведення автотехнічної експертизи №4393/11797 від 25 червня 2020 року у розмірі 9806,40 грн та витрати з проведення товарознавчої експертизи №13663 від 20 листопада 2018 року у розмірі 4290,00 грн, а всього 14 096,40 грн; судові витрати, пов`язані з апеляційним розглядом справи, покласти на позивача.

Апеляційна скарга Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» мотивована тим, що висновок суду про наявність вини обох водіїв у дорожньо-транспортній пригоді є помилковим. Обставини, що встановлені постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2016 року, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2016 року, не є преюдиційними для цієї справи, адже стосовно водія ОСОБА_2 матеріали про адміністративне правопорушення та судові рішення відсутні. З метою встановлення вини ОСОБА_2 по справі проведено судову автотехнічну та транспортно-трасологічну експертизу, висновком якої вина ОСОБА_2 не встановлена, на відміну від вини ОСОБА_1 .

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що з урахуванням обставин справи вина водія ОСОБА_1 у дорожньо-транспортній пригоді складає 70%, а вина водія ОСОБА_2 складає 30%, у зв`язку з чим слід стягнути зі страховика ОСОБА_2 Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 30% від вартості ремонту його автомобіля з вирахуванням суми франшизи.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником автомобіля «SUZUKI GRAND VITARA», державний номер НОМЕР_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 03 жовтня 2008 року (а. с. 94, том 1).

30 листопада 2015 року о 13-50 годин на перехресті вулиці Університетської та вулиці Кузнечної в м. Харкові сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «SUZUKI GRAND VITARA», державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , який в порушення пункту 8.4 Правил дорожнього руху не виконав вимоги дорожнього знаку 2.1 «надати дорогу», та автомобіля «ВАЗ 2109», державний номер НОМЕР_2 , під керування водія ОСОБА_2 , який, рухаючись по перехресній дорозі, порушив пункт 13.1 Правил дорожнього руху. Автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн (а. с. 4, том 1).

Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення встановлено, що у діях ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , щодо якого протокол органами Управління патрульної поліції у м. Харкові складений не був, вбачається правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП, з рівнозначним ступенем винуватості. Як правопорушник ОСОБА_1 , так і постраждалий ОСОБА_2 не врахували дорожню обстановку, не впевнились у безпеці свого руху, не дотримались безпечної дистанції та безпечного інтервалу, у зв`язку з чим своїми діями спричинили дорожньо-транспортну пригоду.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2016 року залишено без змін постанову Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2016 року (а. с. 5-6, том 1).

Як вбачається з висновку експертного автотехнічного дослідження № 9683 від 30 січня 2017 року, а також висновку судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи №4393/11797 від 25 червня 2020 року, складених експертом ХНДІСЕ ім. проф. М.С. Бокаріуса, в даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля «SUZUKI GRAND VITARA» ОСОБА_1 повинен був діяти у відповідності до вимог пунктів 10.1, 16.11 та розділу 33 п/п 2.1 Правил дорожнього руху України. В даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля «SUZUKI GRAND VITARA» ОСОБА_1 мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем «ВАЗ-21093» шляхом виконання ним вимог пунктів 10.1, 16.11 та розділу 33 п/п 2.1 Правил дорожнього руху України, для чого в нього не було будь-яких перешкод технічного характеру. В даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля «SUZUKI GRAND VITARA» ОСОБА_1 не відповідають вимогам пунктів 10.1, 16.11 та розділу 33 п/п 2.1 Правил дорожнього руху і знаходяться, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. В даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля «ВАЗ-21093» ОСОБА_2 повинен був діяти у відповідності до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України. Зазначено, що з причин, які вказані в дослідницькій частині висновку, вирішити питання про наявність або відсутність для водія автомобіля «ВАЗ-2109» ОСОБА_2 технічної можливості уникнути зіткнення, а також наявності або відсутності причинного зв`язку між його діями та настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, на даному етапі дослідження експертним шляхом, не представляється можливим (а. с. 83-85, 199-203, том 1).

Вартість проведення судової автотехнічної та транспортної трасологічної експертизи оплачена Товариством з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» у розмірі 9806,40 грн, що підтверджується платіжним дорученням №6718 від 27 березня 2020 року (а. с. 196, 224, том 1).

Зі звіту про оцінку колісного транспортного засобу від 17 серпня 2016 року № 58/08/16 вбачається, що вартість матеріального збитку, спричиненого власнику автомобіля «SUZUKI GRAND VITARA», державний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 склала 102 857,39 грн (а.с. 7-17, том 1).

Зі звіту про оцінку колісного транспортного засобу від 22 жовтня 2016 року № 106/10/16 вбачається, що вартість відновлювального ремонту автомобіля «SUZUKI GRAND VITARA», державний номер НОМЕР_1 , з урахуванням фізичного зносу становить 43 012,23 грн (а. с. 72-81, том 1).

З висновку судової автотоварознавчої експертизи №13663 від 20 листопада 2018 року, проведеної експертом ХНДІСЕ ім. проф. М.С. Бокаріуса, вбачається, що вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнту зносу, автомобіля «SUZUKI GRAND VITARA», державний номер НОМЕР_1 , в результаті дорожньо-транспортної пригоди від 30 листопада 2015 року станом на дату дорожньо-транспортної пригоди, складає 73 833,74 грн (а. с. 130-136, том 1).

Вартість проведення судової автотоварознавчої експертизи оплачена Товариством з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» у розмірі 4290,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №2359 від 23 липня 2018 року (а. с. 129, 223, том 1).

Як вбачається з акту виконаних робіт № ФЛД00001899 від 11 серпня 2017 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля «SUZUKI GRAND VITARA», державний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, склала 72 800,00 грн (а. с. 95, том 1).

Як вбачається з копії поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/6981439 від 25 липня 2015 року, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 під час керування транспортним засобом «ВАЗ 210934-20», державний номерний знак НОМЕР_2 , 2007 року випуску, застрахована у Товаристві з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» з 26 липня 2015 року по 25 липня 2016 року включно. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн, франшиза -1000,00 грн (а. с. 18, 49, том 1).

08 серпня 2016 року ОСОБА_1 звертався до Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» з вимогою про виплату страхового відшкодування, однак, як вбачається з відповіді товариства від 01 листопада 2016 року № 1626, йому відмовлено з посиланням на те, що дорожньо-транспортна пригода, що трапилась 30 листопада 2015 року за участю забезпеченого транспортного засобу, не є страховим випадком. Вину особи, яка керувала забезпеченим транспортним засобом, не встановлено (а. с. 19, том 1).

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами першою, другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Положеннями частини першої статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Спір про відшкодування шкоди, завданої самим джерелом підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування.

Особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (статті 543, 1190 ЦК України). У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам.

У пункті 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що шкода, завдана кількома особами, відшкодовується кожною з них у частці, завданій нею (у порядку часткової відповідальності).

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок дорожньо транспортної пригоди майну третьої особи.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку, обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Саме такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Обов`язок страховика відшкодувати заподіяну страхувальником шкоду виникає із самого факту заподіяння застрахованою особою у результаті дорожньо-транспортної пригоди такої шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи, дорожньо-транспортна пригода 30 листопада 2015 року за участю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відбулася з вини обох водіїв, а тому завдана позивачу шкода має бути відшкодована пропорційно ступеня вини водіїв.

Постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2016 року, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2016 року, встановлено склад адміністративного правопорушення у діях обох водіїв, однак питання щодо ступеня вини кожного з них не вирішувалось.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 суд першої інстанції надав оцінку наявним у матеріалах справи доказам і доводам сторін та за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, взявши до уваги обставини справи, що мають істотне значення, встановивши наявність вини обох водіїв у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, правильно застосувавши положення статті 1188 ЦК України, визначив частку вини ОСОБА_1 у розмірі 70 % та вини ОСОБА_2 у розмірі 30 %, тому обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 у відповідному розмірі пропорційно ступеня вини ОСОБА_2 (72 800,00 грн*30% - 1000,00 грн франшиза = 20 840,00 грн).

Такі висновки відповідають висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 2-2137/12, провадження № 61-821св18, від 02 липня 2018 року у справі № 739/1069/17, провадження № 61-6101св18.

Погоджуючись з вказаним висновком суду та визначаючи співвідношення вини водіїв у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, колегія суддів виходить з того, що водіями обох транспортних засобів, всупереч вимогам Правил дорожнього руху України, не враховано дорожню обстановку, вони не впевнились у безпеці свого руху, не дотримались безпечної дистанції та безпечного інтервалу, у зв`язку з чим своїми діями спричинили дорожньо-транспортну пригоду.

ОСОБА_1 в порушення пункту 8.4 Правил дорожнього руху не виконав вимоги дорожнього знаку 2.1 «надати дорогу», та ОСОБА_2 , в свою чергу, не дотримався вимог пункту 13.1 Правил дорожнього руху. Не дивлячись на те, що по вулиці Університетській розташований знак 2.2 «головна дорога», а по вулиці Ковальській знак 2.1 «надати дорогу», ОСОБА_1 почав виїжджати на перехрещувану проїзну частину. У ту саму мить ОСОБА_2 негайно почав гальмування, після чого сталось зіткнення, оскільки відстань була замала. Разом з тим, ОСОБА_2 , на відміну від ОСОБА_1 , рухався прямолінійно по головній дорозі. Водій ОСОБА_1 перед початком руху повинен був переконатися, що виконувані ним дії будуть безпечними та не створять небезпеки учасникам дорожнього руху, а, наближаючись до перехрестя нерівнозначних доріг, повинен був поступитися дорогою транспортним засобам, які наближаються до перехрестя по головній дорозі, в тому числі, й водієві ОСОБА_2 . В даній дорожньо-транспортній ситуації ОСОБА_1 мав технічну можливість уникнути зіткнення, для чого в нього не було будь-яких перешкод технічного характеру. Тоді як дії ОСОБА_2 щодо гальмування з метою уникнення зіткнення були похідними від обстановки, створеної діями ОСОБА_1 .

Виходячи з викладеного, доводи ОСОБА_1 щодо того, що вина кожного з водіїв є рівнозначною, тобто 50% та 50%, є необґрунтованими та суперечать встановленим обставинам справи.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що швидкість руху водія ОСОБА_2 була значною, він не дотримався безпечної дистанції, натомість його автомобіль рухався з мінімальною швидкістю, не можуть бути взяті до уваги, оскільки недотримання ОСОБА_2 дозволеної швидкості руху під час розгляду справи не встановлено. Зазначені обставини не спростовують визначеного судом першої інстанції співвідношення вини водіїв у дорожньо-транспортній пригоді.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що висновок автотехнічної та транспортної трасологічної експертизи не мав бути взятий до уваги, оскільки експертиза проведена вже після набрання законної сили постанови Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2016 року, а також є однобічною, ґрунтується лише на поясненнях ОСОБА_2 , є безпідставними, оскільки висновок експерта за результатами проведення експертизи в межах цивільної справи, а не справи про адміністративне правопорушення, так само є належним та допустимим доказом, який оцінюється судом у сукупності з іншими доказами у справі. При проведенні дослідження експертом взято до уваги пояснення обох учасників дорожньо-транспортної пригоди, тому посилання на однобічність та необ`єктивність висновку є неспроможними.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції не врахував звіт про оцінку колісного транспортного засобу від 17 серпня 2016 року № 58/08/16, згідно якого вартість спричиненого йому матеріального збитку склала 102 857,39 грн, є також безпідставними, адже у заяві про зменшення вимог позивач сам зазначав, що фактично вартість ремонту належного йому автомобіля склала 72 800,00 грн, на підтвердження чого надав акт виконаних робіт № ФЛД00001899 від 11 серпня 2017 року, та просив відшкодувати йому збитки саме з розрахунку 50% від цієї суми. Крім того, висновком судової автотоварознавчої експертизи встановлено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача складає 73 833,74 грн, отже його доводи про спричинення шкоди у розмірі 102 857,39 грн спростовуються матеріалами справи.

Твердження ОСОБА_1 щодо помилкового розподілу судових витрат судова колегія відхиляє, оскільки при розподілі судових витрат судом першої інстанції враховано, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та відповідно визначено частку судового збору, що підлягає стягненню з відповідача за подачу позову, а також пропорційно розподілено витрати на проведення експертиз у справі.

Доводи апеляційної скарги Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» щодо того, що дорожньо-транспортна пригода відбулася виключно з вини ОСОБА_1 , а тому відсутні правові підстави для стягнення з нього як страховика ОСОБА_2 матеріальної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки спростовані зібраними у справі доказами, зокрема, постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2016 року, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2016 року.

Посилання Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» на те, що встановлені вказаними судовими рішеннями обставини не є преюдиційними для цієї справи; що стосовно водія ОСОБА_2 матеріали про адміністративне правопорушення та судові рішення відсутні, судова колегія відхиляє, оскільки зазначені судові рішення у справі про адміністративне правопорушення є доказами, які досліджено та оцінено судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України. Відсутність постанови про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності не свідчить про відсутність його вини для цивільно-правової відповідальності.

Твердження Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» про те, що висновком судової автотехнічної та транспортної трасологічної експертизи не встановлено вини ОСОБА_2 у дорожньо-транспортній пригоді, є необґрунтованими, адже експертом зазначено про неможливість вирішити питання про наявність або відсутність для ОСОБА_2 технічної можливості уникнути зіткнення, а також щодо наявності або відсутності причинного зв`язку між його діями та настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, що не є тотожним висновку про відсутність його вини та не свідчить про це. Натомість, при розгляді справи про адміністративне правопорушення судами встановлено, що склад адміністративного правопорушення вбачається в діях обох водіїв.

Отже, доводи апеляційних скарг, в межах яких суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційні скарги ОСОБА_1 та Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 05 лютого 2021 року.