Справа № 183/2413/20
№ 2/183/691/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2021 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Устименко М.О.,

розглянувши, у відкритому судовому засідання, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

04 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому з урахуванням уточнень позовних вимог від 10.03.2021 року, просив суд провести поділ між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільного сумісного майна подружжя, виділити та визнати за:

-ОСОБА_1 право власності на 2/5 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ;

-ОСОБА_2 право власності на 2/5 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 04 листопада 1978 року він зареєстрував шлюб з відповідачем, реєстрація шлюбу проводилась виконавчим комітетом Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 21 червня 2018 року шлюб між ними був розірваний.

За період шлюбу подружжям було придбано 4/5 частини домоволодіння з надвірними прибудовами, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Згодом нумерацію цього домоволодіння було змінено на № 34.

1/5 частина домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 (колишній номер 30) належав ОСОБА_3 , яка залишила заповіт від 26 серпня 1985 року, в якому заповіла все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, позивачеві, в тому числі і 1/5 частину вищевказаного житлового будинку. Однак позивач свої спадкові права на момент подачі позовної заяви не оформлював.

Норми Сімейного Кодексу України гарантують, що у разі поділу майна, що є об`єктом права власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, тому, з огляду на неможливість досягнення домовленості щодо реального поділу майна, позивач звернулася до суду з зазначеним позовом.

Ухвалою суду від 13 липня 2020 року відкрите провадження по справі.

Сторони в судове засідання не з`явилися, представник позивача звернулася до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність.

Відповідач подала відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи відсутністю попереднього розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс або очікує понести, відсутністю досудового врегулювання спору, а також у зв`язку з некоректною оцінкою вартості домоволодіння. В подальшому після уточнень позовних вимог відповідач також звернулася до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність, уточнений позов визнала.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Суд, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знаходилися у зареєстрованому шлюбі в період з 04 листопада 1978 року по 24 липня 2018 року, про що свідчать копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.37) та копія рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2018 року по справі № 183/1619/18 (а.с.18).

26 липня 1988 року виконавчим комітетом Новомосковської районної Ради народних депутатів Росточило Анатолію Миколайовичу видано свідоцтво про право особистої власності на 4/5 домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_2 (а.с.9).

У 2000 році, у зв`язку з уточненням та інвентаризацією житлових будинків, номер вказаного домоволодіння змінено з № 30 на № 34, що підтверджується довідкою Піщанської сільської рад Орлівщинського старостинського округу № 3 Новомосковського району Дніпропетровської області від 23 квітня 2020 року за № 453 (а.с.16).

Фізичне існування домоволодіння по АДРЕСА_1 підтверджується актом конкретного користування від 27 листопада 2019 року (а.с.11) та технічним паспортом від 27 листопада 2019 року (а.с.12-15).

Окрім цього, суду надано докази узаконення самовільно збудованих будівель на території домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.10).

Правовідносини щодо поділу майна подружжя врегульовані наступними нормами закону.

Так, у відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Оскільки поділ майна відбувається під час дії СК України, до правовідносин, які склалися застосовуються норми чинного СК України з урахуванням особливостей щодо статусу майна, встановлених на час дії КпШС України.

За ст.22 КпШС України, який діяв на час придбання майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно зі ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Детальний аналіз поданих доказів свідчить про наявність підстав для визнання майна, спільною сумісною власністю позивача та відповідача, як подружжя, з визначенням часток у праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Така норма закону встановлює презумпцію права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі.

Такі ж роз`яснення містяться у і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Зазначеними вище документами стверджується, що спірне нерухоме майно набуте чоловіком та дружиною в період їх шлюбу, а тому повинно бути визнане спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В судовому засіданні не надано жодного доказу про існування між подружжям будь-якої домовленості щодо часток у спільному майні подружжя, як і не встановлена наявність шлюбного договору, а тому суд вважає, що об`єкт нерухомості, а саме 4/5 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, частки подружжя у нерухомому майні, є рівними.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 обґрунтований та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 63, 65, 68, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 22,28 Кодексу про шлюб та сім`ю України,п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ч.3 ст. 368 ЦК України, ст. ст.ст. 12, 76, 81, 89, 200, 263, 265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 4/5 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на 2/5 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з наступних будівель та споруд: житлового будинку під літерою А загальною площею 83,4 квм., житловою площею 49,1 кв.м., прибудови - а, навісу - а1, прибудови - а2, житлового будинку В, загальною площею 43,7 кв.м., житловою площею 23,6 кв.м., навісу в, літньої кухні Б, прибудови - б, сараю Г., погребу - ПГ, вбиральні Е, сараю Ж, сараю З, гаражу І, колодязю К, цоколю Ц, огорож №№ 1,6,7 , воріт №№ 2,5, хвіртки №№ 3,4.

Визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на 2/5 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з наступних будівель та споруд: житлового будинку під літерою А загальною площею 83,4 квм., житловою площею 49,1 кв.м., прибудови - а, навісу - а1, прибудови - а2, житлового будинку В, загальною площею 43,7 кв.м., житловою площею 23,6 кв.м., навісу в, літньої кухні Б, прибудови - б, сараю Г., погребу - ПГ, вбиральні Е, сараю Ж, сараю З, гаражу І, колодязю К, цоколю Ц, огорож №№ 1,6,7 , воріт №№ 2,5, хвіртки №№ 3,4.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Сорока.