Справа № 446/374/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2021 року Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Костюк У. І.

за участю секретаря: Ройко Т.І.

представника позивача: Білик Р.О.

відповідача: ОСОБА_1

представника відповідача: Мазяра М.Т.

розглянувши в порядку загального позовного провадження в судовому засіданні в залі суду в місті Кам`янка -Бузька цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

17.02.2020 позивачка ОСОБА_2 подала до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області позовну заяву до ОСОБА_1 , в якій з заяви про зменшення позовних вимог просить суд стягнуту з відповідачки на її користь заборгованість за договором позики в сумі 4700 євро основного боргу, та суму процентів за договором позики у розмірі 455,65 євро.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики. Відповідно до умов вказаного договору відповідачка отримала 30.08.2017 р. від позивача суму грошових коштів у розмірі 2500,00 євро терміном на півтора місяці. Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується розпискою від 30.08.2017р. відповідно до якої кінцевий строк повернення позики 15.10.2017р.. 04.09.2017 р. відповідачка отримала від позивача суму грошових коштів у розмірі 1000 євро., що підтверджується розпискою від 04.09.2017р. відповідно до якої кінцевий строк повернення позики 28.09.2017. 29.09.2017 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено ще один договір позики. Згідно якого, відповідачка отримала від позивача суму грошових коштів у розмірі 1500,00євро., що підтверджується розпискою від 29.09.2017., відповідно до якої, кінцевий строк повернення позики 01.11.2017. Позивачка неодноразово зверталася до відповідачки з проханням повернути її кошти, проте відповідачка лише 07.08.2018 р. повернула частину боргу в розмірі 300 євро.. Так, як відповідачка свої зобовязання не виконала належним чином, позивачка змушена звернутися до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 10.03.2020 відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 17.09.2020 здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики в розгляд справи за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче судове засідання.

18.11.2020 представником відповідачки, адвокатом Мазяром М.Т. було подано відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості за договором позики, в якому зазначив, про те, що його довірителька ОСОБА_1 визнає той факт, що нею було позичено грошові кошти: 30.08.2017 на суму 2500 євро, 04.09.2017 на суму 1000 євро, 29.09.2017 на суму 1500 євро. 07.08.2018 було здійснено часткове погашення боргу в розмірі 300 євро, однак позивачка про це в своїй позовній заяві не зазначає. Крім того, відповідачка посилається на те, що позивачем завищено курсову вартість суми зобов`язання, позивачем зазначено курс євро - 27.45 грн., однак станом на 17.02.2020, день подання позовної заяви, офіційний курс євро, встановлений НБУ становить 26,49 за 1 євро.. Щодо нарахування інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми, то сторона відповідача визнає правомірність нарахування інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми, лише щодо - 1500 євро, так, як кінцева дата повернення даної суми прямо обумовлена розпискою. Щодо нарахування позивачем інфляційних втрат та 3 % річних щодо інших сум, які відповідачка отримала від позивачки, заперечує, так як в розписках не міститься кінцева дата зобов`язання.

02.12.2020 представником позивача, адвокатом Білик Р.О. була подана заява про зменшення позовних вимог, згідно якої просить суд стягнути з ОСОБА_1 суму основного боргу за договором позики в розмірі -4700євро, що за офіційним курсом НБУ ( за 1 євро-34,12грн.) становить 160 787 грн.00 коп., та суму процентів за договором позики в розмірі 15 570,46грн.. В подальшому нею було подане клопотання, в якому просила суд при винесені рішення по справі врахувати позицію Верховного Суду України по справі № 373/2054/16-ц, та просила суд стягнути з відповідачки на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 4700 євро основного боргу, та суму процентів за договором позики у розмірі 455,65 євро..

22.12.2020 було подано відзив на заяву про зменшення розміру позовних вимог, згідно якого відповідачка не погоджується із поданим позивачем розрахунком нарахування процентів та надала власні розрахунки нарахування, просила суд частково задоволити позовні вимоги, а саме стягнути суму основного боргу -4700євро, з урахуванням офіційного курсу НБУ на 17.02.2020 26,49 за 1 євро, стягнути 3% річних в розмірі 8920, грн., в решті позовних вимог відмовити у зв`язку з їх безпідставністю і недоведеністю. В подальшому було подані письмові пояснення з приводу поданого клопотання представника позивача про застосування позиції Верховного суду України по справі № 373/2054/16-ц,та представлений розрахунок нарахування відсотків за період прострочення. Згідно яких просила винести рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення з відповідачки суми основного боргу 4700 євро, та стягнення 3% річних в розмірі 329 євро.

Ухвалою суду від 28.12.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача заяву про зменшення позовних вимог підтримала в повному обсязі. Просила таку задоволити.

Відповідач в судовому засіданні, позов визнала частково з підстав які зазначені у відзиві на позовну заяву.

Представник відповідача в судовому засіданні просив задоволити позов частково, посилаючись на письмові пояснення, які подані із розрахунком суми заборгованості відповідачки перед позивачем.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.

30.08.2017 між сторонами було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 позичила в ОСОБА_2 гроші в сумі 2500 євро під 2% в місяць на 1,5 місяця і 04.09.2017 відповідачка отримала ще 1000 євро під 2 % в місяць на два тижні. Вказані суми зобов`язалася віддати по домовленості разом з %.На підтвердження свого зобов`язання ОСОБА_1 власноручно написала розписку, яку підписала /а.с. 4/.

29.09 2017 р. між сторонами було укладено ще один договір позики, згідно якого ОСОБА_1 позичила в ОСОБА_2 гроші в сумі 1500 євро під 2 % в місяць на період до 01.11.2017р. На підтвердження отримання вищевказаної суми ОСОБА_1 власноручно написала розписку від 29.09.2017, і підписала таку /а.с. 4/.

Добровільно заборгованість за договором позики відповідачка не повертає позивачу, а тому позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики та процентів за такими договором.

Згідно з наданими позивачем розрахунками, заборгованість за договором позики становить: заборгованість за договором позики у сумі 4700 євро, проценти річних в сумі - 455,65 євро і просить стягнути в її користь з відповідачки.

Відтак суд встановив, що між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, який регулюється загальними положеннями про зобов`язання Глави 47 Книги п`ятої Зобов`язальне право та відповідними нормами параграфу 1 Позика Глави 71 ЦК України.

Так, відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Згідно з вимогами ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками ст.1046 ЦК України

Частина 2 ст. 1047 ЦК України передбачає, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин сторін та розгляду справи, не передбачено заборони на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такі правові висновки суду підтверджуються правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі №761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року по справах №373/2054/16-ц, №464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки.

Крім того, за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором ч. 1 ст. 1049 ЦК України.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Так, судом беззаперечно встановлено, що 30.08.2017 та 29.09.2017 між сторонами укладено договори позики. Згідно яким позивачем передано відповідачу грошові кошти у борг у розмірі 5000 євро, останній видав боргові розписки.

Факт укладення договорів позики від 30.08.2017 та 29.09.2017 сторони в судовому засіданні не заперечили, а тому вказаний факт окремому доказуванню в ході розгляду справи не підлягає та є встановленим.

На день подання позовної заяви відповідачем не виконано обов`язку з повернення коштів позивачу в обумовленій сумі, а саме 4700євро, так як відповідачкою було повернуто позивачці лише 300 євро, що також не заперечується сторонами.

Враховуючи наведені вище правові висновки, а також приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між сторонами саме договорів позики, форма та зміст яких, а також іноземна валюта, у якій надано грошові кошти в позику, відповідають положенням цивільного законодавства, зокрема ст.1047 ЦК України, а відповідач, на відміну від позивача, свої зобов`язання за цими договорами не виконала, що зумовило виникнення у позивача права на звернення до суду із даним позовом задля стягнення заборгованості в примусовому порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу в розмірі 4700 євро є обґрунтованими, засновані на законі, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи позов в частині позовної вимоги про стягнення процентів за договором позики суд виходить з наступного.

За змістом статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з висновку, який зроблено у Постанові Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Крім того, у частині визначення 3 % річних у євро , оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

У ч.2ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Оскільки договорами позики, укладення яких підтверджується розписками ОСОБА_1 , передбачена сума позики у євро, а відтак і розрахунок 3% річних, які підлягають до стягнення, слід рахувати в євро.

В силу вимог ст. 625 ЦК України розмір 3 процентів від суми позики позивач просить стягнути з відповідача три проценти річних від простроченої суми 4700 євро, що складає 455,65 євро, представивши відповідний розрахунок.

Однак, суд не погоджується із наданим позивачем розрахунком, так як позивач здійснював розрахунок від першого дня прострочення до часу написання заяви про зменшення позовних вимог, натомість нарахування у зв`язку з порушенням грошових зобов`язань визначаються позивачем на час подання позову до суду. Тому суд погоджується із розрахунком, який представлений відповідачкою, згідно якого: розрахунок проводиться з наступного дня після зазначеної в розписці дати повернення позики і до дати подання позову про стягнення заборгованості в суд, а відтак сума заборгованості за період прострочення (3% річних) становить: 329 євро.

Відтак, з урахування викладеного вище, позов підлягає до часткового задоволення і на користь позивача необхідно стягнути з відповідача заборгованість за договором позики 5029 євро, з яких 4700 євро основної суми боргу та 329 євро 3 % річних.

Щодо судових витрат.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 820,11 грн.

Керуючись ст. 2, 81, 89, 258, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5029 (п`ять тисяч двадцять дев`ять) євро, з яких 4700 (чотири тисячі сімсот) євро основної суми боргу та 329 (триста двадцять дев`ять) євро 3 відсотків річних.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 820,11 грн. (вісімсот двадцять гривень одинадцять копійок) судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 ,проживає за адресою: с. Коцурів, Пустомитівського району, Львівської області.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду виготовлений 11.06.2021

Суддя У.І.Костюк