Ухвала

11 червня 2021 року

м. Київ

справа № 2-3600/12

провадження № 61-9292ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Гарницьким Павлом Петровичем, на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 травня 2021 року у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про заміну сторони у виконавчому провадженні у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») звернулось до суду із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заява обґрунтована тим, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 жовтня 2013 року, позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 31 серпня 2006 року № 28.4/АА-323.06 у розмірі 11 927,14 доларів США (що за офіційним курсом Національного Банку України еквівалентно 95 333,87 грн), яка складається з: 9 383,77 доларів США - заборгованість за кредитом; 2 543,37 доларів США - заборгованість за процентами; 52 776,50 грн - пеня; 6 089,60 грн - 3% річних від суми простроченої заборгованості.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

На виконання вказаного рішення суду 10 липня 2014 року Печерським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 2-3600/12.

29 травня 2019 року між ПАТ «Родовід Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір відступлення права вимоги № 16, відповідно до якого право грошової вимоги

за кредитним договором від 31 серпня 2006 року № 28.4/АА-323.06, укладеним між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Ураховуючи наведене, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» просило суд замінити стягувача у виконавчому провадженні - ПАТ «Родовід Банк» на його правонаступника - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2020 року заяву ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про заміну сторони у виконавчому провадженні задоволено.

Заміно стягувача ПАТ «Родовід Банк» на його правонаступника - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» у справі № 2-3600/12 за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Замінено стягувача ПАТ «Родовід Банк» правонаступником - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» у виконавчому листі № 2-3600/12, виданому 10 липня 2014 року на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 липня 2013 року у справі за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за кредитним договором від 31 серпня 2006 року № 28.4/АА-323.06.

У червні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Гарницьким П. П., на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 травня 2021 року, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про заміну сторони у виконавчому провадженні відмовити.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що судами всебічно не досліджено всіх обставин справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального при прийнятті оскаржуваних судових рішень.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 жовтня 2013 року, позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 31 серпня 2006 року № 28.4/АА-323.06 у розмірі 11 927,14 доларів США (що за офіційним курсом Національного Банку України еквівалентно 95 333,87 грн), яка складається з: 9 383,77 доларів США - заборгованість за кредитом; 2 543,37 доларів США - заборгованість за процентами; 52 776,50 грн - пеня; 6 089,60 грн - 3% річних від суми простроченої заборгованості.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

На виконання вказаного рішення суду 10 липня 2014 року Печерським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 2-3600/12.

29 травня 2019 року між ПАТ «Родовід Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір відступлення права вимоги № 16, відповідно до якого право грошової вимоги

за кредитним договором від 31 серпня 2006 року № 28.4/АА-323.06, укладеним між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

У пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду, виконання яких є складовою права на справедливий суд та ефективний захист прав сторони у справі, що передбачені статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно із частиною п`ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Відповідно до частини першої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює сторону її правонаступником. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження (частина п`ята статті 442 ЦПК).

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 цього Кодексу).

За змістом статті 512 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.

Виходячи зі змісту цих норм, зокрема, пункту 1 частини першої статті

512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.

У разі такої заміни кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження, і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс13 та постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 6-1355/10 (провадження № 61-12076св18).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 2-3627/09 (провадження № 61-16520сво18) зазначено, що «підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах. Крім того, норма статті 442 ЦПК України має імперативний характер, оскільки в ній прямо визначено правило поведінки, а саме: замінити сторону виконавчого провадження, а не замінювати сторону виконавчого провадження лише у відкритому виконавчому провадженні чи за інших обставин. Таким чином, заміна сторони виконавчого провадження її правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу. Без заміни сторони виконавчого провадження правонаступник позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття виконавчого провадження та вчиняти інші дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження». Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин».

Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є правонаступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.

По своїй суті заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії виконання судового рішення.

Задовольняючи заяву ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про заміну сторони у виконавчому провадженні, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло всіх прав кредитора ПАТ «Родовід Банк», у тому числі, на отримання виконання зобов`язань за кредитним договором від 31 серпня 2006 року № 28.4/АА-323.06, де боржником є ОСОБА_1 , а також стягувача у виконавчому провадженні у справі № 2-3600/12, а тому звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу сторони виконавчого провадження відповідає вимогам статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд апеляційної інстанції правильно вказав, що договір про відступлення прав вимоги 29 травня 2019 року № 16 не оспорений та не визнаний недійсним у встановленому законом порядку.

Встановивши, що судом першої інстанції не було належно повідомлено ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду заяви ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про заміну сторони у виконавчому провадженні, апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , встановив порушення районним судом норм процесуального права та скасував ухвалу районного суду, ухваливши нове судове рішення відповідно до положень пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема, справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Доводи заявника про те, що судами належно не досліджено доказів переходу прав вимоги за кредитним договором від 31 серпня 2006 року № 28.4/АА-323.06, не заслуговують на увагу, оскільки суди забезпечили повний та всебічний розгляд справи, належно встановили всі обставини справи, дослідили та надали правову оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З огляду на зміст оскаржуваних судових рішень та касаційної скарги, вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Гарницьким Павлом Петровичем, на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 травня 2021 року у справі за заявою Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про заміну сторони у виконавчому провадженні у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк