Провадження № 2/344/1056/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.,

за участі секретаря Герлан Н.В.,

позивача ОСОБА_1 , його адвоката Брейляк Е.Я.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про усунення перешкод та визначення способу участі у спілкуванні та вихованні дитини,-

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що сторони перебували в шлюбі, в якому в ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3 , шлюб сторін розірвано, позивач доглядав дитину, брав участь в її вихованні з перших днів її життя; за рішенням суду на утримання дитини з позивача стягуються аліменти, донька проживає з відповідачкою, яка не надає можливості бачитись з дитиною, висновком органу опіки та піклування встановлено порядок побачень позивача з дитиною. Тому позивач просив суд про проголошення права батька проводити час з дитиною щотижня, відвідувати дитину у дитячому садочку, двічі на місяць залишати доньку у себе з ночівлею, проводити час з дитиною у вихідні з 11.00 до 19.00 за місцем свого проживання без присутності матері, день свого народження проводити з дитиною за місцем свого проживання, проводити час з дитиною в день її народження, організовувати відпочинок дитини, проводити час з дитиною у святкові дні з 11.00 до 19.00, зобов`язати матір надавати інформацію про стан здоров`я дитини, її місце проживання, про події з дитиною, надавати можливість бачитись та спілкуватись матері позивача з дитиною.

Позивачу не гарантовано право на звернення в інтересі будь-яких третіх осіб, а тому позов в частині реалізації прав третіх осіб - матері позивача позбавлений будь-яких правових підстав.

В судовому засіданні позивач надав перед судом пояснення про те, що він приїхав на день народження дитини, але відповідач відмовилась прийняти подарунок, відповідачка ображає позивача; відповідач вимагала в садку не допускати позивача, матір відповідача розглядає як стару бабу з села, відповідачка кидала у позивача каміння.

В судовому засіданні представник позивача надала перед судом пояснення про те, що відповідач подала позов про стягнення аліментів, розмір яких 2500 гривень, відповідач чинить перешкоди позивачу, оскільки не відповідає на дзвінки, якщо відповідає на дзвінок, то відмовляє в побаченні, у батьків права щодо дітей рівні, позивач вже рік не бачив дитину; вирішити спір мирно відповідачка не бажає; позивач працює, відносини сторін неприязні, присутність матері, після передання дитини позивачу не потрібне, оскільки позивач хоче бачити дитину без відповідачки.

Позивач подав суду письмове пояснення на відзив на позов ,відповідно до якого не визнав і заперечив пояснення відповідачки.

В судовому засіданні відповідачка заперечила позов та надала перед судом пояснення про те, що протягом часу з липня 2020 року позивач жодного разу не прибув для зустрічі з дитиною, будь-якого бажання зустрічатись з дитиною не виявляв, під час останньої зустрічі з дитиною повідомив дитині, що має намір її забрати від матері, через що в наступному відповідачка не могла залишити дитину для виходу на роботу, оскільки донька істерично сприймала залишення доньки як реалізацію погроз батька про відібрання дитини від матері; позивач телефонує відповідачці з 01.00 годині доби в нетверезому стані і провокує конфлікти і здійснює контроль за місцем знаходження відповідачки, що в наступному видає за своє звернення про зустріч з дитиною; на день народження дитини позивач з`явився з метою провокації конфліктів з відповідачкою та запрошеними гостями, з наміром заподіяти дискомфорт, оскільки йому не сподобались особи запрошених; висловлювання позивача спрямовані виключно на образи відповідачки та її матері; органом опіки та піклування вже встановлено порядок реалізації прав позивача щодо зустрічей з дитиною, але позивач не користується зазначеним рішенням виконавчого комітету; позивач згадує про те, що у нього є дитина тільки коли вживає алкоголь і використовує таку обставину виключно для конфліктів з відповідачкою; відповідачка сама просила позивача прибути допомогти відвезти доньку до лікаря, але позивач обіцяв допомогу та своєчасно не прибув; відповідач характеризує позивача як безвідповідальну особу; позивач постійно висловлював своє бажання судитись з відповідачкою, але ніколи - бажання особисто зустрітись з дитиною; усі свята позивач пропустив самостійно, до дитини не прибував, подарунки не передавав; жодного разу позивач не використав часу, що йому надано за рішенням органу опіки та піклування; відповідачка прийняла допомогу медіатора, домовилась з ним про зустріч, але позивач відмовився від цих послуг як тільки йому було оголошено про необхідність оплатити їх; звернення позивача до відповідача стосуються особистого життя відповідачки, а не бажання зустрітись з дитиною; з метою утримання себе і дитини відповідачка працює, а тому дитина сторін на цей час залишається з матір?ю відповідачки, яка не є старою, про що позивач зазначив в його виступі лише з метою образи матері відповідачки в судовому засіданні; дитина живе в страху її відібрання від матері від часу оголошення позивачем їй такої погрози, дитина глибоко травмована зазначеними погрозами позивача; позивач провокує відповідачку на конфлікти, умисно порушує право відповідачки на особисте життя, а її дії із захисту себе виставляє як вчинення перешкод; замість прибуття для зустрічі з дитиною, замість погодження з відповідачкою свого запланованого прибуття до місця проживання дитини позивач викликав поліцію і видав цю обставину як наявність у себе перешкод, однак не досяг своєї протиправної мети і більше не використовував відповідного; були випадки залишення дитини з позивачем, яку він в наступному самостійно закривав в квартирі і залишав самою та йшов в своїх справах, а тому через безвідповідальність позивача і небезпеку для дитини від позивача відповідачка перестала залишати дитину саму з позивачем; поведінка позивача полягає в обвинуваченні усіх інших, а сам він нічого не робить; за п`ять років дитини він не навчив її жодній речі; на час, коли відповідачка хотіла налагодити відносини з позивачем він відповідав одними лише конфліктами і образами; відповідачка втратила інтерес до особи позивача, а тому має до нього нейтральне ставлення, на відміну від позивача; намагання адвоката позивача вкласти у пояснення відповідача неприязнь до позивача відповідачка категорично заперечила; з органу опіки дзвонили лише один раз, будь-яких перешкод цьому органу не чинилось; на словах позивач розказує, що сплачує аліменти на утримання дитини, але, по-перше, аліменти стягуються за судовим рішенням, по-друге, позивач намагався їм зменшити, а не сплачувати; у відповідачки відсутня можливість для оплати грошових коштів, бажаних адвокатом позивача; позивач сам не сплатив судові витрати відповідачки за минулими судовими спорами; зустрічі з дитиною без присутності відповідачки позивачу потрібні для забезпечення його бажання заподіювати дитині психологічні травми; під час розмов позивача з дитиною по «Вайберу» саме дитина просила позивача зустрітись без « Вайбера » - особисто; у позивача є можливість зустрітись з дитиною особисто, відповідач раніше сама просила позивача прибувати для допомоги, натомість позивач погрожує судами і вчиняє конфлікти; залишення дитини з позивачем мали лише один наслідок - заподіяння дитині шкоди; метою позивача є заподіяння дитині і відповідачці шкоди; відповідач проживала з позивачем, знає його і не довіряє йому, його діям та намірам; будь-яких перешкод у позивача для зустрічей з дитиною за рішенням органу опіки та піклування немає; відповідач враховує обставину розірвання шлюбу сторін, але збереження відносин батьківства і сприяла позивачу в реалізації його прав, сама просила його допомагати виховувати дитину, але він відносився до цього байдуже та став використовувати обставину батьківства для своїх погроз і задля травмування дитини та втручання в особисте життя відповідачки, образ відповідачки та її родичів; відповідачка відмовила позивачу у зустрічі з дитиною лише одного разу та пояснила йому, що це має місце через хворобу дитини.

В письмовому відзиві проти позову відповідачкою вказано, що обставина ухвалення судового рішення про стягнення з позивача аліментів свідчить не про його турботу щодо утримання дитини, а навпаки, про те, що позивач добровільно не надавав допомогу на утримання дитини і виконання зазначеного обов`язку забезпечено державним примусом в судовому порядку; звернення позивача до органу опіки та піклування здійснено ним у формі відповіді на звернення відповідачки з позовом про стягнення аліментів та немає нічого спільного з уявним захистом позивачем його права на побачення з дитиною, яке не порушувалось відповідачкою; позивач прибував на зустрічі з дитиною тільки після вживання алкоголю для і саме виявлення своєї агресії; дитина боїться позивача; на побачення з дитиною позивач не прибував у визначений час, натомість прибував у непогоджений з відповідачкою час; звернення в поліцію позивача було здійснено задля штучного створення видимості перешкоди у побаченні з дитиною та поза межами визначеного часу для реалізації відповідного права; після чергового конфлікту позивача і погроз відібрати дитину, остання не відпускала відповідачку з поля зору через страх її відібрання від матері; протягом літнього періоду відповідач перебувала за місцем проживання її матері в сільській місцевості, по сусідству з місцем проживання позивача та його матері, які не виявляли будь-якого бажання зустрічатись з дитиною сторін; позивач зловживає алкоголем протягом тривалого періоду часу; позивач керує транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння; спеціальність позивача одна з найбільш оплачуваних, однак він подав позов про зменшення розміру аліментів на утримання доньки; відповідач не може задовольняти вимоги позивача про зустріч з дитиною в свій робочий час з причини перебування на робочому місці.

Відповідно до свідоцтва про народження № НОМЕР_1 батьками ОСОБА_1 зареєстровано сторін спору.

Відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду від 03/03/2020 шлюб сторін розірвано.

06/11/2019 Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради ухвалив рішення №1299, яким встановлено порядок позивачу у вихованні ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 : середа за 17.00 до 19.00, неділя з 15.00 до 19.00 за взаємною згодою батьків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Отже суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Також відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України головуючий спрямовує судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи.

Так само відповідно до рапорту від 21/06/2020 позивач звернувся в поліцію з повідомлення про те, що відповідач не надала йому можливості зустрітись з дитиною, а звернення позивач подав з метою інформування органу поліції, а не з метою реагування.

Таким чином позивач подав суду не доказ свого звернення до відповідачки з проханням про спілкування з дитиною сторін, а доказ його звернення до третьої особи про своє повідомлення про наявність претензії до відповідачки, що не є підтвердженням звернення позивача до відповідачки про зустріч з дитиною.

Разом з цим в судовому засіданні та в письмових поясненнях відповідачки нею надано пояснення про те, що обставину звернення до поліції створено позивачем штучно саме з метою імітації конфлікту, для використання такого аргументу в спорі, який позивач мав намір розпочати, про що самостійно повідомляв відповідачку.

25/01/2021 ухвалено постанову Івано-Франківського апеляційного суду, якою залишено в силі рішення Івано-Франківського міського суду, яким відмовлено в позові позивача про зменшення розміру аліментів.

Постановою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області закрито провадження за ч. 1 ст. 130 КУпАП щодо Особа 1 у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

Однак зазначений доказ не містить в собі релевантної інформації щодо обставин спору.

В судовому засіданні відповідачка надала перед судом пояснення про те, що вона залишала з позивачем дитину, однак він в наступному залишав малолітню дитину, яка не досягла п`яти років самою, без догляду.

Вказані пояснення не спростовано і не заперечено позивачем.

Так само відповідачка надала перед судом пояснення про те, що вона раніше просила прибувати позивача для надання допомоги з дитиною, однак він не прибував для виконання такого обов`язку.

В судовому засіданні відповідачка надала перед судом пояснення про те, що позивач висловив дитині сторін погрози про те, що відбере її від матері, що стало причиною виникнення у дитини відповідного страху і сформувало у неї страх втратити матір з поля зору.

В судовому засіданні відповідачка надала перед судом пояснення про те, що органом опіки та піклування було визначено спосіб і порядок спілкування позивача з дитиною, однак позивач не використовував зазначену можливість і не прибував до дитини протягом року, при цьому його донька просила його про особисті зустрічі, а не про дзвінки у «Вайбері».

Таким чином позивачем не доведено будь-яких перешкод у зустрічах, спілкуванні, вихованні та догляді за донькою сторін спору.

При цьому відповідач неодноразово надала перед судом пояснення про те, що підставу зустрічі з донькою позивач використовує для втручання в її особисте життя, здійснення за нею контролю, спричинення конфліктів з відповідачкою, а також з запрошеними відповідачкою родичами на святкування дня народження доньки сторін.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дії позивача щодо спричинення конфліктів з відповідачкою щодо її особистого життя і залякування ним дитини, що її відберуть у матері не спрямовані на забезпечення інтересів своєї дитини.

Так само відповідно до ч. 2 ст. 1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

Отже метою правового регулювання, що здійснюється положеннями СК України є забезпечення дитини можливістю нормального позитивного духовного виховання, а не втручання в права відповідача задля їх обмеження на догоду позивачу, який зловживає своїм правом на звернення до суду.

В ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» вказано, що у разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Отже, по-перше, позивач не надав суду доказу того, що рішення органу опіки та піклування порушує будь-які його права.

По-друге, позивач не надав суду доказу того, що він оскаржив рішення органу опіки та піклування, яке ухвалено в тому числі і на його користь і щодо реалізації його прав на зустріч з дитиною.

Таким чином пояснення позивача щодо наявності у нього перешкод на зустрічі з дитиною є надуманими, спрямовані на формування штучних конфліктів з відповідачкою, в тому числі судових, про що відповідачка надала перед судом пояснення.

Реалізація прав позивача не забезпечує йому можливість порушення прав відповідачки та дитини сторін на особисте життя, втягування їх в конфлікти, утримання їх в страху нових конфліктів і погроз щодо відібрання дитини, порушення їх звичайного способу життєдіяльності.

В ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» вказано, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Отже відповідачка надала перед судом пояснення про те, що саме дитина позивача просила його про особисті зустрічі, а не позивач просив відповідача про такі зустрічі.

Оскільки в ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено право дитини на підтримання з позивачем регулярних особистих стосунків і прямих контактів, а позивач своїм неприбуттям до дитини протягом 11 місяців створив ситуацію, в якій дитина просила його прибути для особистої зустрічі, отже саме позивач вчинив дії, спрямовані на порушення відповідного права дитини.

Так в ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» вказано, що батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Отже законом для позивача встановлено обов`язок брати участь у вихованні дитини і невиконання ним зазначеного обов`язку протягом 11 місяців становило істотне порушення прав дитини та обов`язків позивача.

Усі зазначені обов`язки позивача встановлено для нього Законом України «Про охорону дитинства» та були відомі позивачу та його адвокату на час звернення до суду, але жоден з них не зазначений в позовній заяві, не отримав юридичну оцінку у поясненнях зазначених учасників судового розгляду.

Надання суду позивачем та його адвокатом неправдивої інформації щодо дійсних обставин спору та не надання належної юридичної оцінки порушенням позивача його обов`язків однозначно вказує на вчинення позивачем шикани, умисного зловживання правом на звернення до суду, про що неодноразово відповідач надала пояснення перед судом, про що вказала в її письмових поясненнях.

Відповідно до ч. 4 ст. 43 ЦПК України за введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом.

Під зловживанням правом у аспекті п.3 ст.35 конвенції ЄСПЛ розуміє у звичайному значенні, прийнятому загальною теорією права, зокрема, факт, що володілець права здійснює його поза призначенням упереджено (рішення від 15.09.2009 у справі «Miroпubovs and Others v. Latvia», заява №798/05, п.62).

В ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено заборону зловживання правами, передбаченими в конвенції.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України до основних засад цивільного судочинства належить неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Поняття «зловживання» представлене в статті 17 та статті 35§ 3 (a) (зловживання правом на індивідуальне звернення). Вона посилається на своє звичайне значення відповідно до загальної теорії права, а саме - шкідливе здійснення права її власником в такий спосіб, який явно не відповідає або суперечить цілям, для яких таке право надане/створене (Miroпubovs і інші проти Латвії, §§ 62 та 65; S.A.S. проти Франції [ВП], § 66).

Положення ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямовані на забезпечення демократій засобами боротьби з діями та діяльністю, які знищують або неналежним чином обмежують основні права та свободи незалежно від того, чи дії або діяльність здійснюються «державою», «групою» або «особою».

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (стаття 13 ЦК України).

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу (частина третя статті 16 ЦК України).

Отже суд не є засобом для будь-якої сторони в її зловживанні правами, не сприяє цьому, не толерує такої поведінки.

Відповідачем спростовано усі фактичні обставини, що зазначені в позовній заяві, позов позбавлений будь-яких правових підстав.

В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже обов`язок надання суду доказів на підтвердження позову процесуальним законом покладено безпосередньо на позивача.

В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов`язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов`язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже позивач та його адвокат несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням ними процесуальних дій щодо надання суду однозначних доказів, які б свідчили, що відповідачка вчинила хоча б одну дію, що була спрямована на порушення права позивача на особисте побачення з дитиною.

Так само в запереченні відповідача на позов надано пояснення про те, що прохальна частина позовної заяви містить в собі декларативні положення, що не належать до ефективних засобів захисту прав та встановлення для відповідачки обов`язків, які не визначені для неї законом, що вказує дійсну мету позову, яка не полягає в захисті прав позивача чи їх поновлені, а спрямована виключно на підтримання конфліктних відносин, який створено штучно позивачем, про що він раніше погрожував відповідачу.

Так, проголошення прав і обов`язків сторін спору встановлено для них положеннями нормативно-правових актів. Отже розміщення в прохальній частині позову на декларацій про проголошення прав позивача та встановлення відповідачу обов`язків є формою порушення обов`язку позивача використовувати в змісті позову форми захисту і поновлення прав, які, по-перше, визначені відповідним законом, по-друге, які матимуть своїм наслідком ефективне поновлення порушеного права.

За умови не доведення позивачем будь-яких порушень його прав відповідачкою відсутні будь-які правові підстави в застосуванні забезпеченого державою примусу за ухваленням судового рішення та його примусового виконання.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

В ст. 144 ЦПК України вказано, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод та визначення способу участі у спілкуванні та вихованні дитини, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Бородовський С.О.