Справа № 755/7240/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2021 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - САВЛУК Т.В.

за участі секретаря Бурячек О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представники позивача - адвокати Козій Д.О., Істоміна В.Л., ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представники відповідача - адвокати Кирей О.В., Бабенко Ю.С.,

представник третьої особи - Сова Т.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, в залі суду, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей з матір`ю, стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання малолітніх дітей,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 , просила задовольнити наступні з вимоги: «Визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його матір`ю ОСОБА_1 .

Визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з її матір`ю ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Зобов`язати ОСОБА_2 щомісяця в останній день місяця сплачувати на користь ОСОБА_1 , 50% витрат на медичне лікування, ліки та навчання неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати ОСОБА_2 щомісяця в останній день місяця сплачувати на користь ОСОБА_1 , 50% витрат на медичне лікування, ліки та навчання неповнолітньої ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 6 000,00 гривень»

Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, ОСОБА_1 посилається на наступне, що з 31 грудня 1999 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час перебування у шлюбі у подружжя народились діти - донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 16 листопада 2016 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Після припинення шлюбу сторони проживають разом з дітьми за однією адресою: АДРЕСА_1 , однак сторони, як колишнє подружжя, спільного господарства не ведуть, мають окремі бюджети, позивач самостійно та за рахунок власних коштів забезпечує дітей усім необхідних для їх нормальної життєдіяльності, купує продукти харчування, сезонний одяг, сплачує внески за відвідування дітьми спортивних секцій та інших додаткових курсів необхідних для розвитку дітей, покриває витрати на медичний огляд, в свою чергу відповідач самоусувався від виховання дітей, створює нестерпні умови для їх спільного проживання в одній квартирі, вчиняє насильницькі дії відносно позивача, сварки та скандали відбуваються у присутності їх неповнолітніх дітей, що негативно впливає на психічний стан дітей, така негативна поведінка відповідача по відношенню до позивача та їх спільних дітей спонукала позивача звернутись до суду з вимогою визначити місце проживання дітей разом з матір`ю, що наддасть можливість обмежити доступ відповідача до житлового приміщення, яке належить на праві власності їх дітям, та створити для дітей належні та безпечні умови для їх проживання в квартирі. Також, позивач просить вирішити питання щодо покладання обов`язку на відповідача сплачувати аліменти та додаткові витрати на утримання неповнолітніх дітей, у розмірі визначеному у позовній заяві, оскільки відповідач не працює, не має постійного доходи, добровільно надавати допомогу на утримання дітей відмовляється, однак ці обставини не звільняють його від батьківського обов`язку надавати допомогу на утримання дітей з урахуванням їх віку та стану здоров`я.

12 серпня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Згідно з частин 1-2 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

23 листопада 2020 року представник відповідача - адвокат Бабенко Юрій Сергійович подав відзив на позов з викладенням своїх міркувань по суті підстав та предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просив відмовити у задоволені позову в повному обсязі та надати належну оцінку долученим до відзиву доказам на спростування позиції позивача щодо неналежного виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дітей.

27 листопада 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про прийняття відзиву на позов, який направлено відповідачем ОСОБА_2 до суду засобами поштового зв`язку 18 листопада 2020 року, зареєстрований в канцелярії суду 23 листопада 2020 року за вх. № 74050.

27 листопада 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відмову у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей з батьком, стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання малолітніх дітей.

27 листопада 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого судового засіданні та призначено справу до судового розгляду по суті.

02 грудня 2020 року представник позивача - адвокат Кирей О.О. подав відзив на позовну заяву з викладенням своїх міркувань у зв`язку з поданням додаткових доказів позивачем.

11 грудня 2020 року позивач ОСОБА_1 подала відповідь на відзив та просила задовольнити позовні вимоги на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи.

01 лютого 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 про врегулювання спору за участю судді.

Позивач та представник позивача - адвокат Козій Д.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та на підставі наявних у справі доказів, додатково пояснили, що 31 грудня 1999 року сторони зареєстрували шлюб, під час перебування у шлюбі у подружжя народились діти - донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 16 листопада 2016 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення про припинення шлюбу між сторонами. Після припинення шлюбу сторони продовжують проживати разом з дітьми в квартирі АДРЕСА_1 , власниками цієї квартири є їх діти. Зі сторони відповідача вчиняються дії насильницького характеру, а також відповідач вчинює дії, що порочать честь та гідність позивача. Оскільки позивач зареєстрована та проживає разом з дітьми в квартирі АДРЕСА_1 , до права власності на яку відповідач не має жодних прав, має постійне джерело доходу, створила всі умови для проживання та розвитку дітей та виходячи з інтересів дітей просить визначити місце проживання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , щодо заявлених вимог про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання неповнолітніх дітей додатково зазначила, що відповідач останні декілька років не працює, постійно укладає договори щодо надання кредитних коштів на купівлю різноманітної техніки, з якою нібито працює та отримує від цього дохід, однак саме позивач повністю несе витрати на забезпечення, проживання, харчування, виховання та розвиток дітей, а в силу закону відповідач зобов`язаний приймати участь у витратах на утримання дітей, надавати матеріальну допомогу незалежно від свого фінансового становища, тому просить задовольнити вимоги в повному обсязі та присудити відповідачу до сплати аліменти та додаткові витрати на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі визначеному у позовній заяві.

Відповідач та представник відповідача - адвокат Бабенко Ю.С. в судовому засіданні проти позову заперечували, просили в позові відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов та долучених до нього доказів, пояснили, що на даний час шлюб між сторонами припинено, однак сторони продовжують проживати в одній квартирі, яка належить на праві власності у відповідних частка їх спільним дітям. Відповідач намагається зберегти сім`ю заради спільних дітей, щоб у них була повноцінна сім`я, від утримання, виховання дітей та виконання батьківських обов`язків відповідач не ухиляється, має постійний дохід від продажу продукту інтелектуальної власності, зокрема створює аудіо книги, має конект на ютуб каналі, за рахунок отриманих доходів від цієї діяльності відповідач утримує сім`ю, забезпечує харчуванням, сплачує комунальні послуги, придбаває побутову техніку та забезпечує усім необхідних дітей. Крім того, відповідач приділяє дітям достатньої уваги, турботи та любові, приймає активну участь у їх розвитку та сприяє гармонійному зростанню. Оскільки позивача має постійне місце роботи та за своїм робочим графіком з ранку до пізнього вечора перебуває на роботі, всі хатні справи взяв на себе відповідача, він закуповує продукти та готує для дітей їжу, контролює дітей протягом дня щодо відвідування ними школи та додаткових занять, робить з ними домашні завдання, в свою чергу позивач може приділити дітям увагу лише у вихідні дні, за наведених обставин відповідач не вбачає підстав для вирішення питання про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю та стягнення з нього аліментів та додаткових витрат на утримання дітей, оскільки вважає цей позов безпідставним та таким, що має за мету позбавити відповідача права на проживання в квартирі, яка є його єдиним житлом, а також обмежити його право на спілкування з дітьми та приймати участь у їх вихованні.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації Сова Т.В., в судовому засіданні підтримала Висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з матір`ю ОСОБА_1 та просила прийняти рішення в найкращих інтересах дітей, в частині вирішення спору щодо надання матеріального допомоги утримання дітей покладається на розсуд суду.

Вислухавши думку учасників цивільного процесу, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі та приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до положень ст.121 Сімейного кодексу України визначено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Судом встановлено, що з 31 грудня 1999 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час перебування у шлюбі народились діти - донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

13 листопада 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким шлюб, зареєстрований 31 грудня 1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (актовий запис № 784), розірвано.

Згідно з ч. ч. 2, 8, 9 ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Вирішуючи даний спір, судом першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, відповідно до Конвенції ООН «Про права дитини» ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

За ч. ч. 2 та 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до положень статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Крім того, вирішуючи справу суд повинен враховувати вимоги статті 51 Конституції України, згідно якої кожному із подружжя гарантуються рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, а також частину шосту статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року).

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 Сімейного кодексу України)

За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватися батьківські права.

Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17).

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина має бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку іншим обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у СК: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше.

Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (п. 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012).

Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини з одним з батьків відбувається втручання в право сторін та їх дитини на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України.

Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

За нормами статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Звертаючись з позовом до суду, позивач посилається на наступні обставини, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року, від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , старша донька досягла повноліття та проживає окремо, сторони, як колишнє подружжя, разом з дітьми проживають в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить в рівних частках їх дітям, зі сторони відповідача вчиняються дії насильницького характеру, а також відповідач вчинює дії, що порочать честь та гідність позивач.

Як убачається з матеріалів цивільної справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , їх діти - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

За своїм правовим статусом квартира АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної часткової власності та належала в рівних частках ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 23 листопада 2005 року.

17 лютого 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені якого діє його батько ОСОБА_2 , укладено Договір дарування частини квартири, відповідно до якого дарувальник передає безоплатно у власність обдаровуваного 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

26 листопада 2020 року Дніпровським районним у місті Києві Центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, проведено оцінку потреб сім`ї № 585, та складено Висновок, відповідно до якого, сім`я складається: мати - ОСОБА_1 , батько - ОСОБА_2 , син - ОСОБА_6 , донька - ОСОБА_10 , які проживають за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами оцінювання потреб з`ясовано, що сім`я має складні життєві обставини в зв`язку з вирішенням спору про визначення місця проживання дітей, у ОСОБА_6 та ОСОБА_10 наявні проблеми та обставини але не суттєві, які певною мірою порушують нормальну життєдіяльність, мати та батько здатні задовольнити потреби обох дітей. В двокімнатній квартирі створено умови для проживання та розвитку дітей, мати з донькою проживають в одній кімнаті та мають окремі ліжка, батько з сином проживають в іншій кімнаті також мають окремі ліжка, загальний санітарний стан квартири добрий. (а.с. 212 а- 214 т. 1)

Згідно характеристики, виданої Київською гімназією східних мов №1, ОСОБА_6 є учнем восьмого класу навчається в гімназії з першого класу, має навчальні досягнення достатнього та середнього рівня, має гарну пам`ять, здатний добре запам`ятовувати навчальний матеріал, виявляє логічне та образне мислення, виконує завдання в межах вивченого матеріалу за алгоритмами, із частковою допомогою вчителя. У позаурочний час займається в спортивній секції кунг-фу, неодноразово охоче демонстрував свої уміння та навички під час загальногімназійських заходів та свят. До виконання громадських доручень ставиться відповідально, бере активну участь у громадському житті, у культмасових заходах, у спортивному житті гімназії та класу. Хлопчик мешкає з батьками, які займаються його вихованням: мати ОСОБА_1 та батько ОСОБА_2 . (а.с. 31 т. 2)

Згідно характеристики, виданої Київською гімназією східних мов №1, ОСОБА_10 є ученицею третього класу навчається в гімназії з першого класу, зарекомендувала себе як старанна, дисциплінована, працелюбна, уважна учениця. Володіє учбовим матеріалом на високому та достатньому рівні, на уроках завжди уважна, активна, завжди виконує домашні завдання, допомагає товаришам, із задоволенням виконує різні види діяльності: любить допомагати іншим дітям підготуватися до уроків, прибирати у класі, поливати квіти, тощо. Соломія мешкає з батьками, які займаються його вихованням: мати ОСОБА_1 та батько ОСОБА_2 . (а.с. 32 т. 2)

05 січня 2021 року складено Висновок №02 психологічного обстеження Міським центром дитини, яке проводилося на підставі запиту Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районного в місті Києві державної адміністрації з метою вивчення психоемоційного стану дітей, особливостей дитячо-батьківських відносин, прихильності дітей до батьків, у зв`язку із підготовкою Службою висновку до суду по справі про визначення місця проживання дитини., відповідно до якого, ОСОБА_10 має розвиток пізнавальної сфери, комунікаційні навички відповідають віковій нормі. Самооцінка має тенденцію до зниження. Актуалізована потреба дитини у позитивному зворотному зв`язку та підтримки. Психоемоційний стан характеризується підвищеним рівнем тривожності, наявні страхи. Діагностується підвищений рівень агресивності. Дитина песимістично налаштована щодо майбутнього. Настрій переважає сумний. Поведінка напружена. Актуалізована проблема щодо ясності майбутнього, зокрема питання поновлення подружніх відносин батьків, визначення місця проживання дітей. На даний час у сім`ї не задоволена потреба у безпеці, захисті. Дитина негативно сприймає навчання, втомлена через уроки. Має друзів, захоплюється кунг-фу. До складу своєї сім`ї включає батьків, старшого брата, сестру ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , бабусю із дідусем(батьки батька), хрещених, які скоро у неї будуть. Емоційно близька з матір`ю, сприймає її як авторитетну для себе фігуру, строгу, відчуває напруження, часом страх. Батька сприймає як найголовнішого у сім`ї.

ОСОБА_6 діагностується адекватний рівень самооцінки, потребує позитивний зворотній зв`язок та підтримку. Актуалізована потреба у повазі до власних кордонів, бути почутим, свободі у взаємовідносинах із батьками, особливо з матір`ю. Психоемоційний стан характеризується роздратуванням, втомою, підвищеним рівнем агресії, наявні страхи. В конфліктах обирає уникаючи стиль поведінки, характерна подавлена агресивності. Негативно сприймає шкоду, вчителів, діагностується дефіцит інтересу та ініціативи, захоплюється комп`ютерними іграми. До своєї сім`ї включає батьків та молодшу сестру, він не бажає спілкуватися з матір`ю, вороже її сприймає, переживає небезпеку в контакті з нею, матір на даний час не є авторитетною фігурою для дитини. ОСОБА_6 залучений до конфлікту батьків, обирає розділяти позицію батька. На відмінну від молодшої сестри, він прагне примирення батьків, песимістично налаштований щодо майбутнього його відносин з матір`ю, не вірить в їх примирення. Аналіз спостереження за взаємодією матері та сина свідчить, що на даний час характер їх відносин конфліктний, дитина відкрито ігнорує матір. Батька сприймає як значимого та авторитетного, орієнтується на нього. ОСОБА_6 бажає лишитися проживати разом із батьком, прагне, щоб сестра також жила з ними, а щоб матір пішла від них. Дитина не впевнена у своєму бажанні продовжувати спілкування із матір`ю в подальшому.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У своїй постанові від 16 січня 2019 року по справі № 487/2480/17 Касаційний цивільний суд у складі Верховного суду визначив, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Судом встановлено, що сторони, перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням суду від 13 листопада 2020 року, після розірвання шлюбу батьки разом з неповнолітніми дітьми залишилися проживати разом в квартирі АДРЕСА_1 , квартира належить на праві власності дітям, батьки дітей зареєстровані в цій квартирі та мають право користуватися житловим приміщенням.

При дослідженні доказів стосовно даних, які характеризують особу позивача, підтверджується, що позивач має постійне місце роботи, працює на посаді головного консультанта Департаменту документального забезпечення Офісу Президента України, відомості щодо інших доходів, крім заробітної плати за основним місцем роботу, відсутні, за місцем роботи позивач характеризується позитивно, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувалась, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

При дослідженні доказів стосовно даних, які характеризують особу відповідача, підтверджується, що відповідач офіційно не працевлаштований, однак є виконавцем продажу продукту інтелектуальної власності в сфері видання звукозаписів, про що долучено цивільно-правові угоди, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувалась, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Згідно з встановленим ст.13 Цивільного процесуального кодексу України принципом диспозитивної цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

При вирішенні даного спору в частині вимог щодо визначення місця проживання дітей, суд враховує, що батьки приймають активну участь у вихованні та утриманні дітей, бажають належно виконувати свої батьківські обов`язки, підстав вважати їх такими, що неналежно виконують ці обов`язки, у суду немає. Також, кожен із батьків займається певним видом діяльності, мають самостійний дохід, при цьому станом на час розгляду справи у суду відсутні відомості про зловживання кимось із батьків спиртними напоями або наркотичними засобами.

Суд не бере до уваги покази свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які надали покази в судовому засіданні, стосовно характеризуючи даних батьків дітей, їх відношення до дітей та участь у вихованні дітей, при цьому покази свідків ґрунтувались на їх власному відношенні та особистому спілкуванні з батьками дітей, однак не містили конкретних даних, які б свідчили про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків та неналежного ставлення до дітей, ці обставини не доведено іншими доказами у справі, тому покази свідків носять інформативний характер та не впливають на вирішення даного спору по суті.

Відповідно до ч.4 ст. 19 Сімейного Кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав тощо обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який згідно з ч.5 ст. 19 подає суду письмовий висновок щодо розв`язування спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Порядок вирішення спору органом опіки та піклування конкретизований у пункті 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою КМУ №866 від 24.09.2008р., та передбачає подання відповідної заяви службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини, до якої слід долучити копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про шлюб та докази розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності).

Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання. Крім цього, представники служби у справах дітей повинні звернутися до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею.

Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

При цьому суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України).

Згідно висновку Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 19 лютого 2021 року за №103/1400/41/3 про визначення місця проживання дітей - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , комісія дійшла до висновку про доцільність визначення місця проживання дітей - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 . (а.с. 209-210 т. 2)

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі №487/2001/19, провадження № 61-12667св20.

Оцінуючи Висновок органу опіки та піклування, як окремий доказ, суд враховує наступне, що наданий суду висновок ґрунтується на даних, які не доведено належними та допустимими доказами, та містить суперечливі факти стосовно наданих характеристик кожного із батьків, безпосередньо у висновку зазначено, що відповідач не має постійного місця роботи, має кредитні зобов`язання, за постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 25 червня 2020 року вчинив домашнє насильство відносно своєї дружини, при цьому інші дослідженні докази навпаки доводять, що батьки дітей займаються їх вихованням та утриманням, постійно підтримують зв`язок з вчителями, цікавляться навчанням дітей. Обмежившись наведеним, висновок комісії зводиться до врегулювання житлових питань, які виникли між батьками дітей, без зазначення конкретних фактів, які переконливо свідчать про порушення прав неповнолітніх дітей внаслідок протиправних дій з боку їх батьків спрямованих на обмеження житлових прав дітей та необхідність застосування саме такого способу захисту, як визначенння місця прожвання дітей разом з матір`ю.

В розрізі склавшихся правовідносин, суд критично відноситься до позиції позивача, яка посилається як доведений факт вчинення домашнього насильства, на Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 25 листопада 2020 року, яким внесені відомості щодо заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального провадження, відповідно до якого, 22 листопада 2020 року о 23 годині за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин ОСОБА_2 наніс тілесне ушкодження ОСОБА_1 , чим завдав фізичного болю, оскільки такі відомості про зазначене не доводять, що досудове розслідування за вказаним кримінальним провадженням триває стосовно ОСОБА_2 , якому не вручалось повідомлення про підозру, крім того відсутні докази про наявність вини з боку відповідача у спричинення тілесних ушкоджень позивачу та вчинення насильства (психологічного чи фізичного) щодо дітей, та заявлений позов розглядається судом відповідно до сімейних відносин, а не в іншій площині.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Крім того, в зазначеній статті вказано, що «якнайкращі інтереси дитини» мають відігравати визначальну роль при вирішенні питань щодо місця її проживання з одним із батьків.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Стаття 8 Конвенції про права дитини, не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Йогансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року, § 78).

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.

Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Відповідно до частини 1 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно до ч. 3, 4 статті 29 ЦК України, місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місцем проживання її батьків (усиновлювачі) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усинавлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, та у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дітей цього віку визначається за згодою батьків. Крім того, питання про визначення місця проживання дітей має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дітей - їх прав на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дітей.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Враховуючи вищезазначене, а також те, що дитина у віці тринадцяти років може висловити свою думку та сформулювати погляди, судом було прийнято рішення про необхідність вислухати думку дитини.

В судовому засіданні неповнолітній ОСОБА_6 зазначив, що він та його сестра разом з батьками проживають в одній квартирі, мама постійно працює, додому приходить пізно, батько постійно знаходиться дома, займається домашнім господарством, купляє продукти харчування та готовить їжу, батько опікується ними та допомагає у всіх справах, вони розуміють одне одного, мають спільні інтереси, однак відносини з мамою останнім часом не складаються, після роботи мама приходить роздратована, кричить на дітей, не цікавиться їх справами та успіхами в навчанні, тому висловлює свою категоричну позицію щодо небажання проживати разом з матір`ю, а залишити його проживати разом з батьком.

За наведених обставин, суд, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, керуючись положеннями Конвенції про права дитини (в якій реалізовано принцип домінанту інтересів дитини над усіма іншими), ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, з урахуванням встановлених обставин справи, зокрема, ставлення матері та батька до своїх батьківських обов`язків, інтересів дітей, уваги і турботи батьків, розвитку дітей в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та матеріальної, достатньої забезпеченості, емоційного, психологічного, вікового та медичного чинників, виходячи із якнайкращих інтересів дітей, а також враховуючи, що діти - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають в квартирі АДРЕСА_1 разом з батьком та матір`ю, знаходяться на утриманні та вихованні обох батьків, відомостей про те, що позивач на даний проживає окремо або бажає змінити своє місце проживання матеріали справи не містять, так як і в позові не зазначено адреси за якою позивач просить визначити місце проживання дітей, що позбавляє суд, можливості врахувати інші обставини, що мають істотне значення, зокрема до яких відноситься створення дітям належних умов для їх виховання і розвитку, тому позовні вимоги в частині визначення місця проживання дітей, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Виходячи з положень ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Таким чином, судовий (спірний) спосіб виконання обов`язку утримувати дитину, тобто стягнення аліментів на підставі рішення суду, є можливим у разі відсутності домовленості ( договору) між батьками про сплату аліментів.

Виходячи з положень статей 181, 182 Сімейного кодексу України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов`язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Як роз`яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за №3 «Про застування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.

Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника податків; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошові коштів; доведенні стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей, позивач виходила із того, що відповідач останні декілька років не працює, бере кредити на купівлю різноманітної техніки, з якою він начебто працює, але натомість використовує її для спостереження за всією родиною, позивач має постійне місце роботи та сталий заробіток, самостійно утримує дітей, зокрема, оплачує їх навчання, купує одяг, речі, необхідні для навчання, розвитку та гідного їх існування, забезпечує нормальне харчування, оплачує комунальні послуги, фінансує відпочинок і оздоровлення, за таких обставин позивачу важко самостійно в повній мірі фінансово забезпечити утримання дітей.

Висуваючи заперечення проти позову відповідач у відзиві на позов та в своїх поясненнях в судовому засіданні зазначив, що сторони разом з дітьми проживають та зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 , відповідач має постійний дохід від продажу продукту інтелектуальної власності, зокрема створює аудіо книги, від товару який приносить дохід утримує повністю родину, відповідач як батько дітей повністю приділяє увагу їх розвитку, та сприяє гармонійному зростанню, забезпечує усім необхідних та забезпечує матеріальне становище всієї родини.

На підтвердження свого матеріального стану та зайняття певними видами діяльності, відповідач долучив копії Договорів про надання послуг, укладених ОСОБА_2 з Фізичними особами-підприємцями ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , за умовим цих договорів замовники замовляють, а виконавець зобов`язується відповідно до умов договору надавати за плату такі послуги: розміщення рекламних матеріалів замовника на інтернет-радіостанціях: «ІНФОРМАЦІЯ_5», « ІНФОРМАЦІЯ_6 », « ІНФОРМАЦІЯ_7 », «ІНФОРМАЦІЯ_8». (а.с. 196-200 т. 1, а.с.156-156-175 т. 2)

Щодо фактичного утримання неповнолітніх дітей відповідачем надано квитанції щодо оплати навчання в Київській дитячій школі мистецтв №6 імені Г. Жуковського (а.с. 156-166 т. 1, 135-150 т. 2), фіскальні чеки щодо придбання продуктів харчування, оплати за житлово-комунальні послуги, в той же час позивач не скористалась правом надати докази, які мали підтвердити понесені витрати на побутові потреби сім`ї, витрачання коштів на додаткові витрати на утримання дітей, інше, наголосивши в своїх поясненнях, що відповідач не має власних заощаджень та користується банківською карткою позивача, без її дозволу.

Відповідно до висновків Акту оцінки потреб сім`ї № 585 від 26 листопада 2020 року, сім`я, яка складається: мати - ОСОБА_1 , батько - ОСОБА_2 , син - ОСОБА_6 , донька - ОСОБА_10 , проживають за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами оцінювання потреб з`ясовано, що мати та батько здатні задовольнити потреби обох дітей, загальний санітарний стан квартири добрий, харчування дітей збалансоване, продукти харчування в квартирі наявні, родина має позитивні стосунки в соціумі, в квартирі яка складається з двох кімнат, створено умови для проживання та розвитку дітей, мати з донькою проживають в одній кімнаті, батько з сином проживають в іншій кімнаті, кожен член сім`ї має окреме ліжко, (а.с. 212 а- 214 т. 1)

Оцінивши повно і всебічно встановлені у справі обставини, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей не підлягають задоволенню, оскільки діти проживають з батьками в одній квартирі, утримуються та забезпечуються всім необхідних зі сторони обох батьків, в силу свого матеріального становища, кожен з батьків бере участь у їх вихованні дітей, забезпечують усім необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей, ці обставини доведено належними та допустимими доказами, які долучено сторонами спору, підстав щодо ухилення відповідача від надання належного утримання своїх дітей та забезпечення поточних потреб з урахуванням віку та стану здоров`я дітей судом не встановлено.

Щодо позовної вимоги про стягнення додаткових витрат на утримання дітей, які визначено позивачем в розмірі 50% витрат на медичне лікування, ліки та навчання кожного із дітей - сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд виходить з наступного.

За положеннями ст. 185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Верховний суд України роз`яснив, що вказане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких основних обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Верховний Суд України звернув увагу, що, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні врахувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначити у твердій грошовій сумі (постанова від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489/цс17).

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Відповідно до роз`яснень п. 18 Постанови Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3, звернута увагу судів на те, що до передбаченої ст. 185 Сімейного кодексу України участі у додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначити у твердій грошовій сумі).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька способів виконання цього обов`язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, при цьому, якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17, в постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц та в постанові Верховного Суду від 31 січня 2020 року у справі № 484/2230/17.

Навчання дитини у загальноосвітньому навчальному закладі у розумінні наведених вище положень Сімейного кодексу України не є особливою обставиною, що стосується розвитку здібностей дитини, а є формою забезпечення права осіб на рівний доступ до освіти та/або контролю відповідності результатів навчання, здобутих на певному освітньому рівні, державним вимогам.

На підставі вищевикладеного, суд приходить висновку про те, що неможливо вважати додатковими витратами витрати на оплату навчання дітей, оскільки вказані витрати не викликані особливими обставинами, у розуміння ст. 185 Сімейного кодексу України. Крім того, позивачем належним чином не обґрунтовано особливий характер та необхідність майбутніх витрат на дітей, не надано відповідних їх розрахунок, який би узгоджувався з довідками медичних установ щодо необхідності та обов`язковості проведення лікування або підтримуючої терапії в подальшому з урахуванням характеру захворювання дітей, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача щомісячно додаткових витрат на дітей в розмірі визначеному позивачем.

Відповідно до ч. 1. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою

Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, які складаються із судового збору та витрат на правничу допомогу, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 32 Конституції України, статтями 8, 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про права дитини, статтями 7, 19, 150, 141, 155, 157, 160, 161, 180, 182, 183 Сімейного кодексу України, статтями 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 223, 259, 263-265, 273, 354, 355, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

у х в а л и в :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей з матір`ю, стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання малолітніх дітей.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я: