ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/734/21 Справа № 175/2845/19 Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Макарова М.О.

за участю секретаря судового засідання Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Бунякіна Ольга Валентинівна про визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу житлового будинку та стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання домоволодіння спільною сумісною власністю та визнання боргу спільним майновим зобов`язанням, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Бунякіна Ольга Валентинівна про визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу житлового будинку та стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позову зазначає, що 26.09.2012 року між нею та ОСОБА_3 укладено Попередній договір купівлі продажу нерухомого майна, згідно з яким ОСОБА_3 брала на себе зобов`язання не пізніше ніж 01.07.2013 року передати їй у власність житловий будинок АДРЕСА_1 (укласти Договір купівлі продажу).

ОСОБА_3 була одноособовим власником домоволодіння, на підставі договору купівлі- продажу від 09.08.1999 року, посвідченого Юрченко Л.Л., приватним нотаріусом Дніпропетровського РНО, реєстровий номер №3207.

Вартість домоволодіння, була визначена як 471 410 грн.

На підтвердження дійсних намірів про наступне укладання Основного договору, вона передала ОСОБА_3 кошти (аванс) в сумі 71 910 грн.

В подальшому ОСОБА_3 звернулась до неї з проханням збільшити суму авансу.

30.10.2013 року між нею та ОСОБА_3 укладено договір, який сторони за спільною домовленістю оформили як договір займу.

Вона передала ОСОБА_3 додатково кошти в розмірі 15 000 доларів США.

На підтвердження укладання та виконання договору ОСОБА_3 написала розписку. ОСОБА_3 брала на себе зобов`язання повернути кошти шляхом регулярного (щомісячного) внесення частки коштів на її рахунок. При цьому, у разі неповернення коштів в зазначений термін, ці кошти зараховувались як плата вартості домоволодіння АДРЕСА_1 .

Протягом більш ніж чотирьох років (з листопада 2014 року) вона регулярно отримувала кошти на картковий рахунок в розмірі еквівалент 100 доларів США, загалом вона отримала суму еквівалентну 5 750 доларів США.

Грошові кошти перераховувалися з рахунку ОСОБА_1 , який проживав разом з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Станом на квітень 2019 року загальна заборгованість ОСОБА_3 , з урахуванням кількості повернутих коштів, складає 18 250 доларів США (курс 1дол.США=27), еквівалент 492 750 грн. , з яких 9 000 доларів - сума передана за попереднім договором. 15 000 доларів США - додаткова сума авансу за попереднім договором, передана по окремому договору повернута сума 5 750 доларів США.

У січні 2019 року їй стало відомо, що 26.12.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі продажу житлового будинку АДРЕСА_1 . Вартість домоволодіння була визначена в розмірі 149 666 грн. Договір купівлі-продажу посвідчено Бунякіною О.В., приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО, реєстровий номер №2673.

Вважає, що укладений договір купівлі продажу житлового будинку є недійсним та підлягає скасуванню, оскільки носить усі ознаки фіктивного правочину, тобто правочину, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , який укладений 26.12.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений Бунякіною О.В., приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО, реєстровий номер №2673 (а.с.70-71, т.1).

У листопаді 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання домоволодіння спільною сумісною власністю та визнання боргу спільним майновим зобов`язанням.

В обґрунтування позову зазначає, що з 2000 року по вересень 2018 року вона перебувала у фактично шлюбних відносинах з ОСОБА_1 . У них є донька. Під час спільного проживання вони здійснювали удосконалення житлового будинку АДРЕСА_1 , який у подальшому було номінально продано ОСОБА_1

У 2012 році вона мала намір продати будинок та взяла у ОСОБА_2 завдаток. Потім з ОСОБА_2 укладено договір займу. Кошти отримані від ОСОБА_2 витрачені в інтересах сім`ї на облаштування будинку, купівлю автомобілів, тощо.

На протязі декількох років вони з ОСОБА_1 здійснювали часткове погашення боргу перед ОСОБА_2 , однак зараз виник конфлікт з даного приводу та у добровільному порядку встановити міру відповідальності за погашенням боргу перед ОСОБА_2 сторони не можуть.

Враховуючи зазначене, позивачка за зустрічним позовом просила суд:

- встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , з 01.01.2000 року по вересень 2018 року.

- визнати домоволодіння АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

- визнати борг ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 в обсязі 492 750 гривень спільним майновим зобов`язанням ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.113-116, т.1).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним та скасовано договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 укладений 26.12.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Бунякіною О.В. за реєстровим номером № 2673.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 492 750 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору по 1232 гривень з кожного.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 (іпн НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі.

Встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , з 01.01.2000 року по вересень 2018 року.

Визнано домоволодіння АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Визнано борг ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 в обсязі 492 750 гривень спільним майновим зобов`язанням ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 7193 гривні (а.с.44-55, т.2).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.09.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено Попередній договір купівлі продажу нерухомого майна. Вказаний Договір посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г., реєстровий номер 5558.

Згідно п.1 Попереднього договору купівлі продажу нерухомого майна, ОСОБА_3 брала на себе зобов`язання не пізніше ніж 01.07.2013 року, на умовах Договору, передати ОСОБА_2 у власність житловий будинок АДРЕСА_1 (укласти Договір купівлі продажу)

ОСОБА_3 була одноособовим власником домоволодіння, на підставі договору Купівлі продажу від 09.08.1999 року, посвідченого Юрченко Л.Л., приватним нотаріусом Дніпропетровського РНО, реєстровий номер №3207.

Вартість домоволодіння, була визначена сторонами в розмірі 471 410 грн. На підтвердження дійсних намірів про наступне укладання Основного договору, вона, як покупець, передала ОСОБА_3 , як продавцю, кошти (аванс) в кількості 71 910 грн. (п.4 Попереднього договору купівлі продажу нерухомого майна). Передача коштів була проведена до підписання Попереднього договору купівлі продажу нерухомого майна.

У п.5 Попереднього договору купівлі продажу нерухомого майна зазначено, що при оформлені Основного договору, сума попередньо сплаченої частки вартості нерухомого майна буде врахована.

В подальшому ОСОБА_3 звернулась до ОСОБА_2 з проханням збільшити суму авансу.

30.10.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір, який сторони за спільною домовленістю оформили як договір займу. Вона передала ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 взяла від неї додатково кошти в розмірі 15 000 доларів США. На підтвердження укладання та виконання договору ОСОБА_3 написала розписку. ОСОБА_3 брала на себе зобов`язання повернути кошти шляхом регулярного (щомісячного) внесення частки коштів на її рахунок. При цьому, у разі неповернення коштів в зазначений термін, ці кошти зараховувались як плата вартості домоволодіння АДРЕСА_1 .

Протягом більш ніж чотирьох років (з листопада 2014 року) ОСОБА_2 регулярно отримувала кошти на картковий рахунок в розмірі еквівалент 100 доларів США, загалом ОСОБА_2 отримала суму еквівалентну 5 750 доларів США. Грошові кошти перераховувалися з рахунку ОСОБА_1 , який, як пояснила ОСОБА_2 , проживав разом з ОСОБА_3 однієї сім`єю без реєстрації шлюбу.

Станом на квітень 2019 року загальна заборгованість ОСОБА_3 , з урахуванням кількості повернутих коштів, складає 18 250 доларів США (курс 1дол.США=27), еквівалент 492 750 грн. України, з яких 9 000 доларів - сума передана за попереднім договором. 15 000 доларів США - додаткова сума авансу за попереднім договором, передана по окремому договору повернута сума 5 750 доларів США.

26.12.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі продажу житлового будинку АДРЕСА_1 . Вартість домоволодіння була визначена в розмірі 149 666 грн. Договір купівлі-продажу посвідчено Бунякіною О.В., приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО, реєстровий номер №2673.

Будь яких змін у порядку користування АДРЕСА_1 після укладення договору купівлі -продажу житлового будинку не відбулось, ОСОБА_3 залишається зареєстрованою та проживає у вказаному домоволодінні, також усі договори по забезпеченню життєдіяльності домоволодіння, як то на постачанню газу, електричної енергії, води і т.і. укладені саме на ім`я ОСОБА_4 .

Представники ОСОБА_3 та ОСОБА_1 підтвердили той факт, що ОСОБА_3 зареєстрована та проживає у вказаному домоволодінні, в домоволодінні її залишаються речі. Вказаний факт не заперечував у своїх запереченнях і ОСОБА_1 .

Вартість домоволодіння за п. 2.1 договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.12.2014 року складає 149 666 грн., що значно менше його ринкової вартості та сумі коштів, які ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 в якості авансу за вказане вище домоволодіння.

У відповідності до п.7 Попереднього договору купівлі продажу нерухомого майна від 26.09.2012 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 має право на повернення їй усіх сплачених коштів, у разі необґрунтованого, без поважних причин ухилення від укладання договору купівлі продажу нерухомого майна з боку ОСОБА_3 (як Сторони 1 за Попереднім договором купівлі продажу нерухомого майна від 26.09.2012 року).

Згідно з ч.2 п.7 Попереднього договору купівлі продажу нерухомого майна від 26.09.2012 року, у разі прострочення терміну повернення попередньо сплаченої частки вартості Нерухомого майна, ОСОБА_2 буде мати право на звернення до суду для захисту своїх прав.

Задовольняючи первісні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки договір купівлі продажу від 26.12.2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , має ознаки фіктивного правочину, оскільки грошові кошти за договором сторонами не передавались, а договір було укладено тільки з метою зміни юридичного власника домоволодіння направлені на уникнення від цивільно-правової відповідальності за попереднім договором купівлі-продажу домоволодіння.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 фактично проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 01.01.2000 року по вересень 2018 року, та майно набуте під час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, а боргові зобов`язання перед ОСОБА_2 спільним майновим зобов`язанням.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 9 серпня 2017 р. у справі № 6-2690цс16).

Враховуючи вищевикладені обставини справи, а також те, що ОСОБА_3 не заперечує факт того, що 26.12.2014 року між нею та ОСОБА_1 з формальних підстав, з метою зміни титульного власника, укладено договір купівлі продажу спірного житлового будинку АДРЕСА_1 , колегія суддів дійшла до висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , укладаючи договір купівлі-продажу житлового будинку, діяли умисно маючи намір змінити власника спірного домоволодіння та позбавити ОСОБА_2 можливості повернути передані за домоволодіння кошти.

Суд першої інстанції вірно встановив усі ознаки фіктивного правочину купівлі-продажу будинку від 26.12.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , оскільки гроші за договором сторонами не передавались, а договір було укладено тільки з метою зміни юридичного власника домоволодіння направлені на уникнення від цивільно-правової відповідальності за попереднім договором купівлі-продажу домоволодіння.

Будь-яких змін у порядку користування спірним домоволодінням після укладеної угоди не відбулось. ОСОБА_3 залишалась зареєстрованою за адресою даного домоволодіння.

Враховуючи досліджені докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про визнання недійсним договору купівлі продажу домоволодіння від 26.12.2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Однак помилково дійшов до висновку про його скасування, оскільки недійсний правочин не підлягає скасуванню відповідно до вимог чинного законодавства.

За ч.2 ст. З СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до положень ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому інше, шлюбі, поширюються положення глави СК України.

Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, а також інші факти від яких залежить, виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

Верховний Суд, ухвалюючи постанову від 14.02.2018 у справі №129/2115/15-ц, зазначає що при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склались усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах утримання житла, його ремонт і т.п.

За правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У постанові від 27 квітня 2016 року в справі № 6-486цс16 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за їх рахунок автомобіль, внаслідок укладення кредитного договору виникає також зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Встановлено, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі- продажу від 09.08.1999 року, посвідченого Юрченко Л.Л., приватним нотаріусом Дніпропетровського РНО, реєстровий номер №3207.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мають доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву, визнано факт спільного проживання та ведення спільного господарства з ОСОБА_3 ОСОБА_1 зазначено, що він тривалий час проживав у домоволодінні та ним, за рахунок власних коштів та трудових ресурсів утримувався будинок. Станом на кінець 2014 року його відносини з ОСОБА_3 погіршилися і вони фактично перестали вести спільне господарство (а.с.94, т.1).

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у фактичних шлюбних відносинах до вересня 2018 року, що встановлено рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2019 року у справі №175/4043/19 та відповідно до ст. 82 ЦПК України є обставиною, що не підлягає доказуванню.

Крім того, ОСОБА_1 протягом 2014-2018 року здійснював часткове повернення боргу перед ОСОБА_2 за зобов`язаннями ОСОБА_3 , що підтверджується виписками по рахунках, наявними в матеріалах справи.

У відповідності до п.7 Попереднього договору купівлі продажу нерухомого майна від 26.09.2012 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 має право на повернення їй усіх сплачених коштів, у разі необґрунтованого, без поважних причин ухилення від укладання договору купівлі продажу нерухомого майна з боку ОСОБА_3 .

Згідно з ч.2 п.7 Попереднього договору купівлі продажу нерухомого майна від 26.09.2012 року, у разі прострочення терміну повернення попередньо сплаченої частки вартості Нерухомого майна, ОСОБА_2 буде мати право на звернення до суду для захисту своїх прав.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 фактично проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу та майно набуте під час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, а боргові зобов`язання перед ОСОБА_2 спільним майновим зобов`язанням.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, слід змінити з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та виключити з мотивувальної та резолютивної частини посилання на скасування договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 укладений 26.12.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Бунякіною О.В. за реєстровим номером № 2673. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Оскільки рішення суду змінюється лише в мотивувальній частині та резолютивній частині в частині посилання на скасування договору купівлі-продажу, сума судових витрат між сторонами не перерозподіляється.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2020 року змінити.

Виключити з його мотивувальної та резолютивної частини посилання на скасування договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 укладений 26.12.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Бунякіною О.В. за реєстровим номером № 2673.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: