РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року Київський районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді - Божко В.В.,

за участю секретаря судових засідань - Андрющенко О.В.,

представника позивача - Распопова В.О.,

представника відповідача - Рябко Р.О.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Харківського державного вищого училища фізичної культури № 1 (м. Харків, вул. Фронтова, 3) про визнання протиправним та скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкод, -

ВСТАНОВИВ:

10 вересня 2020 року до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_1 (позивач) до Харківського державного вищого училища фізичної культури № 1 (відповідач, ХДВУФК № 1), в якій позивач просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ № 46-К від 16.03.2020;

- стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 3000,00 гривень;

- поновити позивача на роботі у ХДВУФК № 1 відповідно до спеціальності, кваліфікації та посади;

- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.08.2020 до 10.09.2020 з відрахуванням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

В обгрунтування посилається на те, що під час притягнення його до дисциплінарної відповідальності відповідач порушив чинне законодавство, внаслідок чого, наказ № 46-К від 16.03.2020 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» є незаконним та підлягає скасуванню; по-друге, на думку позивача, його звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України є незаконним, оскільки на підставі статті 391 КЗпП України у зв`язку із переукладенням контракту трудові відносини між ним та відповідачем набули статусу безстрокових.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 16.09.2020 року відкрито провадження по даній справі та призначено до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

24.11.2020 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким ХДВУФК № 1 заперечує проти позовних вимог ОСОБА_1 та просить відмовити у задоволенні позову.

16.12.2020 позивач надав до суду відповідь на відзив.

16.12.2020 представник відповідача надав до суду заперечення на відповідь на відзив.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, надав суду письмові пояснення які долучені до матеріалів справи.

Представник відповідача в судовому засіданні, проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в повному обсязі у задоволені позовної заяви, надав суду письмові заперечення, які долучені до матеріалів справи.

Суд, вислухавши доводи представників позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Щодо визнання незаконним та скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Судом встановлено, що згідно з контрактом № б/н від 27 серпня 2016 року ОСОБА_1 працював на посаді вчителя зі спорту відділення водного полу ХДВУФК № 1.

Відповідно до преамбули цього контракту строковий трудовий договір укладався на строк з 27 серпня 2016 року по 27 серпня 2017 року.

Згодом, контракт між позивачем і відповідачем переукладався декілька разів, що підтверджується додатковими угодами від 27.08.2017, 27.08.2018 та 27.08.2019.

Наказом директора ХДВУФК Назаренко Ю.В. від 16 березня 2020 року № 46-К «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», позивача ОСОБА_1 вчителя зі спорту відділення водного полу притягнуто до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни, тобто за неетичну, неспортивну поведінку на Чемпіонаті України (Вища ліга) у м. Дніпрі та оголошено догану.

Главою 10 КЗпП України передбачено порядок притягнення працівників до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни.

Зокрема, відповідно до статті 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни.

Згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано такий захід стягнення як догана.

Частиною першою статті 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до статті 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що «ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника. Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку» (постанова від 09.04.2021 у справі № 477/98/20, постанова від 24.03.2021 у справі № 149/1568/19, постанова від 17.02.2021 у справі № 554/285/19 та ін.).

Судом встановлено, що підставою для прийняття спірного наказу є: наказ ХДВУФК № 1 від 26.02.2020 № 57-с «Про відрядження учнів та студента відділення водного поло ХДВУФК № 1»; лист ВГО «Федерація водного поло України» від 06.03.2020 № 37/М; пояснювальні записки вчителів зі спорту ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Також, відповідачем, для підтвердження правомірності прийняття спірного наказу, разом із відзивом на позовну заяву, а також на виконання вимог ухвали суду від 25.02.2021 про витребування доказів, надано наступні документи: лист Харківської обласної федерації водного поло № 18 від 10.03.2020; доповідну записку судді національної категорії з водного поло ОСОБА_3 від 13.03.2020; доповідну записку методиста ОСОБА_4 .

Так, у листі Федерації водного поло України № 37/М від 06.03.2020 зазначено, що позивач під час гри між збірною команди Харківської області та ДНУ-Дніпро - Збірною Дніпропетровської області поводився неадекватно, а саме нецензурно лаявся, кидався на суддів гри, провокував бійку.

Також, у доповідній записці судді національної категорії з водного поло ОСОБА_3 від 13.03.2020 вказано, що ОСОБА_1 неодноразово порушував спортивний режим протягом змагань, нецензурно лаявся в бік суддів та вболівальників.

Аналогічні відомості також зазначені і в листі Громадської організації «Харківська обласна федерація водного поло» від 10.03.2020.

Крім того, сам позивач у доповідній записці на ім`я директора ХДВУФК № 1 визнав факт своєї неналежної поведінки під час змагань.

Відповідно до пункту 3.12 контракту від 27 серпня 2016 року, на період чинності контракту педагогічний працівник зобов`язаний забезпечити виконання правил внутрішнього трудового розпорядку, наказів і розпоряджень директора та Статуту училища.

Відповідно до п. 10.8 Статуту ХДВУФК №1, педагогічні працівники зобов`язані: сприяти розвитку інтересів, нахилів та здібностей дітей, а також збереженню їх здоров`я, здійснювати пропаганду здорового способу життя; наставлянням і особистим прикладом утверджувати повагу до державної символіки, принципів загальнолюдської моралі; дотримуватися педагогічної етики, моралі, поважати гідність учнів; захищати учнів від будь-яких форм фізичного або психічного насильства, запобігати вживанню ними алкоголю, наркотиків, тютюну, іншим шкідливим звичкам; виконувати накази чи розпорядження керівників навчального закладу, органів управління освітою.

Згідно із п. 10 ч. 1 ст. 62. Закону «Про фахову передвищу освіту» та ч. 2 ст. 54 Закону «Про освіту», педагогічні та науково-педагогічні працівники зобов`язані захищати здобувачів освіти під час освітнього процесу від будь-яких форм фізичного та психічного насильства, приниження честі та гідності, дискримінації за будь-якою ознакою, пропаганди та агітації, що завдають шкоди здоров`ю здобувача освіти, запобігати вживанню ними та іншими особами на території закладу освіти алкогольних напоїв, наркотичних засобів, іншим шкідливим звичкам.

Розділом V Посадової інструкції учителя (викладача) зі спорту, визначено, що учитель (викладач) зі спорту несе відповідальність за життя і здоров`я учнів під час навчально тренувальних занять, зборів та змагань.

Отже, зважаючи на викладене суд доходить до висновку, що ОСОБА_1 вчинив дисциплінарний проступок, а ХДВУФК №1 законно, з дотриманням норм національного трудового законодавства притягнуло до дисциплінарної відповідальності позивача.

За таких умов, наказ № 46-К від 16.03.2020 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» є правомірним та скасуванню не підлягає.

Щодо позовних вимог позивача про поновлення на роботі.

Позивач оспорює звільнення на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України (у зв`язку із закінченням строку дії контракту), оскільки, на його думку, трудові відносин між ним та відповідачем стали безстроковими на підставі статті 391 КЗпП України.

З цього приводу суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно із ч. 3 ст. 54 Закону України «Про освіту» № 1060-XII (в редакції, чинній на час укладення контракту з позивачем), педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом.

З матеріалів справи судом встановлено, що між Харківським державним вищим училищем фізичної культури № 1 та ОСОБА_1 укладено контракт від 27 серпня 2016 року.

Як вбачається із преамбули контракту, трудові відносини між сторонами укладалися строком на один рік, а саме з 27.08.2016 по 27.08.2017.

Згодом, контракт між позивачем і відповідачем переукладався декілька разів, що підтверджується додатковими угодами від 27.08.2017, 27.08.2018 і 27.08.2019.

Як сам контракт, так і додаткові угоди до нього, позивачем підписувались добровільно та власноручно, що свідчить про надання ним своєї згоди на укладення строкового трудового договору.

Також, згоду на укладення строкового трудового договору позивач надав у заяві про прийняття на роботу від 03.01.2012, що також відображено у наказі про прийняття на роботу від 03.01.2012 № 03-к.

Крім того, свою волю на продовження працювати за контрактом позивач надавав у власноруч написаних заявах на продовження строку контракту, а саме у заяві від 24.05.2019 та у заяві від 27.08.2020.

Пунктом 6.2.1 контракту визначено, що підставою для його розірвання є закінчення строку його дії. При цьому, керівник училища і працівник повинні за угодою сторін визначитись у такому: контракт припиняє дію, контракт продовжується або укладається на новий термін.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є закінчення його строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Надаючи тлумачення процитованій нормі Кодексу законів про працю Верховний Суд у постанові від 16.11.2020 у справі № 202/5741/18 зазначив, що: У вказаній нормі права передбачено підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк. А саме: у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певного факту, такий договір вважається укладеним на певний строк. Тому настання обумовленого факту є підставою для припинення трудового договору у зв`язку з закінченням строку. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України. Чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту. Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна зі сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин..

Аналогічні висновки містяться також у постанові Верховного Суду від 31 липня 2020 року у справі № 757/34139/18-ц.

Тобто позивач, підписавши контракт, у якому чітко визначено строк його дії та підстави припинення, підтвердив таким чином свою волю на припинення трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений.

Відповідач, у свою чергу, після закінчення строку дії контракту, виразив свою волю не продовжувати цей строк, що повністю відповідає вимогам національного законодавства та усталеній судовій практиці, і має наслідком припинення трудових відносин.

Також судом встановлено, що на виконання вимог п. 6.2.1 Контракту, відповідач повідомив позивача про намір не продовжувати строковий трудовий договір за два місяці до кінця строку, саме попередження додано позивачем до позовної заяви та ним не оспорюється.

У цьому контексті, судом не приймаються до уваги посилання позивача на положення статті 391 КЗпП України, оскільки контракт розглядається як встановлене законом виключення з правила частини другої статті 39-1 КЗпП України.

Так, відповідно до частини другої статті 39-1 КЗпП України, трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23 цього Кодексу.

Якщо сторони при переукладенні контракту серед підстав його розірвання вказали закінчення строку, враховуючи, що працівник належним чином інформований про умови укладеного договору, контракт розглядається як встановлене законом виключення з правила частини другої статті 39-1 КЗпП України.

Звільнення у зв`язку із завершенням дії контракту, по суті, не є розірванням трудового контракту, а є припиненням контракту у зв`язку із закінченням строку його дії.

Отже, термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін.

Аналогічна юридична позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-254цс17, а також у постановах Верховного Суду, а саме: постанова від 16.10.2020 у справі № 202/5741/18; постанова від 28.10.2020 у справі № 638/10716/19-ц; постанова від 07.10.2020 у справі № 757/36780/19-ц; постанова від 23.09.2020 у справі № 937/7998/19-ц; постанова від 23.04.2020 у справі № 678/220/18; постанова від 03.04.2020 у справі № 592/14598/18; постанова від 12.03.2020 у справі № 755/11581/18; постанова від 13.02.2020 у справі № 318/1305/18 та ін.

Отже, той факт, що контракт між позивачем і відповідачем переукладався декілька разів не свідчить про те, що трудові відносини продовжено на невизначений строк. У контракті, як підстава для розірвання зазначено закінчення строку його дії. Із цією обставиною позивач був ознайомлений під час підписання контракту, а отже наразі не має змоги заперечувати проти того, що відповідач скористався своїм правом не продовжувати строкові трудові відносини.

Щодо посилання позивача на неможливість із працівниками освіти укладати контракти суд зазначає, що чинним законодавством не передбачено заборони запровадження для педагогічних працівників контрактної форми трудового договору.

Зокрема, у постанові від 16.11.2020 у справі № 202/5741/18 Верховний Суд зазначив, що: Доводи касаційної скарги про те, що судами не було враховано норми Закону України «Про освіту» та Закону України «Про вищу освіту», а також те, що законодавством про освіту (станом до 28 вересня 2017 року) була визначена сфера обов`язкового застосування контракту лише для керівників навчальних закладів, що є загальнодержавною власністю, а також те, що укладення відповідачем з позивачем строкового контракту суттєво погіршило становище останнього, оскільки відповідно до трудового законодавства та законодавства у сфері освіти позивач повинна працювати за безстроковим трудовим договором, не можуть бути прийнятті до уваги, оскільки зводяться до невірного тлумачення норм матеріального права. Так згідно із частиною третьою статті 54 Закону України «Про освіту» (в редакції, чинній на час укладення контракту) педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Законодавством не передбачено заборони запровадження для педагогічних працівників контрактної форми трудового договору. Крім того, протягом дії контракту позивачка не оскаржувала його умови з підстав порушення її трудових прав, та не ініціювала внесення змін та доповнень до положень контракту, що свідчить про погодження позивачки з умовами цього договору, зокрема щодо його строковості..

Такої ж позиції Верховний Суд дотримався також у постанові від 23.09.2020 у справі № 937/7998/19-ц.

За таких умов, судом враховується висновок Верховного Суду щодо застосування ч. 3 ст. 54 Закону України «Про освіту» (в редакції, чинній на час укладення контракту) і суд не вбачає підстав для відступлення від нього.

Зважаючи на викладене суд доходить до висновку, що звільнення позивача на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України є законним, а тому відсутні підстави для поновлення позивача на роботі.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн., посилаючись на вимоги положень частини першої статті 23 ЦК України, згідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У цій же Постанові Пленуму Верховного Суду України визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Верховний Суд у постанові від 03.10.2018 у справі № 521/18445/15-ц також вказав, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Такої ж позиції Суд також притримується у постановах: від 18.04.2019 у справі № 405/2130/16-ц; від 17.04.2019 у справі № 454/1304/17-ц; від 10.04.2019 у справі № 339/400/16-ц та ін.

Таким чином, враховуючи, що притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення позивача є законним та обґрунтованим суд доходить до висновку, що в діях відповідача відсутній склад деліктного правопорушення.

Зважаючи на це, підстави для відшкодування моральної шкоди у цьому випадку відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 79-81, 141, 258-265, 268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Харківського державного вищого училища фізичної культури № 1 про визнання протиправним та скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулум та моральної шкоди відмовити.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Відповідно до вимог п.15 Перехідних положень ЦПК України ( в ред. з 15.12.2017 року) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Харківське державне вище училище фізичної культури № 1, м. Харків, вул. Фронтова, 3.

Повний текст рішення складено 04.06.2021.

Суддя: Божко В. В.