Провадження № 22-ц/802/104/21 Категорія: 84 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, набутих та збережених без достатньої правової підстави, та стягнення 3 % річних, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 листопада 2020 року,

В С Т А Н ОВ И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просив суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь грошові кошти в сумі 250794,48 грн, з яких: 236140,91 грн - кошти, набуті та збережені без достатньої правової підстави, 14653,67 грн - 3 % річних, а також судові витрати по справі. Позов обґрунтовано тим, що 10.10.2018 року ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 8300 дол. США. Вказані грошові кошти передавалися з метою купівлі транспортного засобу. Проте, ні в момент передачі коштів, ні у подальшому, жодного договору між позивачем та відповідачем не було укладено, при цьому, останній ухиляється від повернення грошових коштів.

Одночасно з позовом подано заяву про забезпечення позову, в якій зазначено, що із Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів позивачу стало відомо, що 09.10.2020 року ОСОБА_4 став власником автомобіля марки VOLKSWAGEN Golf, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузову: НОМЕР_2 . На підставі викладеного та з урахуванням недобросовісних дій відповідача, просив суд застосувати заходи забезпечення позову щодо вказаного автомобіля, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_4 , шляхом заборони відповідачу або будь-яким іншим особам за його дорученням відчужувати даний транспортний засіб.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 листопада 2020 року заяву задоволено.

Накладено арешт на транспортний засіб марки VOLKSWAGEN Golf, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова: НОМЕР_2 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом заборони ОСОБА_4 або будь-яким іншим особам за його дорученням відчужувати транспортний засіб.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення - про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що вважає накладення арешту на його автомобіль марки VOLKSWAGEN Golf, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 є безпідставним, оскільки він виконав домовленість і передав позивачу інший автомобіль марки VOLKSWAGEN Golf 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 та технічний паспорт на нього і нотаріальну довіреність на інших осіб. Вказує, що законних підстав для накладення арешту на цей транспортний засіб немає.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не подано.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник позивача заперечував проти апеляційної скарги, просив її відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що будь-які дії стосовно реалізації майна відповідача можуть утруднити або зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

У справі, що переглядається, вимоги позивача мають майновий характер, між сторонами виник спір щодо повернення коштів.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до частини першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, у пункті 1 частини першої якої передбачено, що позов може забезпечуватись, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Встановивши, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду при задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, зробив обґрунтований висновок про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову.

Таким чином, застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль марки VOLKSWAGEN Golf, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузову: НОМЕР_2 , що перебуває у власності відповідача у даній справі ОСОБА_4 , є адекватним та ефективним способом забезпечення позову про стягнення коштів у сумі 250794,48 грн.

Установлено, що між сторонами дійсно існує спір, оскільки позивач вимагає повернення коштів, отриманих відповідачем від нього з метою купівлі транспортного засобу, на підтвердження чого надав розписку, а відповідач не заперечує отримання від позивача коштів та підписання наданої останнім розписки.

Разом з тим, у суді апеляційної інстанції представник відповідача ствердив, що автомобіль, належний відповідачу ОСОБА_4 , щодо якого судом вжито заходів забезпечення позову, був ним придбаний з метою перепродажу, а тому відповідач мав намір його відчужити, а тому накладений арешт став цьому наміру перешкодою.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на наявність зв`язку між вказаним заходом забезпечення позову і предметом спору, співмірність та адекватність заходу із заявленими позивачем вимогами та враховує, що застосування судом процесуальних засобів має тимчасовий характер та гарантує можливість реалізації позовних вимог у разі їх задоволення.

При цьому слід зазначити, що застосований судом захід забезпечення позову не порушує майнові права відповідача як власника, оскільки не обмежує його право на володіння та користування майном та є тимчасовим заходом.

Доводи апеляційної скарги про те, що в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали суд помилково вказав, що автомобіль, на який накладається арешт, є майном, з приводу реалізації якого виник спір, судом апеляційної інстанції не можуть бути взяті до уваги як підстави для скасування даної ухвали, оскільки фактично не впливають на її законність в цілому та не свідчать про неправильне застосування судом норм процесуального чи матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що між сторонами існує спір а тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду при можливому задоволенні позову.

Зважаючи на те, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер та вищенаведені норми ЦПК, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції підставно вжив заходи забезпечення, про які просив позивач.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення заяви про забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 листопада 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді