Справа номер 474/1115/18 Головуючий суду першої інстанції - Фасій В. В.
Провадження номер 22-ц/812/311/21 Доповідач суду апеляційної інстанції - Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2021 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Локтіонової О. В.,

суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О. М.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача АТ «Державний ощадний банк України» - Гофман О. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 02 листопада 2020 року, ухвалене о 16 год 48 хв під головуванням судді Фасія В. В. в приміщенні суду в смт Врадіївка Миколаївської області, за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», Врадіївської селищної ради Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Врадіївського районного нотаріального округу Миколаївської області Демченко Тетяна Михайлівна, Первомайське міжміське бюро технічної інвентаризації Миколаївської області, про визнання недійсними довіреності та іпотечного договору,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подала вищезазначений позов до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 .

Позивач вказувала, що 11 травня 1999 року нею на підставі договору купівлі-продажу, який визнаний дійсним рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2008 року, придбано житловий будинок по АДРЕСА_1 .

08 жовтня 2008 року вона уповноважила свого сина ОСОБА_3 представляти її інтереси при укладанні договору іпотеки щодо вказаного будинку.

04 листопада 2008 року Первомайське міжміське бюро технічної інвентаризації Миколаївської області (далі - Первомайське БТІ) здійснило реєстрацію права власності за позивачем на будинок за номером запису №3086 в книзі 12, зазначивши, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку по АДРЕСА_2 , що є помилкою.

25 лютого 2009 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит в сумі 79 000 грн зі сплатою 23 процентів річних строком до 24 лютого 2019 року.

У цей же день з метою забезпечення виконання зобов`язань боржника за вказаним кредитним договором між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 , який представляв інтереси ОСОБА_1 , укладено іпотечний договір, предметом якого виступив житловий будинок по АДРЕСА_2 .

Посилаючись на те, що позивач не набула право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , бо не була здійснена державна реєстрації права власності, та не є власником житлового будинку по АДРЕСА_2 , бо вона його не придбавала, просила визнати недійними довіреність та іпотечний договір. Позивач зазначала, що вона не була наділена правом уповноважувати ОСОБА_3 представляти її інтереси в установах, підприємствах, організаціях з питань, пов`язаних з укладанням іпотечного договору, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1 та передавати в іпотеку будинок АДРЕСА_2 , який їй не належить.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач АТ «Державний ощадний банк України», який є правонаступником ВАТ «Державний ощадний банк України», (далі - АТ «Ощадбанк» або Банк) вказував, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними. Передано в іпотеку було саме належний позивачу будинок. Помилка у нумерації будинку, яка була здійснена бюро технічної інвентаризації, не змінює волевиявлення позивача щодо передачі в іпотеку належного їй майна. Позивачу пропонувалося виправити вказану помилку, але вона це проігнорувала.

Про безпідставність позову було заявлено також у відзиві приватного нотаріусу Врадіївського районного нотаріального округу Миколаївської області Демченко Т. М., яка виступає у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Відповідач ОСОБА_3 визнав позовні вимоги та не заперечував у їх задоволенні.

Рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 02 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивач на момент видачі довіреності була власником будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2008 р., а тому мала право уповноважувати представника укласти від її імені іпотечний договір щодо вказаного будинку. Що ж стосується укладання іпотечного договору, то суд вважав його таким, що укладений з дотриманням всіх вимог. Помилка в нумерації будинку при реєстрації права власності не може вплинути на дійсність договору, оскільки його предметом виступив належний позивачу будинок, що випливає з технічних характеристик будинку, реєстраційного номеру в книзі запису бюро технічної інвентаризації, інвентарної справи, яка містить, серед іншого, дані попередніх власників, довідки органу БТІ про допущену технічну помилку.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 та її представник подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильну оцінку судом наявних у матеріалах справи доказів та як наслідок порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

АТ «Ощадбанк» та приватний нотаріус Демченко Т. М. надали відзиви на апеляційну скаргу, у яких наголошували на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 18 травня 2021 року до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_3 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) залучено Врадіївську селищну раду Миколаївської області.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок по АДРЕСА_1 , який до 1987 року мав нумерацію 39, був у різні періоди у власності трьох осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 . У книзі №12 Первомайського міжміського бюро технічної інвентаризації він рахується під №3086.

ОСОБА_1 придбала його у ОСОБА_5 11 травня 1999 року на підставі договору купівлі-продажу, який був засвідчений Вознесенською універсальною товарно-сировинною біржою.

Рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2008 року у справі №2-193/2008 вказаний договір купівлі-продажу визнано дійсним. За ОСОБА_1 визнано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

08 жовтня 2008 року ОСОБА_1 складено довіреність, якою вона уповноважила ОСОБА_3 укласти від її імені договір іпотеки житлового будинку АДРЕСА_1 .

29 жовтня 2008 року позивач звернулася до Первомайського БТІ із заявою про реєстрацію її права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

04 листопада 2008 року Первомайським БТІ на підставі рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2008 року у справі №2-193, де будинок значиться за номером 61 , здійснено реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на житловий будинок по АДРЕСА_2 , який у книзі №12 має номер 3086.

25 лютого 2009 року між Банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит в сумі 79 000 грн зі сплатою процентів за його користування, який зобов`язувався повернути до 24 лютого 2019 року.

Того ж дня, ОСОБА_3 , діючи від імені ОСОБА_1 на підставі виданої нею 08 жовтня 2008 р. довіреності за р.№1399, уклав із Банком нотаріально посвідчений іпотечний договір.

За умовами цього договору ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору передала в іпотеку Банку житловий будинок АДРЕСА_2 , який належить їй на праві власності на підставі рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2008 року у справі №2-193.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).

Стаття 18 Закону України «Про іпотеку», в редакції на час виникнення спірних правовідносин, передбачає, що іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім`я, по батькові, адресу постійного місця проживання та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2) зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані. При іпотеці земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність.

У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з нормами статей 237, 238 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами (частина третя статті 244 ЦК України).

Підставою недійсності правочину відповідно до ст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Норми статей 316, 317, 319 ЦК України регламентують, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частини 3 та 4 статті 334, стаття 657 ЦК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, передбачають, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив характер правовідносин, у мотивувальній частині рішення зазначив відповідні норми цивільного законодавства, навів їх зміст, дав оцінку наданим сторонами доказам.

Апеляційний суд, погоджуючись з цими висновками суду першої інстанції, вважає недоцільним повторне наведення обґрунтувань на спростування доводів апеляційної скарги, які вже були оцінені судом. Судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що хоча пункт перший статті 6 Конвенції і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Відхиляючи скаргу, апеляційний суд, має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення ЄСПЛ від 21 січня 1999 року у справі «Гарсіа Руїз проти Іспанії»).

Суд наголошує, що позивач не довела факт недійсності оскаржуваних договорів.

Досліджені судом докази свідчать, що позивач у довіреності від 08.10.2008, зареєстрованої в реєстрі за №1399, надала ОСОБА_3 право, а він уклав від її імені іпотечний договір щодо належного їй житлового будинку АДРЕСА_1 (книга 12 номер запису 3086 Первомайського БТІ), право власності на яке було визнано за нею рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14.08.2008 у справі №2-193/2008 та було зареєстровано Первомайським БТІ 04.11.2008.

Помилка Первомайського БТІ у нумерації будинку не впливає на дійсність договорів, оскільки позивач надала згоду на укладання іпотечного договору щодо належного їй будинку, який ідентифіковано під записом 3086 книга 12 Первомайського БТІ, право власності на яке визнано вищенаведеним рішенням суду.

Стаття 18 Закону України «Про іпотеку» визначає, що істотною умовою іпотечного договору є опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані.

Оскаржуваний іпотечний договір у повній мірі містить опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Приймаючи до уваги, що позивач при поданні апеляційної скарги не доплатила 946 грн. судового збору, він на підставі ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з неї в дохід держави. У суді першої інстанції за дві немайнові вимоги, заявлені у 2018 та 2019 роках, позивач повинна була заплатити 1473,20 грн судового збору (704,80 + 768,40). За подання апеляційної скарги слід було сплатити 2209,80 грн (1473,20 х 150%). Загальна сума судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції становить 3683 грн. Позивачем було сплачено до суду першої інстанції 1475 грн, а до суду апеляційної інстанції 1262 грн., що становить 2737 грн. Отже, не доплаченою є сума судового збору у розмірі 946 грн.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 02 листопада 2020 року без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 946 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 09 червня 2021 року.