Провадження № 2/369/15/21
РІШЕННЯ

Іменем України

02.06.2021 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі головуючого судді Янченка А.В., за участю секретаря судового засідання Безкоровайної М.Л., за участю представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 , представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засідання матеріали цивільної справи № 369/12164/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи: 1. ОСОБА_5 , 2. ОСОБА_6 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення 1/2 частини його вартості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення 1/2 частини його вартості, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що 21 грудня 2012 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений шлюб. 06 грудня 2018 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області шлюб між сторонами розірвано, однак фактичні шлюбні відносини між сторонами припинились 13 грудня 2017 року. За час перебування у шлюбі, було придбано різноманітне рухоме майно, яке є предметом спільної сумісної власності подружжя. Зокрема автомобіль марки Mercedes-Benz S 500 WDB НОМЕР_1 , тип легковий седан В, 2004 року випуску, об`єм двигуна 4966 куб. см. Вказаний транспортний засіб був зареєстрований на відповідача 08 лютого 2017 року. Вказала, що 06 липня 2017 року вищевказаний транспортний засіб без відома позивача та її згоди було знято з обліку для реалізації в межах України та відчужено відповідачем на ім`я його матері ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу укладеного ТОВ «Ваше авто» № 7304/17/001170 від 06 липня 2017 року. Вважає, що вибуття вищевказаного автомобіля зі спільної сумісної власності подружжя відбулося поза її волею, а кошти були використані не в інтересах сім`ї. Тому просила суд визнати автомобіль марки Mercedes-Benz S 500 WDB НОМЕР_1 , тип легковий седан В, 2004 року випуску, об`єм двигуна 4966 куб. см., спільною сумісною власністю подружжя. Стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача Ѕ частину вартості вищевказаного транспортного засобу в розмірі 200 000 грн.

04.12.2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з даним позовом відповідач вказав, що набутий у шлюбі автомобіль та зареєстрований на ОСОБА_2 08.02.2017 року легковий автомобіль марки Mercedes-Benz S 500 WDB НОМЕР_1 , тип легковий седан В, 2004 року випуску, об`єм двигуна 4966 куб. см. 06.07.2017 року був відчужений на ім`я ОСОБА_2 , у той час коли подружжя проживало разом та отримані кошти були використані виключно на користь та в інтересах сім`ї. Також вказав, що автомобіль був у несправному технічному стані і його відчуження відбулося за незначну вартість і лише після проведених ремонтних робіт. 23.03.2018 року ОСОБА_2 відчужив автомобіль ОСОБА_7 за 49 000 грн. Також зазначив, що 17.06.2017 року ОСОБА_2 було відчужено на користь ОСОБА_5 автомобіль марки Mercedes-Benz S 500 WDB НОМЕР_2 , тип легковий седан В, 2006 року випуску, об`єм двигуна 4966 куб. см., кошти від продажу даного автомобіля були використані в інтересах сім`ї.

04.12.2019 року на адресу Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла зустрічна позовна заява. Свої вимоги позивач за зустрічним позовом мотивував тим, що під час перебування у шлюбі, а саме 12.12.2013 року сторонами по справі було придбано легковий автомобіль Daewoo Lanos, 2003 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , VIN-код НОМЕР_4 , номер кузова НОМЕР_5 , який за обопільною згодою сторін був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_4 . Вказаний автомобіль був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_4 у період часу з 12.12.2013 року по 22.06.2018 року, що вбачається з відповіді з Головного сервісного центру МВС України від 15.11.2019 року . Вказав, що 22 червня 2018 року тобто вже у той час, коли сторони проживали окремо та не вели спільне господарство ОСОБА_4 відчужила набутий у шлюбі автомобіль Daewoo Lanos, 2003 року випуску на ім`я нового власника ОСОБА_8 . Тобто вказаний автомобіль вибув зі спільної сумісної власності подружжя без відповідної на те згоди співвласника. Тому просив суд визнати легковий автомобіль Daewoo Lanos, 2003 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , VIN-код НОМЕР_4 , номер кузова НОМЕР_5 спільною сумісною власністю. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 Ѕ частину вартості вищевказаного транспортного засобу у розмірі 36 069 грн. 64 коп. та судові витрати у розмірі 793,40 грн.

24.06.2020 року на адресу Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла уточнююча позовна заява, в якій просив суд визнати автомобіль марки Mercedes-Benz S 500 WDB НОМЕР_1 , тип легковий седан В, 2004 року випуску, об`єм двигуна 4966 куб. см., спільною сумісною власністю подружжя. Стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача Ѕ частину вартості вищевказаного транспортного засобу в розмірі 200 000 грн. Визнати автомобіль марки Mercedes-Benz S 500, рік випуску 2006, колір: чорний, об`єм двигуна: 5461, вага 1985, легковий тип кузова: седан В, WDD НОМЕР_2 спільною сумісною власністю подружжя. Стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача Ѕ частину вартості вищевказаного транспортного засобу в розмірі 200 000 грн. Стягнути судові витрати.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.09.2019 року відкрито провадження по справі.

Протокольною ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.02.2020 року зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом та вимоги за зустрічним позовом об`єднані в одне провадження з первісним позовом.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.09.2020 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду у судовому засіданні.

Протокольною ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.09.2020 року прийнято до розгляду уточнюючу позовну заяву.

Згідно розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Дідура М.О. щодо повторного автоматичного розподілу справи за №1052 від 29.12.2020 року та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 29.12.2020 року, який проведений, у зв`язку з перебуванням головуючого судді Пінкевич Н.С. у соціальній відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, в провадження судді Янченко А. В. надійшов вищевказаний цивільний позов.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.12.2020 року (суддя Янченко А.В.) прийнято до провадження справу, призначено розгляд справи по суті.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.04.2021 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

У судовому засіданні 02.06.2021 року представник позивача за позовом первісні позовні вимоги підтримав, проти доводів зустрічного позову заперечував, просив первісний позов задовольнити та відмовити в задоволенні зустрічного позову.

У судовому засіданні 02.06.2021 року представник відповідача за первісним позовом проти позову заперечував, підтримав зустрічний позов, просив відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 21 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб у виконавчому комітеті Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, про що було зроблений актовий запис №4.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.12.2018 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано.

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Встановлено, що за час зареєстрованого шлюбу були придбані автомобілі: Mercedes-Benz S 500, WDB НОМЕР_1 , тип легковий седан-В, 2004 року випуску, об`єм двигуна 4966 куб. см.; Daewoo Lanos, 2003 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , VIN-код: НОМЕР_4 , номер кузова НОМЕР_5 ; Mercedes-Benz S 500, 2006 року випуску, об`єм двигуна 5461, тип легковий седан-В, VIN-код: НОМЕР_6 . Дані обставини визнавались сторонами при розгляді справи та не оспорювалась.

Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Оскільки автомобілі придбані за час зареєстрованого шлюбу, матеріали справи не містять доказів про вкладення особистих коштів когось з подружжя в купівлю транспортних засобів, тому суд приходить до висновку, що дані автомобілі були спільним майном подружжя.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Встановлено, що 06.07.2017 року на підставі договору купівлі-продажу № 7304/17/001170, який був укладений у суб`єкта господарювання ТОВ «Ваше авто» було відчужено та перереєстровано автомобіль марки Mercedes-Benz S 500, WDB НОМЕР_1 .

17.06.2017 року на підставі договору купівлі-продажу № 8047/2017/504901, укладений в ТСЦ МВС було відчужено та перереєстровано автомобіль марки Mercedes-Benz S 500, WDD НОМЕР_2 на користь ОСОБА_5 .

23.03.2018 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №3246/2018/871459, укладений в ТСЦ МВС відчужив транспортний засіб Mercedes-Benz S 500, WDB НОМЕР_1 на користь ОСОБА_7 .

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вбачається, що транспортний засіб Daewoo Lanos, 2003 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 з 12.12.2013 року зареєстрований за ОСОБА_4

22.06.2018 року транспортний засіб Daewoo Lanos, 2003 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , VIN-код: НОМЕР_4 , номер кузова НОМЕР_5 був перереєстрований на ім`я нового власника ОСОБА_8

27.06.2018 року транспортний засіб Mercedes-Benz S 500, WDB НОМЕР_1 в територіальному сервісному центрі № 346 РСЦ МВС у Київській області було зареєстровано за гр. ОСОБА_6 .

Згідно договору оренди квартир №13-12/171 від 13 грудня 2017 року вбачається, що ОСОБА_4 прийняла у строкове платне користування квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_4 стверджувала, що відповідач за первісним позовом протиправно здійснив відчуження автомобіля на власний розсуд, проти її волі і не в інтересах сім`ї. Також позивач вказала, що з 13 грудня 2017 року позивач внаслідок давно припинених шлюбних відносин переїхала на орендовану квартиру, що підтверджується наявним в матеріалах справи договором оренди квартири № 13-12/17-1 від 13.12.2017 року. Як вбачається з матеріалів справи автомобіль марки Mercedes-Benz S 500, WDD НОМЕР_2 та Mercedes-Benz S 500, WDB НОМЕР_1 були відчужені 17.06.2017 року та 06.07.2017 року, тобто під час проживання сторін однією сім`єю. Доказів того, що дані автомобілі були відчужені саме без згоди позивача матеріали справи не містять. Не подані такі докази позивачем, не заявлено клопотань про їх витребування, у разі складнощів в їх отриманні, не повідомлено суд про причини неможливості подати такі докази. Відсутність таких документів не може бути доказом того, що позивачка таку згоду не надавала. У разі заперечення такого факту, саме позивач має надати докази на підтвердження своїх вимог.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.

Матеріали справи не містять доказів нікчемності укладених правочинів, право власності не оспорюється.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку суд дійшов висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Разом з тим суд також вважає, що відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Оскільки сторони на час відчуження автомобілів марки Mercedes-Benz S 500, WDD НОМЕР_2 та Mercedes-Benz S 500, WDB НОМЕР_1 проживали разом, матеріали справи не містять доказів того, що на час продажу між ними були неприязні відносини, а позивачка за первісним позовом не надала доказів не отримання коштів, або використання коштів відповідачем не в інтересах сім`ї, тому в задоволенні первісного позову суд відмовляє.

Щодо зустрічних позовних вимог, суд зазначає, що автомобіль марки Daewoo Lanos, 2003 року випуску був придбаний під час зареєстрованого шлюбу, матеріали справи не містять доказів вкладення особистих коштів когось з подружжя в купівлю вказаного транспортного засобу, тому суд приходить до висновку, що дане майно є спільним майном подружжя.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на те, що спірний автомобіль був придбаний сторонами за час зареєстрованого шлюбу, а відчужений був ОСОБА_4 22.06.2018 року, тобто в той час коли сторони не проживали однією сім`єю та не вели спільне господарство, оскільки, як вказувала позивачка в своїй первісній позовній заяві, що з 13 грудня 2017 року позивач разом із малолітнім сином переїхала жити окремо в орендовану квартиру. Зважаючи на презумпцію спільності майна подружжя, тому суд вважає дане майно спільною сумісною власністю подружжя та відповідно частки їх є рівними.

Усі інші доводи та твердження сторін не спростовують вищевикладених висновків суду.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК покладається на позивача за первісним позовом.

На підставі ст. 259, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

1. У задоволенні первісного позову відмовити повністю.

2. Зустрічний позов задовольнити повністю.

3. Визнати легковий автомобіль DAEWOO LANOS, 2003 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 (новий номерний знак НОМЕР_7 ), VIN-код НОМЕР_4 , номер кузова НОМЕР_5 , який у період часу з 12.12.2013 року по 22.06.2018 року був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_8 ), спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

4. Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_8 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_9 ) Ѕ частину вартості транспортного засобу DAEWOO LANOS, 2003 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 (новий номерний знак НОМЕР_7 ), VIN-код НОМЕР_4 , номер кузова НОМЕР_5 у розмірі 36 069 (тридцять шість тисяч шістдесят дев`ять гривень) 64 коп. та 768 (сімсот шістдесят вісім гривень) 40 коп. судового збору та 25 (двадцять п`ять гривень) 00 коп. витрат на оплату послуг банку.

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_9 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 11.06.2021 року.

Суддя А.В. Янченко