Постанова

Іменем України

02 червня 2021 року

м. Київ

справа № 752/13774/16-ц

провадження № 61-5737св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Некстджен Фінанс»,

третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Стрикаля Олександра Васильовича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року у складі судді Колдіної О. О. та постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Крижанівської Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» (далі - ПАТ «Банк «Київська Русь»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Некстджен Фінанс» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Некстджен Фінанс»), третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО, Фонд), про визнання недійсними відкритих торгів з продажу майна банку, визнання правочину недійсним, посилаючись на те, що він має поточний рахунок в ПАТ «Банк «Київська Русь», на якому знаходиться залишок коштів у розмірі 1 310 000 грн. Постановою Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 190 ПАТ «Банк «Київська Русь» віднесено до категорії неплатоспроможних. 16 липня 2015 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 460 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь», відповідно до якої виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 17 липня 2015 року № 138 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», розпочато процедуру ліквідації банку з 17 липня 2015 року по 16 липня 2016 року включно та призначено уповноважену особу ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» - Волкова О. Ю. 23 червня 2016 року виконавчою дирекцією ФГВФОприйнято рішення № 1085 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» на два роки до 16 липня 2018 року включно. 31 грудня 2015 року на електронному торговому майданчику Товариства з обмеженою відповідальністю «УКГ МОНІТОРИНГ» (далі - ТОВ «УКГ МОНІТОРИНГ») відбулися відкриті торги (аукціон) з продажу майна ПАТ «Банк «Київська Русь», одним з лотів яких було право вимоги за кредитним договором від 20 серпня 2014 року № 6098-11-Ю, укладеним між ПАТ «Банк «Київська Русь» та Фермерським господарством з відокремленою садибою «Колосок» (далі - ФГ «Колосок»). За результатами проведення аукціону 15 січня 2016 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» в особі уповноваженої особи ФГВФО Волкова О. Ю. та ТОВ «Фінансова компанія «Некстджен Фінанс» було укладено договір № 31/12-04/42 про відступлення права вимоги за кредитним договором від 20 серпня 2014 року № 6098-11-Ю. Вказаний договір укладено уповноваженою особою ФГВФО з порушенням вимог Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI), не на користь банку та не в інтересах вкладників, так як сума кредиту складала 540 000 грн, а право вимоги за кредитним договором в сумі 456 555,56 грн було відчужено лише за 169 200 грн. Крім того, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2016 року у справі № 826/22323/15 було визнано протиправними та скасовано постанову Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 190 «Про віднесення ПАТ «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних» та постанову Правління Національного банку України від 16 липня 2015 року № 460 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь». Оскільки рішення ФГВФО про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку прийняті на підставі скасованих постанов Національного банку України, то вони не створюють правових наслідків. Відтак, продані за участю уповноваженої особи ФГВФО в порядку ліквідаційної процедури активи ПАТ «Банк «Київська Русь» є такими, що вчинені з повноваженнями, які не мають юридичної сили. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив: визнати недійсними відкриті торги (аукціон) з продажу майна ПАТ «Банк «Київська Русь» на електронному торговому майданчику ТОВ «УКГ МОНІТОРИНГ» від 31 грудня 2015 року, в результаті яких 15 січня 2016 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» в особі уповноваженої особи ФГВФО Волкова О. Ю. та ТОВ «Фінансова компанія «Некстджен Фінанс» було укладено договір № 31/12-04/42 про відступлення права вимоги за кредитним договором від 20 серпня 2014 року № 6098-11-Ю; визнати недійсним договір від 15 січня 2016 року № 31/12-04/42.

ПАТ «Банк «Київська Русь» заперечило проти позову, посилаючись на те, що оспорюваний договір було укладено відповідно до положень Закону № 4452-VIі позивачем не зазначено, яким актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суперечить вказаний договір. Крім того, позивач не надав доказів того, що він є кредитором ПАТ «Банк «Київська Русь».

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач не посилався на наявність будь-яких порушень при проведенні аукціону з продажу активів ПАТ «Банк «Київська Русь», а зазначив лише те, що ціна продажу лота - 169 200 грн (права вимоги за кредитним договором від 20 серпня 2014 року № 6098-11-Ю) є меншою ніж предмет продажу, тобто обсяг самого права, який складав 456 555,56 грн. Однак, вказані обставини не є підставою для визнання аукціону недійсним, оскільки самі по собі не свідчать про порушення порядку продажу активів банку у процесі його ліквідації. Постанову Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 190 «Про віднесення ПАТ «Банк Київська Русь» до категорії неплатоспроможних» та постанову Правління Національного банку України від 16 липня 2015 року № 460 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Київська Русь» було скасовано постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2016 року. Тобто на час вчинення оспорюваного правочину уповноважена особа ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» мала відповідний обсяг повноважень, визначених спеціальним законом, на здійснення реалізації майна банку у процесу його ліквідації. Зазначаючи про невідповідність договору від 15 січня 2016 року № 31/12-04/42 положенням Закону № 4452-VI, позивач не обґрунтував, у чому полягає така невідповідність, а посилання на низьку ціну продажу, без надання доказів наявності порушень при здійсненні оцінки активів банку та при їх реалізації, є лише припущеннями, які не можуть бути покладені в основу рішення суду. Позивач не надав доказів, які б свідчили про недійсність оспорюваного договору та підтверджували наявність порушеного права позивача внаслідок укладення цього договору.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Стрикаля О. В. залишено без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

24 березня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Стрикаль О. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини справи, не дослідили належним чином доказів і не звернули уваги на те, що аукціон з продажу активів ПАТ «Банк «Київська Русь» не повинен був проводитися, так як кредитний договір від 20 серпня 2014 року № 6098-11-Ю діяв до 18 серпня 2017 року, ФГ «Колосок» не порушувало умов цього договору і процедура ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» була встановлена строком до 16 липня 2018 року включно. Тому, продавши право вимоги за вказаним кредитним договором в сумі 456 555,56 грн за заниженою ціною - 169 200 грн, банк недоотримав 287 355,56 грн, що є порушенням положень Закону № 4452-VI, а також суперечить інтересам вкладників та інших кредиторів банку. Договір від 15 січня 2016 року № 31/12-04/42 про відступлення права вимоги за кредитним договором від 20 серпня 2014 року № 6098-11-Ю робить неможливим повернення його коштів у розмірі 1 310 000 грн, які знаходяться на поточному рахунку в ПАТ «Банк «Київська Русь». Тому висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про те, що позивач не зазначив, які негативні наслідки настали для нього внаслідок укладення оспорюваного правочину, не відповідають дійсним обставинам справи. Також суди не дали належної оцінки його доводам про те, що рішення ФГВФО про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку були прийняті на підставі скасованих постанов Національного банку України, тому вони не створюють правових наслідків, а відтак всі правочини за участю уповноваженої особи ФГВФО є незаконними. Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначив пункт 3 частини 2 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та послався на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

04 травня 2020 року представник ФГВФО - адвокат Кустова Т. В. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги. На час проведення спірних електронних торгів (аукціону) від 31 грудня 2015 року ПАТ «Банк «Київська Русь» перебував у стані припинення, а рішення виконавчої дирекції ФГВФО від 17 липня 2015 року № 138 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» є чинними.Тому дії ФГВФО та уповноваженої особи Фонду щодо продажу (відступлення) права вимоги за кредитним договором від 20 серпня 2014 року № 6098-11-Ю вчинені відповідно до вимог Закону № 4452-VI та Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 05 липня 2012 року № 2. Позивач не навів будь-яких порушень вимог законодавства при проведенні електронних торгів (аукціону) від 31 грудня 2015 року, а також не надав належних та допустимих доказів порушення його прав та законних інтересів, що свідчить про недоведеність заявлених позовних вимог.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі, витребувано її матеріали з Голосіївського районного суду міста Києва, відмовлено в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Стрикаля О. В. про розгляд касаційної скарги у судовому засіданні за участі сторін, ОСОБА_1 та його представника, а також роз`яснено учасникам справи їх право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк до 04 травня 2020 року.

06 травня 2020 року справа № 752/13774/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 10 березня 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Київська Русь» було укладено договір банківського рахунку № 20331-29.1.2, відповідно до якого позивачу було відкрито поточний банківський рахунок № НОМЕР_1 .

У зв`язку з невиконанням банком своїх зобов`язань за вищевказаним договором рішенням Подільського районного суду міста Києва від 12 травня 2015 року у справі № 758/3419/15-ц було задоволено позов ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Київська Русь» про зобов`язання вчинити дії, зобов`язано ПАТ «Банк «Київська Русь» переказати кошти у розмірі 1 279 394 грн з поточного рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 в ПАТ «Банк «Київська Русь» на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ІМІДЖ ФІНАНС» № НОМЕР_2 в філії Акціонерного товариства «Укрексімбанк».

19 березня 2015 року Національний банк України виніс постанову № 190 «Про віднесення ПАТ «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних».

У зв`язку з цим ФГВФО прийняв рішення від 19 березня 2015 року № 61 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь», за яким з 20 березня 2015 року в банку запроваджено тимчасову адміністрацію до 19 червня 2015 року, повноваження якої в подальшому було продовжено до 19 липня 2015 року включно.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 16 липня 2015 року № 460 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 17 липня 2015 року № 138 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку».

31 грудня 2015 року відбулися відкриті торги (аукціон) з продажу майна ПАТ «Банк «Київська Русь» на електронному торговому майданчику ТОВ «УКГ МОНІТОРИНГ».

За результатами проведення аукціону 15 січня 2016 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» в особі уповноваженої особи ФГВФО Волкова О. Ю. та ТОВ «Фінансова компанія «Некстджен Фінанс» було укладено договір № 31/12-04/42 про відступлення права вимоги за кредитним договором від 20 серпня 2014 року № 6098-11-Ю.

Вищевказаним договором від 15 січня 2016 року № 31/12-04/42 визначено, що загальна сума права вимоги, яка відступається, на дату укладення договору складає 456 555,56 грн. Продаж права вимоги відбувся за ціною 169 200 грн.

Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства (стаття 650 ЦК України).

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті (частини друга-четверта статті 656 ЦК України.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2020 року у справі № 335/6054/18 (провадження № 61-13630св19)

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).

Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом № 4452-VI, який є спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно з частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до пункту 14 частини п`ятої статті 12 Закону № 4452-VI у сфері виведення неплатоспроможних банків з ринку Виконавча дирекція Фонду має повноваження визначати порядок та способи реалізації майна банку, що ліквідується.

Отже, на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб покладено обов`язок відчужувати майно, включене до ліквідаційної маси банку. Кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до положень статті 34 Закону № 4452-VI Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду), якій Фонд делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора. Уповноважена особа Фонду повинна відповідати вимогам, встановленим Фондом. Рішення про призначення уповноваженої особи Фонду доводиться Фондом до головного офісу банку та до кожного відокремленого підрозділу банку негайно. Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

З дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення (абзац перший частини першої статті 36 Закону № 4452-VI).

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 46 Закону № 4452-VI з дня початку процедури ліквідації банку банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку, якщо це було передбачено планом врегулювання, або в інших випадках, передбачених цим Законом (пункт 9 частини першої статті 48 Закону № 4452-VI).

Згідно з частинами другою, третьою та шостою статті 51 Закону № 4452-VI після затвердження виконавчою дирекцією Фонду результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси Фонд розпочинає передпродажну підготовку та реалізацію майна банку у порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами Фонду, за найвищою вартістю у найкоротший строк. Фонд затверджує способи, порядок, склад та умови відчуження майна банку, включеного до ліквідаційної маси, у разі потреби організовує консолідований продаж майна кількох банків, що одночасно перебувають у процедурі ліквідації. Майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: 1) на відкритих торгах (аукціоні); 2) шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках).

Пунктом 5.11 глави 5 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 05 липня 2012 року № 2, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого конкурсу між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно застосувавши вищевказані норми права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували наявність правових підстав для визнання недійсними відкритих торгів з продажу майна ПАТ «Банк «Київська Русь» та оспорюваного правочину, укладеного між ПАТ «Банк «Київська Русь» в особі уповноваженої особи ФГВФО Волкова О. Ю. і ТОВ «Фінансова компанія «Некстджен Фінанс».

У справі, що переглядається, позивач не є стороною оспорюваного договору про відступлення права вимоги, укладеного за результатами проведених відкритих торгів (аукціону) з продажу майна ПАТ «Банк «Київська Русь». Отже, позивач зобов`язаний був довести, що оспорюваним договором порушені його певні права та інтереси, що є умовою надання судового захисту.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що продавши право вимоги за договором від 20 серпня 2014 року № 6098-11-Юв сумі 456 555,56 грн за заниженою ціною - 169 200 грн, банк недоотримав 287 355,56 грн, що є порушенням положень Закону № 4452-VI, а також суперечить інтересам вкладників та інших кредиторів банку. Водночас позивач не навів конкретних порушень вимог Закону № 4452-VI при проведенні відкритих торгів (аукціону) від 31 грудня 2015 року.

Уповноважена особа ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» мала відповідний обсяг повноважень, визначених спеціальним законом, на здійснення реалізації майна банку в процесу його ліквідації.

Положення нормативно-правових актів, якими врегульовано процедуру ліквідації банку, допускають продаж майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання на конкурсних засадах будь-яким організаціям, у тому числі без статусу банку або фінансової установи.

В той же час ФГВФО є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених Законом.

Положення Закону № 4452-VI та прийняті на його виконання нормативно-правові акти ФГВФО, які не містять заборони щодо придбання фізичними особами майна неплатоспроможного банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, є пріоритетними щодо інших нормативних актів України.

Наведене узгоджується з правовими висновками, висловленими в постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 910/4816/18, від 18 листопада 2020 року у справі № 295/3588/14-ц та від 16 грудня 2020 року у справі № 640/14873/19.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2016 року у справі № 826/22323/15, залишеною без змін постановою Вищого адміністративного суду України від 08 червня 2017 року, визнано протиправними та скасовано постанову Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 190 «Про віднесення ПАТ «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних» та постанову Правління Національного банку України від 16 липня 2015 року № 460 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь».

При цьому в постанові від 30 січня 2020 року у справі № 761/16279/17, провадження № 61-6189св19 (за участю ПАТ «Банк «Київська Русь»), Верховний Суд зробив висновок про те, що посилання позивача на постанову апеляційного адміністративного суду у справі № 826/22323/15, згідно з якою: визнано протиправною та скасовано постанову Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 190 «Про віднесення ПАТ «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних»; визнано протиправною та скасовано постанову Правління Національного банку України від 16 липня 2015 року № 460 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь», є помилковими з огляду на те, що рішення ФГВФО від 19 березня 2015 року № 61 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь», від 17 липня 2015 року № 138 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» і призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» та від 23 червня 2016 року № 1085, яким продовжено строки здійснення ліквідації банку до 16 липня 2018 року, є чинними, тому ліквідаційна процедура відповідача відбувається. Рішення ФГВФО щодо введення тимчасової адміністрації та початку процедури ліквідації у ПАТ «Банк «Київська Русь» прийняті не лише на підставі рішень Національного банку України, а і в силу приписів Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та на підставі і на виконання плану врегулювання.

З огляду на викладене аргументи касаційної скарги про незаконність всіх правочинів за участю уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь», так як рішення ФГВФО про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку були прийняті на підставі скасованих постанов Національного банку України, є безпідставними.

Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм матеріального правау подібних правовідносинах, не заслуговують на увагу, оскільки, з урахуванням встановлених в цій справі обставин, не вбачається неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а заявник не зазначив, щодо якої саме норми матеріального права відсутній висновок Верховного Суду. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20 (провадження № 61-16181св20).

У справі, яка переглядається, колегія суддів, проаналізувавши зміст судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для розгляду позову та вирішення справи по суті, дійшла висновку, що судами були ухвалені судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер.

Тобто в цій справі судами досліджено докази та встановлені обставини, на підставі яких суди дійшли висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушень прав позивача, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, з якими погодився суд апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Щодо клопотання представника ФГВФО - адвоката Кустової Т. В. про поновлення строку для подання відзиву на касаційну скаргу.

У відзиві на касаційну скаргу представник ФГВФО - адвокат Кустова Т. В. заявила клопотання, в якому просила поновити строк для подання відзиву на касаційну скаргу, посилаючись на те, що згідно з пунктом 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину суд за заявою учасника справи поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Згідно з частиною першою статті 395 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.

Статтею 120 ЦПК України передбачено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі, витребувано її матеріали з Голосіївського районного суду міста Києва, відмовлено в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Стрикаля О. В. про розгляд касаційної скарги у судовому засіданні за участі сторін, ОСОБА_1 та його представника, а також роз`яснено учасникам справи їх право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк до 04 травня 2020 року.

Разом з тим 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Відповідно до підпункту 3 пункту 12 цього Закону у Цивільному процесуальному кодексі України (Відомості Верховної Ради України, 2017 р., № 48, ст. 436): розділ ХІІ «Прикінцеві положення» доповнено пунктом 3 такого змісту: «3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня до 03 квітня 2020 року на усій території України карантин.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2020 року № 255 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211» установлено з 12 березня 2020 року до 24 квітня 2020 року на всій території України карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2020 року № 291 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» у пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 цифри і слово «24 квітня» замінено цифрами і словом «11 травня».

Постановою Кабінету Міністрів України від 04 травня 2020 року № 343 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» у пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 цифри і слово «11 травня» замінено цифрами і словом «22 травня».

Враховуючи викладене, підстави для вирішення клопотання представника ФГВФО - адвоката Кустової Т. В. про поновлення строку для подання відзиву на касаційну скаргу відсутні, так як відзив на касаційну скаргу вона подала до Верховного Суду у встановлений законом строк, з урахуванням продовження процесуальних строків Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Стрикаля Олександра Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук