ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2021 року м. Чернівці Справа № 727/10913/20

Провадження №22-ц/822/590/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар: Герман Я.І.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в свої інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

треті особи: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, ОСОБА_8 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 31 березня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Одовічен Я.В., дата складання повного тексту рішення 02 квітня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_9 , який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, ОСОБА_8 , про виселення та вселення.

Посилався на те, що 03.06.2004 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

29.12.2005 року нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки на вказану вище квартиру. 17.07.2007 року було проведено прилюдні торги, переможцем яких став ОСОБА_10 .

На момент проведення прилюдних торгів у спірній квартирі проживали та продовжують на даний час проживати ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3

08.07.2007 року на підставі договору купівлі-продажу вказану квартиру придбав ОСОБА_11 .

До вказаної квартири без згоди власника незаконно вселився чоловік ОСОБА_5 ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 помер, у зв`язку з чим ОСОБА_1 як спадкоємець першої черги за законом набула право власності на квартиру.

Будь-яких договорів про користування спірною квартирою позивач із відповідачами не укладала.

Зазначає, що 15.08.2016 року вона надіслала на адресу відповідачів письмову вимогу про добровільне звільнення квартири АДРЕСА_1 , на яку останні не відреагували та продовжують проти її волі користуватись належною їй на праві власності квартирою (а.с.24).

07.07.2020 року позивачка надіслала на адресу кожного з відповідачів повідомлення про надання їм постійного жилого приміщення та вимогу про виселення.

Так, для забезпечення ОСОБА_2 та членів її сім`ї житлом позивачка повідомила, що надає їм для проживання житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_2 .

На підставі наведеного просив виселити ОСОБА_2 та членів її сім`ї: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 з наданням іншого жилого приміщення, а саме: житлового будинку по АДРЕСА_2 .

Зобов`язати ОСОБА_2 та членів її сім`ї: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою шляхом звільнення квартири від особистих речей, належних сім`ї ОСОБА_12 .

Вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 31.03.2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції Шевченко М.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вважає, що при ухваленні вищезгаданого рішення судом першої інстанції неповно встановлено обставини, які мають значення для справи, неправильно оцінені докази, невірно застосовано положення ст. 109 ЖК УРСР, порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття оскаржуваного рішення.

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_2 просять відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 31.03.2021 року залишити без змін.

Вважають апеляційну скаргу незаконною та необґрунтованою. Зазначають, що суд першої інстанції дослідив всі наявні докази в справі, надав їм належну оцінку та виніс правильне по суті рішення яке, відповідає нормам процесуального та матеріального права.

Як на доказ цього посилаються на постанову Чернівецького апеляційного суду від 12.03.2019 року, якою апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28.07.2017 року скасовано. В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про виселення, усунення перешкод в користуванні квартирою, вселення в квартиру відмовлено.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справив в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону відповідає в повній мірі.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи щодо звернення стягнення на спірну квартиру, її належність позивачу, реєстрація та проживання зазначених позивачем осіб, які притягнуті до участі в справі в якості відповідачів, направлення вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю, запропоноване позивачем місце проживання особам, щодо яких заявляється вимога про виселення, учасниками справи не заперечуються.

Обґрунтування незаконності рішення суду, викладені в тексті апеляційної скарги, зводяться до непогодження апелянта з висновками суду першої інстанції про недотримання позивачем вимог ч.2 ст.109 ЖК УРСР щодо надання відповідачам постійного місця проживання.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, вважала, що проживання відповідачів у належній їй квартирі грубо порушує її права як власника. Звертає увагу, що виселення відповідачів із квартири не є надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст.8 Конвенції, оскільки нею запропоновано їм житловий будинок для проживання.

За змістом статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Право на житло гарантоване статтею 47 Конституції України. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В частині другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Пунктом 2 ст. 8 Конвенції чітко визначено підстави, за яких втручання з боку держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї ж статті, а отже і у використання прав на житло, є виправданим. Таке втручання повинно бути передбачено законом і необхідне у демократичному суспільстві, здійснюватися в інтересах національної безпеки, громадського спокою або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З огляду на практику Європейського суду із прав людини, термін «житло» в тлумаченні Суду означає переважне місце, де особа мешкає на постійній основі, або де особа мала твердий намір мешкати - справи «Новоселецький проти України», «Кривіцька та Кривіцький проти України», «Прокопович проти Росії».

Аналізуючи вище викладене, суд зауважує, що втручання у житлові права осіб має бути виправданим та необхідним у демократичному суспільстві. Суд зобов`язаний встановити чи є нагальна потреба у виселенні та чи будуть при цьому дотримані межі розсуду.

За змістом ч.1 ст.40 ЗУ «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Положеннями ч.2 ст.109 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, при виселенні мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і вимоги статті 109 ЖК УРСР.

Судом було встановлено, що ОСОБА_2 купила спірну квартиру 09.09.1992 року, в той час як договір іпотеки нею було укладено в 2004 році, а тому зазначена квартира, яка стала предметом іпотеки, придбана не за рахунок кредитних коштів.

Відповідачі проживали у спірному житлі та користувалися ним протягом тривалого часу до реалізації іпотечного майна на прилюдних торгах (а.с.15).

З матеріалів справи вбачається, що постановою Чернівецького апеляційного суду від 12.03.2019 року питання щодо набуття у власність спірної квартири, проживання в ній відповідачів, правомірність їх виселення встановлені і доказуванню не підлягають.

В даній постанові також було звернуто увагу на те, що особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц.

З метою дотримання цих вимог 06.07.2020 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_1 було укладено договір, згідно умов якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, орендодавець зобов`язується передати орендареві у строкове платне користування, а орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування житлове приміщення, що визначене у цьому договорі, та зобов`язується сплачувати орендодавцеві орендну плату. Будинок орендується за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа будинку 41,4 кв.м, стан будинку, що орендується, на момент передання в оренду: придатний для використання у відповідності до мети оренди, визначеної у п.2.1 цього Договору (а.с.47).

Будинок належить орендодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 01.07.2016 року. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення у орендаря права власності на це майно. Строк оренди будинку складає 2 роки 11 місяців з моменту прийняття приміщення, що орендується, за актом прийому-передачі. Сторони мають право у будь-який час без зазначення причини, згідно чинного законодавства, розірвати договір, направивши за 1 місяць до того письмове повідомлення іншій стороні.

Таким чином, вказане житло належить на праві власності третій особі, строк договору оренди будинку складає лише 2 роки 11 місяців та може бути розірваний у будь-який час.

Оцінюючи дану обставину на предмет відповідності терміну «постійного житла», суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що цей договір є строковий та не позбавляє в будь-якому випадку його власника скористатися правом відчуження, як в період дії договору оренди так і після.

Тому, запропоноване для проживання житло не може бути визнане як таке, що є іншим постійним жилим приміщенням у розумінні норм Житлового кодексу.

Колегія суддів погоджується із висновком про відсутність постійного житла, оскільки договір оренди є строковим, а орендарі хоча і гарантовані законом на право його користування в разі зміни власника орендованого приміщення, проте їх право користування не гарантується після спливу строку дії договору оренди.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 28 вересня 1995 року у справі «Сколло проти Італії» («Skollo v Italy») дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави» (пункт 28 Рішення).

Відповідно до практики ЄСПЛ, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Таким чином, банк ( Іпотекодержатель) при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.

У свою чергу, державний виконавець зобов`язаний був надавати інформацію про обтяження майна, яке реалізується на електронних торгах.

Зокрема, зазначити, що в ній зареєстрований та проживає власник, який передав майно в іпотеку, разом з членами його сім`ї.

Покупець такого майна, в свою чергу, мав оцінити ризики та обмеження пов`язані з його придбанням.

Неповне інформування учасників електронних торгів про обтяження майна, яке реалізується, є підставою для відшкодування збитків, що свідчить про наявність альтернативних способів захисту прав нового власника.

Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону № 898-IV, є передбачуваними.

Тобто новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц.

Стосовно вимог щодо усунення перешкоди у користуванні квартирою шляхом звільнення квартири від особистих речей сім`ї ОСОБА_12 та вселення до квартири.

Так, ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З урахуванням вимог ст.77 ЦПК України до предмету доказування у справі належить встановлення факту вчинення відповідачами перешкод позивачу у користуванні належною їй кватирою, зокрема у проживанні в ній.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування у справі. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд першої інстанції відповідно до норм процесуального закону посилався на те, що матеріли справи не містять доказів на підтвердження факту вчинення відповідачами перешкод у користуванні квартирою.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, із урахуванням вказаних норм матеріального права дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не запропоновано постійне житло, в яке відповідачі можуть бути виселені, та не доведено створення перешкод користування власністю за цільовим призначенням, через що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування рішення і ухвалення нового.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 31 березня 2021 року залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 31 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий підпис /І.Н. Лисак/

Судді підписи /Н.К. Височанська, І.Б. Перепелюк/