Провадження №2/337/159/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Сидорової М.В.

за участю секретаря Сабліної А.А.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020р. позивач ОСОБА_3 звернувся з вказаним позовом до Ленінського районного суду м.Запоріжжя і ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 14.08.2020р. матеріали позовної заяви передано на розгляд до Хортицького районного суду м.Запоріжжя за підсудністю за місцем реєстрації відповідача ОСОБА_5 : АДРЕСА_1 .

12.10.2020р. матеріали позовної заяви надійшли до Хортицького районного суду м.Запоріжжя та ухвалою суду від 13.10.2020р. вказану позовну заяву прийнято до судового розгляду та у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання.

Позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовані тим, що в 1986 році сторони домовились про будівництво гаражів на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , яка на той момент належала матері відповідача. В 1987 році позивач на вказаній земельній ділянці збудував два гаражі, одним з яких користувався разом зі своєю сім`єю до січня 2020 року та вважав його своєю власністю. Приблизно у середині січня 2020 року відповідач ОСОБА_4 самовільно змінив замки на його гаражі та заборонив ним користуватись. В даному гаражі знаходяться його речі: стіл офісний у кількості 1 штука, приблизна вартість 5000,00грн.; труба хромована 3 мм у кількості 30 штук, приблизна вартість 1770,00грн.; пилка для кісток у кількості 1 штука, приблизна вартість 30000,00грн.; комплектуючі для м`ясорубки промислової у кількості 1 штука, приблизна вартість 10000,00грн.; каністра з нержавіючої сталі у кількості 2 штук, приблизна вартість 1000,00грн.; стіл з нержавіючої сталі у кількості 1 штука, приблизна вартість 2000,00грн.; водонагрівач на 100 літрів у кількості 2 штуки, приблизна вартість 2000,00 грн.; ролета 1,5х2,2 у кількості 1 штука, приблизна вартість 3000,00грн.; одяг дитячий, приблизна вартість 10000,00грн. Загальна вартість майна, яке відповідач незаконно утримує та не надає до нього доступу становить 67700,00грн. Більшість вказаного майна використовувалось його сином ОСОБА_6 у своїй господарській діяльності, яка пов`язана із продажем м`яса та м`ясних виробів. Він неодноразово намагався вирішити даний спір з відповідачем мирним шляхом, просив його не чинити перешкоди у користуванні гаражем та вимагав надати доступ до своїх речей, які в ньому знаходяться, однак відповідач ігнорує його та відмовляється вирішувати дане питання, в зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду.

Просить витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 на його користь вищевказане майно.

29.10.2020р. від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечив проти задоволення позовних вимог та вказав, що він є власником земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_2 , на якій розташовано житловий будинок та два гаражі, позначені літерами «Е» та «Ж». Гаражі мають фундамент та однакову площу 33,9 кв.м. Гаражем, який позначений літерою «Ж» заволодів та користується позивач ОСОБА_3 та члени його родини. Саме вони встановлювали засоби закриття цього гаража (замки на ньому) і лише вони мають до нього доступ. Доступу до гаражу, який позначений літерою «Ж», ключів від нього він немає, ніколи замки на цьому гаражі не змінював, про майно, яке перебуває в гаражі йому нічого не відомо. Вважає, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не можуть бути задоволені, оскільки речі, перелік яких наведений у позовній заяві, не є індивідуально-визначним майном (не визначено всі характеристики та індивідуальні ознаки такого майна); позивачем не зазначено у позові та не додано до нього доказів існування в натурі цього майна (перелічених ним речей) на момент подання позову та знаходження раніше такого майна у володінні; позивачем не зазначено у позові та не додано доказів, які б підтверджували його право власності на вказане майно; позивачем ніяким чином не підтверджено факт вибуття вказаного майна з його володіння та факт перебування такого майна у володінні відповідача; позивачем не доведено факт відсутності у нього доступу до спірного гаражу та всіх речей, які там можуть знаходитись. Просить в задоволені позову відмовити в повному обсязі.

10.11.2020р. від представника позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_4 надійшли заяви про виклик свідків, 09.12.2020р. від представника позивача ОСОБА_1 уточнена заява про виклик свідків.

09.12.2020р. підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду за участю сторін, клопотання представників сторін про виклик свідків було задоволено.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач ОСОБА_3 додатково пояснив, що з 1987 року і до осені 2019 року він та його сім`я постійно користувались одним з двох гаражів, які розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , та яка на даний час належить на праві власності відповідачу ОСОБА_4 . Право власності на цей гараж за собою він не оформлював, але завжди вважав його своєю власністю, оскільки збудував його за власні кошти з дозволу матері відповідача, яка раніше була власницею цієї земельної ділянки. В осені 2019 року хтось заварив ворота на цьому гаражі, чим обмежив до нього доступ. В січні 2020 року члени його сім`ї прийшли до гаража забрати свої речі, але не змогли до нього потрапити, на гаражі був інший замок. В гаражі здебільше зберігались речі його сина ОСОБА_6 , його власні речі це дві каністри та два водонагрівача, інші речі вказані в позові - це майно сина. Просить задовольнити позов та витребувати у відповідача вказані в позовній заяві речі, які він незаконно утримує.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково відповідач ОСОБА_4 пояснив, що дійсно він є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , на якій знаходиться житловий будинок та два гаражі, одним з яких з 1987 року постійно та безперервно користувався та користується позивач ОСОБА_3 та його члени родини. Вхід до гаражу, яким користується позивач, здійснюється через ворота, які виходять на вулицю. Сам він за зазначеною адресою не мешкає, проживає за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 , приїжджає до будинку на АДРЕСА_2 , здебільше влітку, інколи відвідує будинок взимку. Між сторонами дійсно виникав спір щодо користування цим гаражем. Але він ніколи замки на гаражі, яким користується позивач, не змінював, доступу до нього не має, доступ до вказаного гаражу нікому не забороняв, які речі в ньому зберігаються не знає, ніяких перешкод позивачу потрапити до цього гаражу та забрати будь-які речі, які в ньому знаходяться, не вчиняв та не вчиняє. Позивач взагалі не звертався до нього з претензією щодо перешкод доступу до вказаного гаражу, тому він вважає, що спір є безпідставним та просить в задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,1000га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та має цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЗП №086444 (арк.29).

Згідно з даними технічного паспорту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , який складено 07.04.1998р., на плані земельної ділянки зазначені два гаражі, позначені літерами «Е» та «Ж», які мають однакову площу 33,9 кв.м. (арк.30-31).

Також судом встановлено, що в провадженні Ленінського районного суду м.Запоріжжя в 2000 році перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про усунення перешкод в користування майном, яка ухвалою суду від 10.05.2000р. була залишена без розгляду. Предметом спору було усунення перешкод в користуванні житловим будинком та земельною ділянкою по АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_4 на праві приватної власності. Також ОСОБА_4 просив зобов`язати відповідачів звільнити гараж (арк.5-8).

28.03.2019р. ОСОБА_4 звернувся до Запорізької місцевої прокуратури №3 з заявою про прийняття заходів відносно ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_7 , зокрема, з метою усунення перешкод в користуванні його майном - гаражем, який розташований на його земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 (арк.34-35), яка 29.03.2019р. була передана до Хортицького ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області (арк.35а).

Відповідно до довідки Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області перевірку за зверненням ОСОБА_4 щодо права користування гаражем за адресою: АДРЕСА_2 - припинено (арк.36).

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що позивач ОСОБА_3 , який є його батьком, тривалий час постійно користувався гаражем, який він побудував на земельній ділянці, яка наразі належить відповідачу ОСОБА_4 . Крім батька, вказаним гаражем користувались і інші члени їх сім`ї, зокрема, він користувався гаражем з 2007-2010 років. На початку 2020 року він приїхав до гаражу та виявив, що на ньому новий замок, заварені дужки та прикріплена записка із зазначенням номеру телефону. Він зателефонував за вказаним номером, йому відповіла жінка, яка повідомила, що йому треба забрати з гаража усі речі. У зазначеному гаражі перебувають речі, які належать йому на праві власності:стіл офісний, труби, пилка для кісток, комплектуючі для промислової м`ясорубки, стіл з нержавіючої сталі, ролета та дитячий одяг. Це ті речі, які зазначені в позовній заяві та які відповідач утримує в гаражі. Інші речі, вказані в позовній заяві, це речі батька, він також не може їх отримати від відповідача.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що позивач, який є її чоловіком, в осені 1986 року домовився з матір`ю відповідача побудувати гаражі на її земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 . Після будівництва гаража в 1987 році, її чоловік та інші члені сім`ї постійно ним користувались. Однак взимку минулого року до гаража не стало доступу, оскільки хтось заварив ворота та змінив замок. Вона повідомила про це сину ОСОБА_8 , який їй пояснив, що це зробив відповідач ОСОБА_4 . В гаражі знаходяться речі сина, а також їх з чоловіком речі, зокрема два бойлери та каністри. Вона особисто до ОСОБА_4 за вказаними речами не зверталась, з відповідачем спілкувався син ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що наприкінці 2019 року він допомагав перевозити ОСОБА_6 (сину позивача ОСОБА_3 ) речі до гаражу, який розташований на АДРЕСА_2 . Вони перевозили пилку для кісток, стілз нержавіючої сталі. ОСОБА_6 відкривав гараж, заносив до гаражу вказані речі. В гаражі зберігались і інші різні речі.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що йому достовірно відомо, що син позивача ОСОБА_6 користувався гаражем, який розташований на АДРЕСА_2 . Він там бував та бачив у гаражі стіл, ролети, хромовані труби, речі у мішках. Останній раз був в гаражі півтора року тому. Про можливість доступу до гаражу на даний час йому нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що відповідач ОСОБА_4 , який є її батьком, має на праві власності земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , на якій розташовані житловий будинок та два гаражі, одним з яких користується батько, а другим позивач ОСОБА_3 . Батько на вказаній ділянці буває дуже рідко, здебільше влітку, а взимку лише іноді навідується, щоб перевірити схоронність свого майна. Вона на вказаній ділянці також буває дуже рідко, в 2020 році була приблизно два рази і лише влітку. Їй відомо, що ніхто позивачу користуватись гаражем не перешкоджав, його речі не утримував. Про те, що хтось нібито заварив гараж їй стало відомо зі слів батька, після того, як розпочався судовий процес. Вона ніякі записки на гаражі не залишала, звільнити гараж не вимагала. Понад два роки назад їй хтось телефонував з сім`ї позивача, мова йшла про гараж, але про що конкретно, не пам`ятає.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню через наступне.

Згідно з положеннями ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до ч.2 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Відповідно до ст.15, 16 ЦК України, ст.4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до п.19, 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Відповідно до ст. 387 ЦК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд не знаходить підстав для задоволення позову ОСОБА_3 , оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами право власності на спірне майно, не визначив індивідуальні ознаки майна, що витребовується, не довів вибуття цього майна з володіння та наявність майна у незаконному володінні відповідача ОСОБА_4 та відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном.

Так, вирішуючи вказаний спір по суті, суд виходить з того, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, по суті є віндикаційним позовом, тобто позовом неволодіючого власника до володіючого не власника про витребування і повернення майна, де позивач повинен доказати, зокрема факт існування права власності на майно.

Однак, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що перелічене в позові майно, належить позивачу ОСОБА_3 на праві власності, зокрема, відсутні докази придбання цього майна.

Навпаки в судовому засіданні як позивач ОСОБА_3 , так і свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 стверджували, що значна частина спірного майна, зокрема, стіл офісний, труби, пилка для кісток, комплектуючі для промислової м`ясорубки, стіл з нержавіючої сталі, ролета та дитячий одяг, які зазначені в позові ОСОБА_3 , належать сину позивача ОСОБА_6 , і лише дві каністри та два водонагрівача - позивачу ОСОБА_3 .

При цьому, суд вважає, що пояснення свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які є близькими родичами позивача, в силу чого можуть бути заінтересовані у вирішенні справи на його користь, не є достатніми доказами, які б підтверджували факт існування права власності на майно позивача, в тому числі право власності на дві каністри та два водонагрівача, а також факт, що ці речі знаходяться саме у відповідача ОСОБА_4 , та що саме він заволодів цими речами, які позивач просить витребувати із чужого незаконного володіння.

З пояснень свідків позивача - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 судом також не встановлено фактів існування права власності на майно позивача та що ці речі знаходяться на даний час у відповідача ОСОБА_4 .

Водночас, суд враховує, що предметом віндикаційного позову може бути лише індивідуально визначена річ.

Згідно з абз.1 ч.1 ст.184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Індивідуалізація речі - це надання певній речі (або ж наявність у неї) відмітних властивостей (рис чи характеристик), що дозволяють в необхідних випадках виділити її з числа подібних.

Речі, зазначені позивачем в позовній заяві, не є індивідуально визначеними, не вказано їх індивідуальних характеристик, а їх вартість жодним чином не підтверджується.

З матеріалів справи та показань свідків, допитаних у судовому засіданні, не можливо ідентифікувати спірні речі, позивач у позовних вимогах не зазначає індивідуальні ознаки спірного майна, а зазначає їх загальні характеристики.

Також, як вже зазначалось, позивачем не доведено факту вибуття цього майна з володіння та наявності спірного майна у володінні відповідача ОСОБА_4 .

Жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність у відповідача спірного майна не надано, що є однією з умов для застосування ст.387 ЦК України.

Наявність між сторонами конфлікту, зокрема з приводу користування гаражем, який розташований на земельній ділянці відповідача, не доводить, що відповідач незаконно утримує майно, яке є власністю позивача.

Враховуючи зазначені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 є необґрунтованими, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що ч.1, 2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмові в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено в повному обсязі, то сплачений ним судовий збір в сумі 840,80 грн. з відповідача ОСОБА_4 не стягується.

Що стосується розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з такого.

Відповідачем ОСОБА_4 у відзиві на позовну заяву заявлено вимогу про стягнення з позивача на його користь понесених витрат на правову допомогу. Представник відповідача в судовому засіданні наполягав на стягненні таких витрат з позивача на користь відповідача.

Згідно з ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

В межах судового розгляду цієї цивільної справи відповідачу ОСОБА_4 надавалась професійна правнича допомога адвокатом Бєлан В.М. на підставі Ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АР №1026747 від 22.10.2020р. (арк.39), Свідоцтва про право заняття адвокатською діяльністю ЗП 001559 від 09.02.2018р.(арк.54), Договору про надання правової допомоги №21/0508 від 21.10.2020р. (арк.44) з Додатками до договору про надання правової допомоги №1 від 21.10.2020р. (арк.50), №2 від 04.11.2020р. (арк.52), №3 від 04.12.2020р. (арк.63), №4 від 05.01.2021р. (арк.82).

Згідно з Актами наданих послуг №1 від 20.10.2020р. (арк.51), №2 від 12.11.2020р. (арк.56), №3 від 11.12.2020р. (арк.81), №4 від 14.01.2021р. (арк. 91) адвокат Бєлан С.В. надав ОСОБА_4 правові послуги у зв`язку з розглядом даної цивільної справи на загальну суму 3300,00 грн., сплата яких позивачем підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру №12 від 30.10.2020р., №14 від 06.11.2020р. (арк. 53), №17 від 07.12.2020р. (арк.64), №20 від 08.01.2021р. (арк.83).

Отже, відповідачем документально підтверджені понесені ним витрати на правову допомогу оформлені у встановленому законом порядку, надано докази понесених судових витрат у вигляді квитанцій до прибуткових касових ордерів.

Також суд враховує принципи співмірності та розумності судових витрат, бере до уваги, що розмір наданої правової допомоги є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання робіт з надання правової допомоги, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову і значенням справи для сторін, разом із тим, у задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, тому суд вважає обґрунтованими вимоги щодо відшкодування за рахунок позивача на користь відповідача понесених у даній справі судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3300,00 грн.

Повний текст рішення складено 05.02.2021р.

Керуючись ст.41 Конституції України, ст.3, 15, 16, 184, 316, 317, 319, 321, 328, 387 ЦК України, ст.4, 5, 12, 13, 76 -82, 89, 137, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3300 (три тисячі триста) грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Хортицький районний суд м.Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.В.Сидорова