Справа № 183/1201/19
№ 2/183/227/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2021 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судового засідання Устименко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , треті особи - Миколаївська сільська рада Новомосковського району Дніпропетровської області, орган опіки та піклування миколаївської сільської ради Новомосковського району, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_9 ,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_10 ,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , в якому з урахуванням уточнень позовних вимог від 01.11.2019 року в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком за АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначає, що являється власником житлового будинку за АДРЕСА_1 , право власності на будинок зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.11.2017 року. Позивач зазначає, що з 22.01.1999 року по 16.09.2004 року він разом зі своєю дружиною ОСОБА_11 , дітьми ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а також тещею ОСОБА_14 проживали у зазначеному будинку, після придбання нового будинку в АДРЕСА_2 переїхали проживати до придбаного будинку. У 2008 році на благання своєї дружини позивач дозволив тимчасово проживати у будинку ОСОБА_2 , яка являлася рідною сестрою дружини позивача, та яку на той час, вигнали з роботи та з гуртожитку в Полтавській області разом з дітьми. Під час реєстрації права власності на будинок, позивачеві стало відомо, що ОСОБА_2 та її діти, а потім і онуки, без його дозволу, без достатньої правової підстави, були зареєстровані у будинку.

ОСОБА_1 зазначає, що відповідачі, в розумінні вимог ЖК України не являються членами його сім`ї та були зареєстровані у його будинку без його згоди.

Крім того, позивач зазначає, що відповідачі на даний час фактично не проживають у будинку. Так, ОСОБА_3 разом зі своєю донькою ОСОБА_4 з 2009 року проживають за адресою: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_6 разом зі своїми дітьми проживають в АДРЕСА_4 .

Місце проживання ОСОБА_5 позивачеві не відоме.

За таких обставин, посилаючись на загальні вимоги ЦК України щодо захисту права власності, позивач в судовому порядку просить визнати відповідачів, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком за АДРЕСА_1 . Та наполягає на тому, що сама по собі реєстрація у будинку не створює жодних прав для відповідачів, а визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням не порушить права малолітніх дітей, яких мають забезпечувати житлом їх батьки.

У відзиві на позов ОСОБА_2 зазначає, що позивачем не доведено правомірність набуття ним права власності на житловий будинок за АДРЕСА_4 , оскільки право власності на будинок в органах БТІ не проводилося, а подані позивачем розписки від ОСОБА_15 не стосуються предмету доказування. Відповідач зазначає, що кожного разу під час проживання у будинку, вона сплачувала земельний податок, ці кошти вона надавала дружині позивача, а та сплачувала податок та повертала їй квитанції. Також відповідач наполягає на тому, що сплачували послуги з електропостачання, однак в ході розгляду справи ОСОБА_1 08.08.2019 року звернувся до енергопостачальної компанії з заявою про відключення будинку від електромереж, чим створив перешкоди у користуванні будинком, де вона була зареєстрована разом з дітьми задовго до того, як позивач зареєстрував своє право власності на будинок. 19.11.2019 року позивач разом з невідомими людьми проникли до будинку, де знаходилися її речі, а потім вийшли і повісили новий замок на двері, внаслідок чого відповідач зазначає, що була позбавлена можливості потрапити до будинку та забрати свої речі (а.с. 151-154).

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, надали детальні пояснення щодо обставин набуття права власності на будинок, викладених у позові. Також звернули увагу на те, що на даний час будинок знаходиться в аварійному стані, проживання в ньому людей, а тим більше малолітніх дітей створює небезпеку для життя. ОСОБА_2 разом зі своїми дітьми без достатніх правових підстав були зареєстровані у будинку, достовірно знаючи, що він являється власником будинку, яким чином вони здійснили реєстрацію йому не відомо. Діти ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_6 створили свої сім`ї, проживають разом з дітьми в інших житлових приміщеннях, однак їх діти автоматично були зареєстровані у будинку, що створює для нього перешкоди у користуванні свою власністю. Загальновідомим є той факт, що для відчуження нерухомого майна, в якому зареєстровані малолітні діти, необхідна згода органу опіки та піклування. Отримання такої згоди для нього, як для власника, створює додаткові зусилля. При цьому позивач наполягав на тому, що не створював перешкод у проживанні відповідачів у будинку, однак сам по собі житловий будинок не витримує такого терміну експлуатації, проживання в ньому є не можливим, саме тому ні ОСОБА_2 , ні її діти, ні її онуки вже дуже давно не проживають у будинку, не несуть жодних витрат на його утримання, однак принципово відмовляються визнавати його право власності на будинок та зніматися з реєстраційного обліку, створюючи тим самим перешкоди у користуванні власністю та розпорядження своїм майном.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Мисик О.І. позов не визнав, з підстав, визначених у відзиві. При цьому представник відповідача повідомив суд, що ОСОБА_2 , отримавши доручення Центру з надання безоплатної правової допомоги, протягом тривалого часу не виходила з ним на зв`язок. Всі обставини, викладені у відзиві, йому відомі лише зі слів відповідача.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома, в підготовчому судовому засіданні відповідач позов не визнавав, однак не спростовував тієї обставини, що не проживав у спірному будинку протягом тривалого часу, в зв`язку з проходженням строкової служби, після проходження строкової служби проживає в іншому місці.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином, причина неявки суду не відома, в підготовчому судовому засіданні не спростовувала ту обставину, що проживає разом з дітьми за іншою адресою.

Відповідач ОСОБА_16 в судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином, причина неявки суду не відома.

Представник Миколаївської сільської ради, а в подальшому представник Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника (а.с. 50, 93, 168. 175, 181).

Представник органу опіки та піклування Миколаївської сільської ради в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, суду надано висновок щодо неможливості продажу будинку, в якому зареєстровані діти, однак питання по суті позову органі опіки та піклування залишив на розсуд суду (а.с. 197).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.02.2019 року голову (а.с. 24).

Ухвалою суду від 14 березня 2029 року відкрите загальне позовне провадження у справі (а.с. 38-39). Ухвалою суду від 10 грудня 2019 року призначено розгляд справи по суті (а.с. 166-167).

Ухвалою суду від 14 квітня 2021 року до участі у розгляді справи в якості належної третьої особи залучену Губиниську селищну раду Новомосковського району.

Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 27.11.2017 року державним реєстратором Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області Мізіренко Г.Ю. прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу, за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Про наявність житлового будинку з певними характеристиками свідчить технічний паспорт (а.с. 14-16), який також містить відомості про власника будинку - ОСОБА_1 .

Суд бере до уваги подану відповідачем інформацію КП «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» ДОР» про те, що право власності на житловий будинок за АДРЕСА_4 в БТІ не зареєстроване (а.с. 202), однак відомості внесені до Державного реєстру речових прав, які не оспорені та не скасовані відповідачами, свідчать суду про правомірність набуття ОСОБА_1 права власності на житловий будинок.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

У ч.1 ст.3 ЦПК 2004 року встановлено, що кожна особа має право в порядку, установленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.4 ст.9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Звертаючись до суду з позовом про визнання ОСОБА_6 та її малолітніх дітей, а також ОСОБА_3 та її малолітньої дитини, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, ОСОБА_1 позовні вимоги в цій частині обґрунтовував тим, що неповнолітні разом з батьками проживають за іншими адресами, та не проживають за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин, а ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не проживають за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин понад 6 місцяів.

За положеннями ч.1 ст. 71, ст.72 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад установлені строки, провадиться в судовому порядку.

Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до ст.107 ЖК наймач житлового приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше житлове приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму не розривається, а член сім`ї, який вибув, утрачає право користування цим приміщенням з дня вибуття.

Згідно з чч.1, 2 та 3 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому будинку осіб (а.с. 116) у зазначеному житловому будинку зареєстрованими значаться ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 (а.с. 116), які в розумінні вимог ЖК України не являються членами сім`ї власника, однак були зареєстровані в будинку до здійснення державної реєстрації права власності на будинок за позивачем.

При цьому слід звернути увагу на ту обставину, що відповідачами також не доведено правомірність проведення реєстрації свого місця проживання за адресою АДРЕСА_4 .

Так, матеріали справи містять довідку Миколаївської сільської ради про те, що будинок належить ОСОБА_2 на підставі домашньої угоди, укладеної з ОСОБА_1 (а.с. 17), однак такі дані в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження. При цьому Миколаївська сільська рада, здійснюючи реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 за вказаною адресою посилалася на наявність такої угоди, яка втратила термін зберігання (а.с. 19), а з погосоподарської книги Миколаївської сільської ради, вбачається власником житлового будинку ОСОБА_1 (а.с. 20, звор. сторона).

Суду подано акт від 23.08.2019 року, у відповідності до якого по АДРЕСА_4 проживає одна ОСОБА_2 (а.с. 117)

В свою чергу, акт, складений депутатами селищної ради від 15.08.2019 року (а.с. 118) та акт обстеження матеріально-побутових умов проживання від 19 листопада 2019 року, складений представниками органу опіки та піклування, свідчить про те, що ОСОБА_6 разом зі своїми дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_8 фактично проживають в АДРЕСА_4 , що не спростовувала і відповідач в підготовчому судовому засіданні (а.с. 139).

При цьому акт обстеження житлово-побутових умов, складений представниками органу опіки та піклування містить відомості про те, що станом на 19.07.2019 року ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_4 , ОСОБА_16 при цьому відмовила у наданні зголи на обстеження житлово-побутових умов проживання її дітей.

15.08.2019 року депутати сільської ради склали акт про те, що ОСОБА_3 разом зі своєю донькою ОСОБА_4 проживає без реєстрації в АДРЕСА_3 (а.с. 119).

Представники органу опіки та піклування 19 листопада 2019 року провели обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_3 , власником якого є ОСОБА_3 (а.с. 139).

19 листопада 2019 року органом опіки та піклування було проведене обстеження житлово-побутових умов проживання будинку за АДРЕСА_4 та встановлено, що житлово-побутові та санітарні умови не відповідають вимогам для проживання дітей (а.с. 140).

Про неможливість проживання малолітніх дітей за місцем їх реєстрації свідчить і акт обстеження житлово-побутових умов, складений представниками органу опіки та піклування 05 серпня 2020 року (а.с. 198).

Надаючи суду висновок, орган опіки та піклування встановив фактичне місце проживання малолітніх дітей разом зі своїми батьками, та дійшов висновку про неможливість їх проживання за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 197), однак вирішення питання щодо визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення залишив на розсуд суду.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, аналіз поданих позивачем доказів у своїй сукупності, доводять суду, що відповідачі, втратили право користування житлом, що належить позивачеві на праві власності.

В свою чергу, відповідачами до суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених позивачем у позові.

Посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_1 чинить їй перешкоди у проживанні в будинку та навмисно відключив будинок від електропостачання, нічим не підтверджені.

Крім того, даних про наявність будь-якої домовленості між сторонами, з приводу користування житловим приміщенням неповнолітніми дітьми за місцем реєстрації, судом не встановлено.

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Згідно постанови «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» КМУ № 207 від 02 березня 2016 року вбачається, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Поряд з цим, у відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналіз зазначених норм закону та встановлені в судовому засіданні обставини дають суду підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житлом.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12,76,81,89, 223, 263, 265 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , - такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком за АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Сорока.