ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2534/21 Справа № 205/7915/19 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 жовтня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа - Орган опіки та піклування Новокадацької районної у м.Дніпрі ради, про визнання правочину недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа - Орган опіки та піклування Новокадацької районної у м.Дніпрі ради, про визнання правочину недійсним, мотивуючи його тим, що у 2012 році ОСОБА_3 звернулася до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_4 про розірвання договору та стягнення матеріальної та моральної шкоди. Підставою позову було невиконання ОСОБА_4 умов договору, оформленого розпискою. Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено частково і стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 64 000 грн. 17 листопада 2014 року Ленінським ВДВС Дніпровського МУЮ, в межах виконавчого провадження, проведено електронні торги з реалізації 1/3 частини квартири, розташованої у АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 10 жовтня 2003 року.

Зазначала, що переможцем вказаних торгів стала ОСОБА_5 . Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 лютого 2016 року ОСОБА_5 було вселено до квартири, проте до квартири фактично вселилася ОСОБА_3 Надалі власники квартири АДРЕСА_1 створили штучний спір щодо користування житловим приміщенням.

Вказувала, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у м.Дніпропетровську ради №233 від 20 квітня 2012 року за малолітнім ОСОБА_2 , 2008 року народження, закріплено право користування зазначеною квартирою. ЇЇ, ОСОБА_1 , було призначено прийомною матір`ю малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 2012 року квартира АДРЕСА_1 , або її частина, не може бути відчужена без отримання згоди на це органу опіки та піклування, а на об`єкт нерухомого майна повинна бути накладена заборона на відчуження.

Посилаючись на те, що боргова розписка, у тому вигляді, в якому вона складена, взагалі не є правочином, оскільки не породжує прав та обов`язків у будь-яких інших осіб, крім самої ОСОБА_4 та є недійсною, так як із змісту розписки випливає, що ОСОБА_4 отримала грошові кошти; іншої сторони, від якої боржник отримала кошти, та на користь якої має вчинити дії (надати послуги), не зазначено, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсною боргову розписку від 04 лютого 2012 року щодо отримання ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 8 000 доларів США.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , відмовлено.

В апеляційні скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, безпідставно залишив позовні вимоги без задоволення, зазначала, що право користування квартирою закріплене за ОСОБА_2 , а спірний правочин у вигляді розписки став підставою відчуження частини квартири, з розписки не вбачається платний чи безоплатний договір. Розписка є штучним створенням боргового зобов`язання.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про відсутність, передбачених законом, підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалам справи, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у м.Дніпропетровську ради №233 від 20 квітня 2012 року право користування житлом у АДРЕСА_1 було закріплено за малолітнім ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Рішенням виконавчого комітету Новокодацької районної у м.Дніпрі ради №101 від 14 березня 2017 року внесено зміни до рішення виконавчого комітету Ленінської районної у м.Дніпрі ради №643 від 25 вересня 2009 року та покладено обов`язки щодо виховання та утримання прийомних дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на прийомну матір ОСОБА_1 (а.с.9).

04 лютого 2012 року ОСОБА_4 , згідно з розпискою, отримала для оформлення документів 8 000 доларів США, що еквівалентно 64 000 гривень, на строк три тижні (а.с.10).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору та стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково і стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 64 000 грн. та судовий збір; у задоволенні інших позовним вимог відмовлено (а.с.11).

17 листопада 2014 року Ленінським ВДВС Дніпропетровського МУЮ, в межах виконавчого провадження №53422779 з метою примусового виконання виконавчого листа №2/422/3645/2012, виданого з метою виконання заочного рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2012 року, було проведено електронні торги з реалізації нерухомого майна - 1/3 частини квартири, належної на підставі свідоцтва про право власності від 10 жовтня 2003 року ОСОБА_4 . Переможцем електронних торгів, згідно з протоколом № 12364 , стала ОСОБА_5

27 грудня 2014 року ОСОБА_5 зареєструвала у встановленому законом порядку право власності на 1/3 частину спірної квартири на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна, серія НАК №468507, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренком С.В. та зареєстрованого в реєстрі за №865.

Як встановлено ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року, при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська 10 грудня 2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору та стягнення матеріальної та моральної шкоди права, свободи та інтереси малолітнього ОСОБА_2 не вирішувалися, а тому апеляційне провадження було закрито.

На підставі ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Верховного Суду від 27 травня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2012 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року залишено без задоволення (а.с.81-87).

Також зазначеною постановою Верховного Суду від 27 травня 2020 року встановлено, що предметом спору по справі є стягнення грошових коштів у зв`язку із невиконанням ОСОБА_4 умов договору від 04 лютого 2012 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а звернення стягнення на майно ОСОБА_4 проведено в межах виконавчого провадження, жодне питання з приводу права користування малолітнім ОСОБА_2 спірною квартирою не вирішувалося.

Відмовляючи у задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів, яким чином спірний правочин, укладений 04 лютого 2012 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , порушує право користування квартирою малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки позивач посилається саме на це, як на підставу своїх позовних вимог, а тому позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду і у їх задоволенні позивачеві слід відмовити у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду у зв`язку з наступним.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними,

та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою

та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року (провадження №6-63цс13) та від 11 листопада 2015 року (провадження №6-1967цс15).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що малолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не є стороною договору про надання послуг від 04 лютого 2012 року (фактично оформлений оспорюваною ОСОБА_1 розпискою), укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , жодних законних прав чи свобод у разі визнання правочину недійсним у нього не виникне.

Та звертає увагу на те, що судовим рішенням фактично було визнано дійсним вчинений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 правочин і визнавати його недійсним на теперішній час підстав немає.

Посилання апеляційної скарги на наявність підстав для задоволення позову колегією суддів відхиляються.

Факт того, що малолітній ОСОБА_2 мав право на користування квартирою, а позивач була призначена відповідальною за збереження житла, частина якого була відчужена на виконання судового рішення про стягнення заборгованості на підставі спірного правочину - боргової розписки від 04 лютого 2012 року, не дає колегії суддів правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправомірно відмовив у задоволенні позову зводяться до необхідності переоцінки доказів, що в силу положень статті 367 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Інші аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.