Справа № 646/798/20
№ провадження 2/646/341/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.05.2021 м.Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова в складі: головуючого - судді Шелест І.М., за участю секретаря Коммунарової А.О., розглянувши у загальному позовному провадженні справу за позовною заявою ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 (адреса проживання: АДРЕСА_3 ) про визнання права власності на квартиру,, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просили визнати право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_4 за ОСОБА_1 , визнати право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_4 за ОСОБА_3 , визнати право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_4 за ОСОБА_2 . В обґрунтування позову зазначили, що 04.08.2008 відбувся договір купівлі-продажу за яким продавці ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який діяв в інтересах ОСОБА_5 , продали свою чотирьох кімнатну квартиру АДРЕСА_5 , а ОСОБА_6 придбала дану квартиру. ОСОБА_4 який діяв в інтересах ОСОБА_5 свою частку грошових коштів забрав. 10.09.2008 вони придбали квартиру АДРЕСА_4 , що підтверджується копією договору. Наведену квартиру оформили на ОСОБА_3 . Факт спільного придбання даної квартири за спільні кошти підтверджується розпискою відповідача. Фактично квартирою користуються усі разом, тому раніше питання щодо власності не виникало. Позивачі обставині оформлення права власності раніше не надавали значення, однак наразі позивачі бажають продати свою частину квартири, а відповідач ухиляється від добровільного поділу квартири. Тому позивачі звернулися з даним позовом до суду.

Як вбачається із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.02.2020 справа надійшла у провадження судді Шелест І.М.

20.02.2020 ухвалою судді було відкрито загальне позовне провадження.

23.02.2021 ухвалою суду було відмовлено у прийнятті заяви представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Левкова В.М. про визнання позовних вимог по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Відповідач своїм правом на поданням відзиву не скористався.

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до суду не з`явилися, надали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Представник відповідача адвокат Левков В.М. надав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги визнав, просив їх задовольнити.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін та за наявними в справі доказами.

Судом встановлено, що 04.08.2008 відбувся договір купівлі-продажу за яким продавці ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який діяв в інтересах ОСОБА_5 , продали свою чотирьох кімнатну квартиру АДРЕСА_5 , а ОСОБА_6 придбала дану квартиру загальна вартість якої, за домовленістю сторін склала 443 000, 00 грн (а.с. 23).

Як зазначили позивачі ОСОБА_4 який діяв в інтересах ОСОБА_5 свою частку грошових коштів забрав, а частина коштів (43000,00 грн) пішла на погашення заборгованості з комунальних послуг.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 10.09.2008 відповідач ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_4 , що підтверджується копією договору зареєстрованому в реєстрі № 2706, посвідчений приватним нотаріусом Яновою О.Ю. (а.с. 24).

Вартість квартири АДРЕСА_4 склала 194 056, 00 грн.

Відповідно до звіту з оцінки майна від 01.10.2019 квартири загальною площею 31,3 м2, за адресою: АДРЕСА_6 , вартість якої здійснена для суду, складає 298 400, 00 грн.

У зв`язку з тим, що між сторонами стало питання щодо продажу квартири та поділу коштів, а відповідач ухиляється від добровільного поділу квартири, тому звернулись до суду за захистом свого права згідно ст.ст. 355-357 ЦК України.

Частиною першою статті 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом.

Глава 24 ЦК України регламентує набуття права власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно до частини 3 статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс тощо).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і тощо).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Поняття спільної часткової власності визначено в частини 1статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Частиною 1статті 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Права власника жилого будинку, квартири визначені статтею 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Судом встановлено, що єдиним власником однокімнатної квартири загальною площею 31,3 м.кв за адресою: АДРЕСА_6 є відповідач ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 10.09.2008, ареєстрованому в реєстрі № 2706, посвідчений приватним нотаріусом Яновою О.Ю.

Позивачами не надано суду жодного належного доказу на підтвердження факту виникнення у них права власності на спірну квартиру.

Враховуючи, що право власності на квартиру належить відповідачу з 2008 року, посилання позивачів у позові на те, що вони користуються вказаною квартирою - не є підставою для виникнення у них права власності на частку квартири.

Посилання в позові на розписку відповідача, як на підтвердження факту спільного придбання наведеної квартири за спільні кошти, не є належним доказом на підтвердження факту виникнення у них права власності на частку квартири.

За таких обставин, правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання права власності по 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_6 за позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 в порядку ст. 357 ЦК України відсутні, а отже у задоволені позовних вимог, слід відмовити в повному обсязі.

В ході розгляду справи представник відповідача - адвокат Левков В.М. подав заяву про визнання позову, проте без конкретизації обставин, які ним визнаються.

Виходячи з положень ст. 206 ЦПК України визнання позову відповідачем не є безумовною підставою для ухвалення рішення про задоволення позову, суд може постановити таке рішення лише за наявності для того законних підстав.

Тому, суд не приймає визнання позову відповідачем у даній справі, оскільки визнання відповідачем позову прямо суперечить закону.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок позивачів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 76, 80, 81, 141, 259, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_7 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру - відмовити повністю.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Відповідно до вимог п.15 Перехідних положень ЦПК України(в ред. з 15.12.2017 року) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Червонозаводський районний суд м. Харкова, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення виготовлено 09 червня 2021 року.

Суддя І.М. Шелест