Справа № 466/2986/20 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/3217/20 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2021 року м.Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: представника відповідача Редевич О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з невиконанням судового рішення про поновлення на роботі,

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, уточненим заявою від 01.10.2020 року (а.с.169-170), в якому просив стягнути з публічного акціонерного товариства (далі ПАТ) «Українська залізниця» середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням рішення суду про поновлення його на роботі в розмірі 343085 грн. 94 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що постановою Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року його поновлено на роботі на посаді начальника служби матеріально-технічного забезпечення регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», представник відповідача був у судовому засіданні при оголошенні цього судового рішення, однак, рішення суду відповідачем не виконувалось і лише 22.09.2020 року видано наказ АТ «Укрзалізниця» №1924/ос «Про поновлення на роботі за рішенням суду», а наказом регіональної філії «Львівська залізниця» «По особовому складу» №620/ос від 25.09.2020 року оголошено наказ АТ «Укрзалізниця» від 22.09.2020 року №1924/ос, з якими позивача ознайомлено 29.09.2020 року, тому фактично приступив до виконання трудових обов`язків 29.09.2020 року.

У зв`язку з наведеним, вважає, що відповідач повинен оплатити йому вимушений прогул, пов`язаний з невиконанням рішення суду про поновлення його на роботі, за період з 18.10.2019 року (наступний день після набрання рішенням суду законної сили) по 28.09.2020 року (до дня фактичного допущення до роботи), що становить 237 робочих днів, з розрахунку середньоденної заробітної плати, розмір якої було встановлено апеляційним судом (1447 грн. 62 коп.)

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 жовтня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням судового рішення про поновлення на роботі у розмірі 343085 грн. 94 коп. та судові витрати на правову допомогу в розмірі 12000 грн.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.

Рішення суду оскаржив відповідач АТ «Українська залізниця», просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що АТ «Українська залізниця», не погодившись з постановою Львівського апеляційного суду від 17.10.2019 року, оскаржила її в касаційному порядку, однак, касаційна скарга не розглянута.

Крім того, вважає, що належне виконання постанови Львівського апеляційного суду від 17.10.2019 року неможливо без волевиявлення позивача щодо свого поновлення.

Звертає увагу, що в даній категорії справ позивач не звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви, а тому суд повинен був залишити заяву без руху, однак, заявлене стороною відповідача клопотання про це судом не було розглянуто і відповідного процесуального рішення не прийнято.

Також зазначає, що поза увагою суду, без жодних обґрунтувань, залишилась вимога сторони відповідача про пропущення позивачем строку на звернення із вказаним позовом, оскільки середній заробіток за вимушений прогул не є заробітною платою, а спеціальним видом відповідальності роботодавця, тому для вимоги про його стягнення застосовується тримісячний строк, встановлений статтею 233 КЗпП України.

За позицією апелянта, цей строк необхідно обраховувати з дати прийняття судового рішення про поновлення на роботі та допущення рішення до негайного виконання.

Вважає, що строк для пред`явлення позивачем вимоги на підставі ст.236 КЗпП України сплив 17.01.2020 року, а тому в позові необхідно було відмовити.

Наголошує, що невиконання рішення суду про поновлення на роботі пов`язане з тим, що ОСОБА_1 не звертався до АТ «Укрзалізниця» з питанням щодо свого поновлення та не надав трудової книжки, адже без особистої безпосередньої участі позивача виконати рішення суду неможливо.

Також, вважає, що судом невірно розраховано кількість робочих днів затримки виконання рішення суду, оскільки наказ про поновлення позивача на роботі видано 22.09.2020 року, позаяк, позивач останнім днем вимушеного прогулу вказує 28.09.2020 року, що суперечить статті 65 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним боржником з дня видання відповідного наказу про це та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача.

Крім того, зазначає, що в оскаржуваному рішенні не зазначено про те, що сума стягнутого середнього заробітку вказана без утримання податків та обов`язкових платежів.

Апелянт також не погоджується з розміром присуджених у користь позивача витрат на правничу допомогу, вважає його необґрунтовано завищеним.

В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило, а тому розгляд справи проведено відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у його відсутності.

Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За загальним правилом частини першої статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права.

Враховуючи те, що середній заробіток за затримку виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі не є заробітною платою, а спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, тому, до спірних правовідносин в частині визначення строку для звернення до суду із вказаним позовом підлягає застосуванню, власне, норма частини першої статті 233 КЗпП України.

Такий строк підлягає обрахунку з часу видання наказу про поновлення працівника на роботі.

Судом встановлено, що постановою Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року (а.с.5-19) визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «Українська залізниця» від 16 липня 2018 року №1420/ос про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника служби матеріально-технічного забезпечення регіональної філії «Львівська залізниця» згідно п.1 ст.41 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника служби матеріально-технічного забезпечення регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» з 16 липня 2018 року.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» у користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 454552 грн. 68 коп. з вирахуванням з цієї суми обов`язкових платежів та зборів.

Постанова апеляційного суду набрала законної сили з моменту її прийняття 17.10.2019 року і підлягала негайному виконанню.

При проголошенні вказаного судового рішення були присутні обидві сторони, відтак, відповідач був обізнаний про рішення суду щодо поновлення позивача на роботі 17.10.2019 року.

Однак, відповідач рішення суду про поновлення позивача на займаній посаді не виконував, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі є законною.

Та обставина, що судове рішення апеляційного суду оскаржувалось відповідачем в касаційному порядку, не має правового значення для вирішення даного спору, оскільки в силу вимог закону, рішення про поновлення на роботі, яке набрало законної сили, підлягає негайному виконанню, незалежно від його оскарження до суду касаційної інстанції.

Отже, за встановлених обставин справи, вимушений прогул позивача у зв`язку із затримкою виконання відповідачем рішення суду про поновлення позивача на роботі необхідно обраховувати, починаючи з 18.10.2019 року.

Також встановлено, що 22.09.2020 року АТ «Укрзалізниця» видала наказ №1924/ос про поновлення ОСОБА_1 на роботі за рішенням суду(а.с.171), а 25.09.2020 року регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця», в якій до звільнення знаходилось робоче місце позивача, винесла наказ №620/ос «По особовому складу», яким оголосила названий вище наказ АТ «Укрзалізниця» №1924/ос від 22.09.2020 року (а.с.172-173).

З наказом регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» №620/ос від 25.09.2020 року позивача ознайомлено 29.09.2020 року (а.с.173).

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача визнала той факт, що позивач приступив до виконання трудових обов`язків на займаній посаді з 29.09.2020 року.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обрахунок середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі за період з 18.10.2019 року по 28.09.2020 року включно, що становить 237 робочих днів.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

З урахуванням викладеного, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача у користь позивача, 343085 грн. 94 коп. (1447 грн. 62 коп.*237 р.д.) визначений судом без утримання встановлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Доводи відповідача про пропущення позивачем строку на звернення до суду із вказаним позовом є безпідставними, оскільки позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у квітні 2020 року, а наказ про його поновлення на виконання рішення суду відповідач видав лише 22 вересня 2020 року, тобто коли справа знаходилась у провадженні суду, тому позивач не пропустив строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, для звернення до суду із вказаною вимогою.

Отже, підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції в цій частині немає.

В частині вирішення судом питання витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК).

З матеріалів справи встановлено, що на підтвердження вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу стороною позивача надано договір про надання правової допомоги №1313 від 16.04.2020 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та ордер (а.с.20-22), детальний опис робіт із розрахунком наданих послуг адвокатом по даній справі, акт виконаних робіт/наданих послуг, підписаний сторонами, та квитанцію про оплату за цей вид послуг (а.с.128-131), адвокат активно брала участь у справі і вчиняла передбачені договором процесуальні дії, а тому підстав для застосування ч.5 ст.137 ЦПК немає.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин і фактичні обставини справи, давши належну оцінку доказам у справі, застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, не допустив порушень норм процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 04 червня 2021 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.