КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5377/2021
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Колдіної О.О. в м. Київ 12 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазарчук Наталія Володимирівна про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на спільне майно, визнання права власності в порядку спадкування за законом,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на спільне майно, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік, з яким вона прожила з травня 2000 року до 2016 року як жінка з чоловіком без реєстрації шлюбу, 19 січня 2016 року між нею та її чоловіком ОСОБА_4 було укладено шлюб. З 2000 року вона та ОСОБА_5 проживали в її квартирі за адресою АДРЕСА_1 однією сім`єю у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом подорожували, всі вважали їх чоловіком та жінкою.

У 2001 році у них з`явилася змога придбати спільно квартиру для їх сім`ї за адресою АДРЕСА_2 , наявної у них суми було недостатньо, тому вона брала кошти на придбання квартири у борг, квартира оформлена на ім`я померлого. А також 08 червня 2007 року за спільним рішенням ними придбано автомобіль Hyundai Tuscon у кредит, оформлений на ОСОБА_4 у ВАТ «ВТБ Банк».

Вказувала, що квартира та автомобіль були придбані позивачем та ОСОБА_4 під час проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та є спільною сумісною власністю, майно було придбане за грошові кошти, які вони заробили спільно з чоловіком за період 2000 - 2016 роки. Оскільки вона як дружина та відповідач як син померлого є спадкоємцями першої черги, їх частки у спадщині є рівними.

В серпні 2017 року вона звернулась до приватного нотаріуса Мазарчук Н.В. з заявою про прийняття спадщини, на що їй було надано роз`яснення, що встановлення факту проживання з померлим однією сім`єю та визнання майна сумісною власністю можливо лише на підставі рішення суду, а тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом.

На підставі вищевикладеного просила встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнати право спільної сумісної власності на майно та визнати право власності за ОСОБА_1 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 , визнати право власності на ј частину квартири за вказаною адресою в порядку спадкування за законом як спадкоємця першої черги за ОСОБА_1 після смерті чоловіка ОСОБА_4 ; визнати право спільної сумісної власності на майно та визнати право власності за ОСОБА_1 на Ѕ частину автомобіля Hyundai Tuscon д.н.з. НОМЕР_1 ; визнати право власності на ј частину вказаного автомобіля в порядку спадкування за законом як спадкоємця першої черги за ОСОБА_1 після смерті чоловіка ОСОБА_4 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року та постановити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що судом навмисно направлялися судові повістки на неправильну адресу відповідача.

Судом не досліджено жодного доказу та не взято до уваги квитанцію про сплату кредиту за автомобіль, де зазначено платника ОСОБА_1 , також у матеріалах справи міститься квитанція про зняття особистих коштів з рахунку ОСОБА_1 . Також суд не взяв до уваги акт про проживання особи, в якому зазначено, що померлий ОСОБА_4 проживав за адресою позивача, тобто дружини по АДРЕСА_1 з 06 березня 2020 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом не враховано покази свідків (сусіди, кращий друг померлого, подруга позивача), які підтвердили, що позивач проживала з померлим чоловіком однією сім`єю, вели спільне господарство, мали шлюбно-сімейні стосунки, придбали майно, робили ремонт, відпочивали разом тощо. Також на підтвердження спільного проживання в матеріалах справи містяться різного роду квитанції, договори, листи, фотокартки, документи, які підтверджують, що ОСОБА_4 проживав за адресою дружини. Придбання квартири було їх спільним рішенням, і кошти позивачем було вкладено не тільки у купівлю майна, а й у ремонт.

Вважала, що суд прийшов до помилкового висновку, що кошти, на які було придбане майно, є особистими коштами ОСОБА_4 , жодного доказу не було надано, щоб зробити такий висновок, а відповідачем не оспорено факт проживання однією сім`єю та придбання спільного майна.

Вказувала, що судом не досліджено жодного доказу про спільне життя сторін, окрім показів свідків, було додано фотокартки особистого життя, подорожей та відпочинку сім`ї, вони зроблені у різні періоди часу, в різних місцях, в тому числі за кордоном, так і у спірному житлі, де вони зображені як особи, що складають спільну сім`ю, а також зображені свідки по справі.

Зазначала, що суд першої інстанції обставин справи не врахував, доводи позивача належним чином не перевірив, не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам у їх сукупності, якими підтверджено, що позивач та її померлий чоловік перебували у фактичних сімейних відносинах, вели спільний бюджет та господарство, не врахував, що чоловік позивача з 2000 року проживав у власній квартирі ОСОБА_1 разом з нею, та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

Поза увагою суду залишилось те, що спірне майно було придбане за спільні кошти родини.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на спільне майно, визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для задоволення позову в частині встановлення факту проживання однією сім`єю позивача з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу в період з 2000 року до 01 січня 2004 року, оскільки вимоги чинного законодавства, які діяли в зазначений період, не містили такої норми, та недоведеності таких вимог за перод з 01 січня 2004 року до 19 січня 2016 року. Також суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на спірне майно як на частку в спільно придбаному майні та на частку в спадковому майні, оскільки суду не було надано доказів на підтвердження того, що квартира та автомобіль були придбані позивачем та ОСОБА_4 за спільні кошти. Також суд прийшов до висновку про недоведеність вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на спадкове майно.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що 08 травня 2001 року ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу АЕА № 253328 (а. с. 18).

12 червня 2007 року ОСОБА_4 , адреса АДРЕСА_2 , зареєстровано право власності на автомобіль Hyundai Tuscon д.н.з. НОМЕР_1 , та отримано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 (а. с. 17).

Згідно паспортних відміток, ОСОБА_7 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 04 липня 1995 року (а. с. 19 зворот).

На а. с. 62 знаходиться копія видаткової накладної від 10 вересня 2007 року, оформленої ВАТ «Відрадний» на ім`я « ОСОБА_4 » на товар ПК-54-12-8.

На а. с. 61 знаходиться копія гарантійного договору на кутовий диван, адреса покупця АДРЕСА_1 .

На а. с. 11 знаходиться копія листа Відділу ДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві за березень 2009 року, адресованого ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 .

На а. с. 12, 60 знаходиться копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 04 березня 2009 року, винесеної державним виконавцем Відділу ДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві на примусове виконання постанови ВДАІ Солом`янського РУЮ у м. Києві № АА049884, виданої 15 грудня 2008 року, якою стягнуто штраф на користь держави з ОСОБА_4 , адреса боржника - АДРЕСА_1 , а також копія самої постанови від 15 грудня 2008 року.

На а. с. 60 знаходиться копія квитанції про сплату ОСОБА_4 , місце проживання АДРЕСА_1 , штрафу в розмірі 300 грн. згідно постанови АА049884 від 15 грудня 2008 року.

На а. с. 63 знаходиться копія заяви про видачу готівки з поточного рахунку № 1165054 від 18 листопада 2009 року, оформленої на ОСОБА_1 на суму 3894,69 грн.

На а. с. 56 знаходяться копії квитанцій від 02 червня 2010 року про сплату ОСОБА_1 3106,64 грн., отримувач ОСОБА_4 , призначення платежу - зарахування суми на рахунок кореспондента за кредитним договором № 194А від 13 червня 2007 року, ОСОБА_4 у ВАТ «ВТБ Банк».

На а. с. 13 - 14 знаходиться копія заяви-договору, поданого ОСОБА_4 на оформлення пакета послуг «Добробут» до «ВТБ Банк» від 22 грудня 2010 року.

На а. с. 55 знаходиться копія видаткової накладної № ГРМ05416 від 15 вересня 2011 року, постачальник - ТОВ «Торговельно-будівельний дім «ОЛДІ», покупець ТОВ «Home Tech», згідно якого ОСОБА_4 поставлено будівельні матеріали на загальну суму 5347,17 грн.

На а. с. 52 - 53 знаходиться копія товарного чеку № 56287/3 від 19 листопада 2012 року про придбання аерогрилю та гарантійне зобов`язання до нього.

На а. с. 64 - 88 знаходяться копії фотознімків.

19 січня 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, свідоцтво серії НОМЕР_3 (а. с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а. с. 9).

На а. с. 54 міститься копія акту про проживання особи, складеного 15 грудня 2017 року комісією у складі мешканців будинку за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , та завіреного начальником ЖЕД № 901 про те, що ОСОБА_4 дійсно проживав за адресою АДРЕСА_1 з 06 березня 2000 року про 01 червня 2017 року (до дня смерті) впродовж 17,3 років.

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 18 серпня 2017 року, після смерті ОСОБА_4 заведено спадкову справу № 4/2017 приватним нотаріусом Мазарчук Н.В. (а. с. 15).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_7 надано: копію квитанції від 10 квітня 2008 року у ВАТ «ВіЕйБі Банк», платник ОСОБА_1 , про залучення коштів на депозит (а. с. 170); копію квитанції від 06 серпня 2010 року № 31078, платник ОСОБА_1 , отримувач ПАТ «ВТБ Банк», загальна сума 11 грн., призначення платежу - сплата неустойки по простроченій заборгованості з 02 серпня 2010 року по 06 серпня 2010 року за кредитним договором від 13 червня 2007 року № 194А, ОСОБА_4 ; копію квитанції від 06 серпня 2010 року № 30875, платник ОСОБА_4 , отримувач ОСОБА_4 загальна сума 3093,23 грн., призначення платежу - зарахування суми на рахунок кореспондента за кредитним договором № 194А від 13 червня 2007 року, ОСОБА_4 (а. с. 172); копія протоколу та постанови про адміністративне правопорушення, складених на ОСОБА_4 (а. с. 179 - 180); копія заяви ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Мазарчук Н.В. про прийняття спадщини від 18 серпня 2017 року (а. с. 183); копія відомостей з Пенсійного фонду України щодо ОСОБА_1 у нечитаємому вигляді (а. с. 184 - 187).

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не звернулася з клопотанням про дослідження нових доказів із обґрунтуванням поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, не навела об`єктивних причин, які перешкодили подати їй вказані докази у встановлений законом строк, що є підставою для відмови у долученні додаткових доказів при розгляді справи в апеляційній інстанції.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Таким чином, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період із 2000 року по 01 січня 2004 року, оскільки встановлення факту проживання однією сім`єю у період до 01 січня 2004 року не передбачено Кодексом законів про шлюб та сім`ю України.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17 (провадження № 61-43499св18), від 28 жовтня 2020 року у справі № 280/705/17 (провадження № 61-37425св18), від 10 лютого 2021 року у справі № 204/5407/17 (провадження № 61-17702св19).

Доводами апеляційної скарги висновки суду першої інстанції у наведеній частині не спростовані.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»).

Аналіз наведеного дає підстави для висновку про те, що спільна сумісна власність у період придбання спірної квартири (2001 рік) згідно законодавства, яке діяло у той час, виникала у таких випадках: майно придбане подружжям за час шлюбу; майно придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї; майно придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що це майно є сумісною власністю.

Як вказується позивачем, у досліджуваний період ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі не перебували.

ОСОБА_1 не була членом сім`ї ОСОБА_4 у розумінні приписів ст. 6, ст. 12, ст. 13, ст. 22, ст. 95, ст. 96 КпШС УРСР, оскільки за змістом наведених норм закону поняттям «члени сім`ї» охоплювалося коло осіб, які мали кровний зв`язок, або ж їхні взаємовідносини виникали внаслідок встановлення опіки (піклування), усиновлення.

Поняття «член сім`ї», яке визначене ч. 2 ст. 64, ч. 4 ст. 156 ЖК України, не може бути застосоване до спірних правовідносин, так як зазначеними нормами закону врегульовані виключно питання користування житлом, належним наймачу чи власнику.

Відповідно до ч. 2 ст. 430 ЦК УРСР 1963 року громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих побутових потреб. За змістом п. 2 ч. 1 ст. 44 ЦК УРСР такий договір мав укладатися у письмовій формі.

Докази існування певної угоди між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 щодо створення спільної власності, а саме придбання квартири, як і докази об`єднання їх для спільної діяльності та придбання майна внаслідок спільної праці, відсутні.

Апеляційний суд приймає до уваги, що відповідних письмових доказів за період придбання квартири, а саме 2001 рік, позивачем не надано, а показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_13 обставини об`єднання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 для спільної діяльності або участі коштами у придбанні нерухомого майна щодо розміру такої участі не підтверджуються.

Відтак позивачем суду не надано інших належних і допустимих доказів, які б у сукупності доводили те, що квартира за адресою АДРЕСА_2 , придбана ОСОБА_4 08 травня 2001 року, є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , і суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відсутність підстав для визнання зазначеної квартири спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину цього майна.

На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія СК України.

Згідно із частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Таким чином, законодавством передбачено можливість набуття права спільної власності на майно осіб, які не перебувають у шлюбі, в разі коли вони проживають однією сім`єю, між ними склалися стабільні відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України необхідно встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки; неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду

від 17 червня 2020 року у справі № 755/18012/16-ц (провадження № 61-40658св18), від 18 липня 2018 року у справі № 522/1252/14-ц (провадження № 61-11255св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18), від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та, визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що позивачем не надано доказів на підтвердження тих обставин, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в період з 01 січня 2004 року до 19 січня 2016 року не перебували у інших зареєстрованих шлюбах, що є обов`язковою підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було враховано акт про проживання особи від 15 грудня 2017 року, фотографії та показання свідків щодо проживання позивача і ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Надані позивачем копії фотокарток зі спільного відпочинку та спільної присутності на святкуваннях чи в певних місцях, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, спільного побуту, наявності взаємних прав і обов`язків, не можуть свідчити про те, що між нею та ОСОБА_4 склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні сім`ї.

Такі правові висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 12 листопада 2020 року в справі № 750/12880/19 (провадження № 61-8759св20).

Належними та достовірними доказами проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу не можуть вважатися наявні в матеріалах справи письмові докази, зокрема направлений на ім?я ОСОБА_4 на адресу АДРЕСА_1 лист державної виконавчої служби щодо необхідності сплати штрафу за порушення Правил дорожнього руху, заява-договір на оформлення пакета послуг « Добробут », укладена ОСОБА_4 22 грудня 2010 року з ПАТ «ВТБ Банк», товарні чеки на придбання дивану і аерогрилю, видаткова накладна на придбання будівельних матеріалів, квитанція за червень 2010 року про зарахування 3106,64 грн. ОСОБА_1 за кредитним договором ОСОБА_4 від 13 червня 2007 року № 194А, заява ОСОБА_1 на видачу процентів з поточного рахунку в сумі 3894,69 грн. від 18 листопада 2009 року.

Дійсно, частина зазначених доказів, починаючи з 2009 року, містить інформацію про те, що ОСОБА_4 вказував адресою свого проживання АДРЕСА_1 , разом із тим, саме по собі проживання осіб за однією адресою не доводить спільності їх проживання як однієї сім?ї, пов`язаності спільним побутом, ведення спільного господарства, наявності спільних витрат, взаємних прав та обов`язків.

Документи щодо поховання ОСОБА_4 , щодо організації поминального обіду, оформлені на ОСОБА_1 , як не підтверджують, так і не спростовують обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх позовних вимог, оскільки станом на час відкриття спадщини ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі.

Також судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що спірне майно було придбане за спільні кошти, і відмовлено в позові в частині визнання права власності на Ѕ частину квартири та автомобіля, з чим погоджується апеляційний суд.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано квитанцію про сплату кредиту за автомобіль, де зазначено платника ОСОБА_1 , і квитанцію про зняття особистих коштів з рахунку ОСОБА_1 , є необґрунтованими, і обставин придбання автомобіля за спільні кошти зазначені докази не підтверджують, оскільки в матеріалах справи відсутній відповідний кредитний договір або інші докази, із яких вбачалось би, що кредитний договір від 13 червня 2007 року № 194А, було укладено ОСОБА_4 саме на придбання автомобіля Hyundai Tuscon д.н.з. НОМЕР_1 .

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги в частині помилковості висновків суду першої інстанції, що кошти, на які було придбане майно, є особистими коштами ОСОБА_4 , оскільки такі висновки в рішенні суду першої інстанції відсутні.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачем не оспорено факту проживання однією сім`єю та придбання спільного майна, висновків суду першої інстанції про необґрунтованість позову не спростовують, оскільки в матеріалах справи відсутня заява відповідача про визнання позову, і оскільки саме на позивача в силу вимог ст. 12, 13 ЦПК України покладається доведення обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, відтак неявка відповідача до суду, неподання відзиву на позов саме по собі не свідчить про визнання відповідачем позову або наявність підстав для його задоволення судом.

Відтак, оскільки судом не доведено факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно, відтак є обґрунтованими та не спростовуються доводами апеляційної скарги висновки суду першої інстанції про відмову у визнанні за позивачем права власності на Ѕ частину автомобіля.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові в частині вимог про визнання права власності на ј частину майна в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , суд першої інстанції вірно встановив, і зазначені висновки не спростовані доводами апеляційної скарги, що при вирішенні справ зазначеної категорії суд повинен обов`язково встановити коло спадкоємців, які прийняли спадщину, а також підстави для визнання такого права в судовому порядку і неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину у спосіб, встановлений законом, а позивач з клопотаннями про витребування відповідних доказів до суду не звернулась.

Апеляційний суд погоджується із зазначеними висновками, враховуючи, що матеріали спадкової справи та зокрема постанова нотаріуса про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.

Доказів про звернення позивача як спадкоємця до нотаріуса із відповідними заявами про прийняття спадщини, доказів про коло спадкоємців суду не надано та, відповідно, матеріали справи їх не містять.

Апеляційний суд відхиляє посилання позивача в апеляційній скарзі на зміст норм ЦК України, СК України, КпШС України, Закону України «Про власність», постанову Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», постанову Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист прав приватної власності», оскільки позивачем не обґрунтовано, в чому полягає неправильність застосування судом першої інстанції зазначених норм матеріального права.

Враховуючи наведене, не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не перевірив належним чином доводи позивача, не надав належної оцінки всім доказам у їх сукупності.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції навмисно направлялися судові повістки на неправильну адресу відповідача, є припущеннями, які не підтверджені будь-якими доказами, та відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 10 червня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.