Справа № 755/398/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" травня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва

в складі головуючого: судді Гончарука В.П.

за участі секретарів Зимницької М.Е.. Краснової І.В., Юдицького К.О., Гриценко О.І., Якименко Т,С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі законного представника опікуна ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рильська Лариса Семенівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лабутіна Юлія Юріївна про визнання недійсним договору дарування квартири та витребування квартири з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В

Позивач, ОСОБА_1 в особі законного представника опікуна ОСОБА_2 , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 07.09.2001 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С.

Також просить суд витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 вересня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. та зареєстровано у реєстрі за № 4745.

Відповідно до п. 1 вказаного договору дарування квартири, ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_6 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 .

11 квітня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 передала, належну їй на праві власності, а ОСОБА_5 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно п. 3 вказаного договору, продаж вчинено за суму 342550 гривень, які ОСОБА_3 отримала повністю від ОСОБА_5 до підписання цього договору.

В свою чергу ОСОБА_5 продав спірну квартиру ОСОБА_4 згідно договору купівлі продажу квартири від 18.08.2015 року.

Законний представник позивача зазначає, що на момент укладення договору дарування між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 07 вересня 2001 року, позивач не усвідомлювала своїх дій та не могла керувати ними, оскільки страждала легкою розумовою відсталістю. що підтверджується висновком експертизи. Дана обставина є підставою для визнання спірного договору недійсним.

Крім того, вказана квартира підлягає витребуванню у ОСОБА_4 , на користь позивача, оскільки вибула з володіння позивача поза його волею за спірним договором дарування.

10 січня 2017 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в особі законного представника опікуна ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рильська Лариса Семенівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лабутіна Юлія Юріївна про визнання недійсним договору дарування квартири та витребування квартири з чужого незаконного володіння.

28 листопада 2017 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва, призначено по справі судово - психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово - психіатричних експертиз.

06 червня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва, відновлено провадження у даній справі.

06 серпня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва, накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 18.08.2015 року зареєстрованого в реєстрі за № 2788 виданий Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лабутіною Ю.Ю.

28 листопада 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва, призначено по справі судово - психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово - психіатричних експертиз.

11 квітня 2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва, поновлено провадження у даній справі.

22 липня 2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва, зобов`язано Київський міський центр медико - соціальної експертизи (адреса: м.Київ, вул. Тарасівська, буд.2/21, ) надати до Дніпровського районного суду м. Києва медичну документацію стосовно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проходила медичне обстеження та останній було видано довідку №130757 від 22.08.1979 року про визнання останньої інвалідом 3-ї групи.

13 листопада 2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва, призначено по справі судово - психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово - психіатричних експертиз.

30 січня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва, поновлено провадження у даній справі.

19 червня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва, призначено по справі судово - психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово - психіатричних експертиз.

05 листопада 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва, поновлено провадження у даній справі.

Законний представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні на задоволені позовних вимог наполягав та надав пояснення, що викладені в позовній заяві та в послідуючому надав до суду письмову заяву з прохання слухати справу за його відсутності та винести законне і справедливе рішення про задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов визнала, пояснюючи при цьому, що позивач не мала наміру відчужувати квартиру та фактично визнала обставини, що викладені в позовній заяві, вказуючи на те, що фактично вчинила продаж спірної квартири без погодження з позивачем по справі.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилися, хоча повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи. Поважність причин неявки в судове засідання не повідомили.

Представник третьої особи ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Поважність причин неявки в судове засідання не повідомив. Крім того, представником третьої особи до суду неодноразово направлялися клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням останнього в в інших судових засіданнях, однак належних доказів, які б підтверджували дані обставини суду не надано.

Крім того представником третьої особи до суду були надані писмові пояснення, в яких останній заперечував щодо задоволення позову , мотивуючи це тим , що недієздатність позивача була встанволена 12.102015 р., а оспорпюваний правочин було вчинено 7.09.2001 р.

Треті особи Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рильська Лариса Семенівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лабутіна Юлія Юріївна у судове засідання не з`явилися, хоча повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи. До початку судового засідання надали письмові заяви з проханням слухати справу за їх відсутності.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до вимог частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

В судовому засіданні встановлено, що 07 вересня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. та зареєстровано у реєстрі за № 4745.

Відповідно до п. 1 вказаного договору дарування квартири, ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_6 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 .

11 квітня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 передала, належну їй на праві власності, а ОСОБА_5 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно п. 3 вказаного договору, продаж вчинено за суму 342550 гривень, які ОСОБА_3 отримала повністю від ОСОБА_5 до підписання цього договору.

В свою чергу ОСОБА_5 продав спірну квартиру ОСОБА_4 згідно договору купівлі продажу квартири від 18.08.2015 року за № 2788.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єктів нерухомого майна від 27 грудня 2016 року за № 77120742. право приватної власності на квартиру під номером АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 .

В свою чергу, відповідно рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року у справі № 755/7264/14, визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою6 АДРЕСА_2 недієздатною та призначено опікуном недієздатної ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Дане рішення набрало законної сили та в апеляційному порядку не оскаржувалось.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Відповідно до ст.ст. 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст.718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Згідно з ч. 2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому, статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (постанова Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 910/1891/14).

За змістом ст. 30 Цивільного кодексу України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до ст.59 ЦПК України, права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.

Підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.11.2020 р. у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19).

В абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 , будучи опікуном ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом для захисту її прав та законних інтересів.

Як роз`яснено в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та інше) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до висновку експертної комісії Київського міського центру судово-психіатричної експертизи № 533 від 23.09.2020 року, ОСОБА_1 станом на 2001 рік страждала стійким хронічним психічним розладом у вигляді легкої розумової відсталості з вираженими амоційно-вольовими порушеннями (F 70.8) на тлі затримки розвитку мови внаслідок глухоти (H 91), тобто на момент посвідчення договору дарування від 07.09.2001 року за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що інших доказів, які б ставили під сумнів висновок експертизи, або спростовували його висновки та підтверджували здатність ОСОБА_1 розуміти значення своїх дій станом на 07.09.2001 року, - стороною відповідачів в ході розгляд справи суду не надано.

Суд вважає, що зазначений висновок судово-психіатричної експертизи є об`єктивним, достовірним та правдивим, і, як наслідок, - покладається судом в основу судового рішення стосовно вирішення спору про визнання договору дарування недійсним.

Таким чином, договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_1 07.09.2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. та зареєстрований в реєстрі за № 4745, було вчинено особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Отже, вимога щодо визнання недійсним договору дарування, є повністю обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Вимоги про визнання угоди недійсною з підстав недієздатності дарувальника вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними (Постанова Верховного Суду від 21.01.2021 у справі № 759/12420/15-ц).

Крім того. захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України

Таким чином, особа, яка вважає, що договором відчуження нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після вчинення недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною такого правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц висловлено правовий висновок про те, що права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням статей 215 і 216 ЦК України. Такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Власник із дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Таким чином, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єктів нерухомого майна від 27 грудня 2016 року за № 77120742. право приватної власності на квартиру під номером АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 .

В свою чергу, суд прийшов до висновку, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_1 07.09.2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. та зареєстрований в реєстрі за № 4745, було вчинено особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності та є недійсним.

Сукупність вказаних обставин зумовлює необхідність витребування із володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 в особі законного представника опікуна ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рильська Лариса Семенівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лабутіна Юлія Юріївна про визнання недійсним договору дарування квартири та витребування квартири з чужого незаконного володіння.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі задоволення позову - на відповідача.

Частиною 6 ст. 141 ЦПК України встановлено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Тому, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі по 640,00 грн. з кожного підлягає стягненню з відповідачів на користь держави.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 3, 15, 16, 30, 59, 202, 203, 204, 215, 216, 225, 321, 387-388, 717-719ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, ст.ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 89, 141, 177,209, 210, 223, 247, 265, 274, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 в особі законного представника опікуна ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рильська Лариса Семенівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лабутіна Юлія Юріївна про визнання недійсним договору дарування квартири та витребування квартири з чужого незаконного володіння - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 07.09.2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. та зареєстрований в реєстрі за № 4745.

Витребувати із володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь держави судовий збір по 640 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 05 травня 2021 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач:

ОСОБА_1 в особі законного представника опікуна ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса6 АДРЕСА_2 );

Відповідачі:

ОСОБА_3 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_7 );

ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_8 );

Треті особи:

ОСОБА_5 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_9 );

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рильська Лариса Семенівна, (адреса: 01001. м. Київ, вул. Трьохсвятительська, 4-В);

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лабутіна Юлія Юріївна (адреса: 02105. м. Київ, вул. Велика Житомирська, 8/14, оф. 2).

Суддя: