ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року

м. Харків

справа № 646/8095/18

провадження № 22-ц/818/297/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Хорошевського О.М.

суддів - Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червнозаводського районного суду м. Харкова від 12 березня 2020 року, постановлене суддею Шелест І.М.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відновлення порушего права і вселення,

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив відновити його порушене право шляхом вселення його в будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,0920 га.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.11.2004 позивач став власником будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 загальною площею 68,1 кв.м. та житловою 39,1 кв.м., а також земельної ділянки площею 0,0920 га за цією ж адресою на підставі Договору купівлі-продажу від 04.11.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Костенко С.А. за реєстровим номером 11956, Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НА № 632938 від 20.07.2006.

Згідно договору про надання споживчого кредиту № 0 від 22.12.2006 року, укладеного між ОСОБА_1 і АКІБ «УкрСиббанк», (в подальшому після реорганізації - ПАТ «УкрСиббанк»), та договору іпотеки від 27.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Грішаковою О.В. за реєстровим номером 2449, позивач надав в іпотеку нерухоме майно - будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 загальною площею 68, 1 кв.м. та житловою площею 39, 1 кв.м., а також земельну ділянку площею 0.0920 га за цією ж адресою.

На теперішній час власником будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 21.02.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Харитоновою Я.М. за р. № 622.

04.02.2018 позивач, разом із сім`єю був незаконно виселений із будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 і на теперішній час не має можливості вселитися в нього, оскільки замки на дверях змінені. З огляду на те, що житловий будинок був придбаний не за кредитні кошти, виселення в судовому порядку можливо лише при наданні іншого приміщення для проживання.

Позивач зазначив, що судом ніколи не виносилося рішення про виселення позивача з родиною із спірного будинку, іншого житла йому не надавалося. Тому, виселення позивача без судового рішення, без вирішення питання про надання для проживання іншого приміщення, на його думку, було незаконним і таке право повинно бути відновлено.

Рішенням Червнозаводського районного суду м. Харкова від 12 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд надав помилкову оцінку наданим позивачем доказам, оскільки у сукупності вони належним чином та повно доводять обґрунтованість позовних вимог. Зазначає, що факт його незаконного виселення підтверджується показаннями свідка та листом прокуратури Харківської області про відкриття кримінального провадження за ч.3 ст. 190 КК України по відношенню до ТОВ «КЕЙ-Колект» та приватного нотаріуса.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить у задоволені апеляційної скарги відмовити, рішення залишити без змін. Зазначає, що позивачем не доведено порушення його прав саме відповідачем, тому вимоги є необґрунтованими.

Дослідивши матеріали справи, наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що виселення ОСОБА_1 та його родини без судового рішення відбулося 04.02.2018, відповідач ОСОБА_2 набув право власності на спірний будинок 21.02.2018. Таким чином, позивачем не доведено, що саме відповідач порушив його право на користування житловим приміщенням у житловому будинку АДРЕСА_1 .

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Розглядом справи встановлено, що 04.11.2004 позивач набув право власності на будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 загальною площею 68,1 кв.м. та житловою 39,1 кв.м., а також на земельну ділянку площею 0,0920 га за цією ж адресою на підставі Договору купівлі-продажу від 04.11.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Костенко С.А. за реєстровим номером 11956, Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НА № 632938 від 20.07.2006 (а.с. 9-16).

Згідно договору про надання споживчого кредиту № 0 від 22.12.2006 року, укладеного між ОСОБА_1 і АКІБ «УкрСиббанк», (в подальшому після реорганізації - ПАТ «УкрСиббанк»), та договору іпотеки від 27.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Грішаковою О.В. за реєстровим номером 2449, позивачем було передано в іпотеку нерухоме майно - будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 загальною площею 68, 1 кв.м. та житловою площею 39, 1 кв.м., а також земельну ділянку площею 0.0920 га за цією ж адресою (а.с. 17-26).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме мано та Реєстру прав власності на нерухоме мано, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, вбачається, що власником будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 21.02.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Харитоновою Я.М. за р. № 622 (а.с. 27-29).

Свідок ОСОБА_3 , пояснив про те, що як громадський діяч, за телефонним запрошенням ОСОБА_1 , прибув в один із вихідних днів зими 2018 року до житлового будинку в АДРЕСА_2 , де познайомився з позивачем та його дружиною ОСОБА_4 , які звернулися до громадської організації за допомогою. ОСОБА_3 був свідком того, що група людей, серед яких були озброєні, примусово виселили з будинку родину ОСОБА_4 . При цьому, була присутня поліція, але ніяких заходів не вживалося.

У житловому будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 зареєстрованим не був. Після придбання будинку, там була зареєстрована дружина ОСОБА_4 . Місцем реєстрації позивача ОСОБА_1 є адреса: АДРЕСА_3 .

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими.

Частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно ст.109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи,повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Стаття 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначає, що місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Реєстрацією є внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Відомості про місце проживання вносяться, зокрема, до паспорта громадянина України. На підтвердження місця проживання або місця перебування особи орган реєстрації видає довідку про реєстрацію місця проживання.

Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором.

При реєстрації місця проживання особа подає, зокрема, документи, що підтверджують право на проживання у відповідному житлі (стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що реєстрація особи за відповідною адресою свідчить про її проживання у такому житлі постійно або періодично.

Якщо особа фактично не проживає у жилому приміщенні, проте зареєстрована у ньому, зняття такої особи з реєстрації за відповідною адресою, за відсутності її згоди на це, здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням або про виселення (стаття 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Проте, ОСОБА_1 просить суд поновити його порушене право, а саме право на користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , однак у вказаному домоволодінні позивач зареєстрований не був, крім того на момент звернення до суду ОСОБА_2 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 . Право користування є похідним від права власності, втративши право власності позивач втратив і право на користування, такими чином в даному випадку підстав для задоволення позовних вимог не має.

Судова колегія зауважує, що позивачем питання порушення його прав як власника будинку не заявлялися.

Щодо доводів апеляційної скарги які стосуються дружини позивача вони судовою колегією не приймається, оскільки ця особа з позовними вимогами не зверталась. Повноважень на представлення її інтересів позивачем не надано.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що факт його незаконного виселення підтверджується показаннями свідка та листом прокуратури Харківської області про відкриття кримінального провадження за ч.3 ст. 190 КК України по відношенню до ТОВ «КЕЙ-Колект» та приватного нотаріуса судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звернення до правоохоронних органів не є доказом який встановлює наявність порушеного права, крім того показання свідка підтверджує лише наявність обставин, які судова колегією взято до уваги, тому судова колегія їх не приймає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.М.Хорошевський

Судді: І.В. Бурлака

В.Б.Яцина

Повний текст постанови складено 03.02.2021