КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер провадження №22-ц/824/5413/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів: Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

при секретарі Довгополій А.В.

за участі: позивача ОСОБА_1

представника ГУНП у м. Києві - Толстунова С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 та рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О.,

у цивільній справі №761/45064/2019 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності; відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу досудового розслідування.

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати бездіяльність Головного управління Національної поліції у м. Києві при здійсненні досудового розслідування по кримінальному провадженню №000278 від 29 березня 2018 року, де її визнано потерпілою та стягнути з відповідачів моральну шкоду у розмірі 68 238,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 є потерпілою у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № №000278 від 29 березня 2018 року за фактом вчинення відносно неї кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України.

Підслідність вказаного кримінального правопорушення визначена за слідчим відділом Голосіївського УП ГУНП у м. Києві. Позивач вважала, що орган досудового розслідування не здійснює досудове розслідування, оскільки підозра нікому не оголошена, обвинувальний акт до суду не направлений, винних осіб не притягнуто до кримінальної відповідальності.

За наведених обставин, тривала бездіяльність ГУНП у м. Києві, в особі співробітників Голосіївського УП ГУНП в м. Києві, спричинила їй моральну шкоду, яку вона оцінила у розмірі 68 238,00 грн., виходячи з встановленого з 01 липня 2019 року розміру прожиткового мінімуму.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року провадження по справі закрито в частині позовних вимог про визнання бездіяльності органу досудового розслідування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами досудового слідства залишено без задоволення.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою та рішенням суду, позивач подала апеляційніскарги, за результатами розгляду яких, просила ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року скасувати, як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі та направити справу для продовження розгляду.

Посилаючись в апеляційній скарзі щодо оскарження ухвали суду на те, що у разі закриття провадження з підстав п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд повинен був повідомити позивача до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Однак суд першої інстанції в порушення вимог процесуального права, 03 лютого 2021 року оголосив лише вступну та резолютивну частину ухвали не оголосивши мотиви такого судового рішення.

На обґрунтування апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року скаржник зауважує, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судове рішення ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження наявних у справі доказів.

Посилаючись на порушеннясудом норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Зауважуючи при цьому про те, що внаслідок бездіяльності посадових осіб: ГУНП у м. Києві, в особі співробітників Голосіївського УП ГУНП в м. Києві, що полягає у не здійсненні досудового розслідування, оскільки підозра нікому не оголошена, обвинувальний акт до суду не направлений, винних осіб до кримінальної відповідальності не притягнено, позивач понесла душевні хвилювання, додаткові зусилля для організації життя, витрати часу для доказування своєї правоти, неодноразові звернення до суду, порушення психологічного благополуччя, постійного перебування в стані емоційної психологічної напруженості, страху та відчаю, які скаржником оцінено в розмірі 68 238,00 грн.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

У судовому засіданні позивач підтримала доводи апеляційних скарг, просила їх задовольнити.

Представник ГУНП у м. Києві доводів апеляційних скарг не визнала, просила залишити без змін судові рішення суду першої інстанції.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали, у зв'язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися, у силу вимог ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційніскарги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Судом при розгляді справи встановлено, що Головнимуправління Національної поліції у м. Києві здійснюється розслідування по кримінальному провадженню № 00000278 від 17 квітня 2018 року за ч. 1 ст. 365 КК України фабула « до слідчого управління ГУНП в Київській області надійшло клопотання ОСОБА_1 , 1953 року народження, прож. АДРЕСА_1 ) та ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва Антонюк М.С. від 03.04.2018 року у справі № 761/11567/18 якою задоволено скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано слідчого управління ГУ внести відомості до ЄРДР за її заявою від 27.03.2018 року (ЖЕО № 1559) про вчинення на її думку групою осіб у складі керівника Київської місцевої прокуратури №10 м. Києва Гавриша Р.В. та інших співробітників вказаної прокуратури ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у АДРЕСА_2 кримінальних правопорушень, що кваліфікуються за ст.ст. 364, 365 КК України» ( а.с. 4).

Звертаючись з позовом ОСОБА_1 вказувала, що підслідність вказаного кримінального правопорушення визначена за слідчим відділом Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві. Вважала, що орган досудового розслідування не здійснює досудове розслідування, оскільки підозра нікому не оголошена, обвинувальний акт до суду не направлений, винних осіб не притягнуто до кримінальної відповідальності.

За наведених обставин, тривала бездіяльність ГУ НП у м. Києві, в особі співробітників Голосіївського УП ГУ НП в м. Києві, спричинила їй моральну шкоду.

Відтак просила суд : 1) визнати бездіяльність Головного Управління національної поліції у м. Києві при здійсненні досудового розслідування по кримінальному провадженню № 000278 від 29.03.2018 року, де ОСОБА_1 визнана потерпілою;

2) стягнути на користь ОСОБА_1 з Державної казначейської служби Укораїни моральну шкоду у сумі 68 228 гривень за рахунок Державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відповідності до Бюджетного кодексу.

Закриваючи провадження в справі в частині позовних вимог про визнання бездіяльності органів досудового розслідування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що такі вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, спричиненої позивачу, що полягає в не здійсненні досудового розслідування, оскільки підозра нікому не оголошена, обвинувальний акт до суду не направлений, винних осіб не притягнено до кримінальної відповідальності, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що зі сторони відповідачів їй була спричинена така моральна шкода.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як передбачено ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Разом з тим, критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звертаючись до суду із даним позовом просила стягнути з відповідачів відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи вимоги приписами статей 23, 1166, 1174, 1176 ЦК України та мотивуючи тим, що внаслідок тривалої бездіяльності ГУ НП у м. Києві, в особі співробітників Голосіївського УП ГУ НП в м. Києві, їй спричинена моральна шкода, яку вона оцінила у розмірі 68 238,00 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при вирішенні питання щодо закриття провадження в частині визнання бездіяльності відповідача не було взято до уваги те, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави.

Приходячи до висновку про необхідність попереднього судового рішення, яким має бути встановлено протиправність відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного органу при здійснені кримінального провадження, як підстави для відшкодування шкоди, суд першої інстанції не врахував, що позивач звертаючись до суду вважала, що постановлення слідчим суддею Голосіївського районного суду м. Києва ухвали від 11 липня 2019, якою матеріали кримінального провадження №0000278 були повернуті до слідчого відділу Голосіївського УП ГУНП у м. Києві для продовження досудового розслідування, є достатньою підставою для застосування до спірних правовідносин норм, які покладають на органи державної влади відповідальність за деліктні правопорушення.

За таких обставин, судова колегія вважає, що суд першої інстанції закриваючи провадження у справі в цій частині зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, чим порушив норми процесуального права, помилково закривши провадження у справі в частині визнання бездіяльності органу досудового розслідування. У зв`язку з чим ухвала суду підлягає скасуванню.

Скасування ухвали суду з зазначених вище підстав, свідчить про наявність правових підстав для скасування рішення суду, так як розгляд судом першої інстанції питання щодо відшкодування моральної шкоди здійснювався судом фактично без перевірки заявлених позивачем доводів щодо визнання бездіяльності органів досудового розслідування.

Оскільки апеляційний суд у силу своїх процесуальних повноважень, визначених ст. 367, 374 ЦПК України не має процесуально визначених підстав для направленням справи на новий судовий розгляд після скасування рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 про скасування рішення суду підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з виходячи з наступного.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст.1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею) - постановаВерховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19).

Беручи до уваги матеріали справи, пояснення сторін, колегія суддів вважає , що позивач у ході розгляду справи не довела наявність причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та діями слідчих органів. Хоча у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заявляючи вимоги, позивач просила визнати бездіяльність Головного управління Національної поліції в м. Києві, тобто необхідність попереднього судового рішення, яким встановити протиправність відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного органу при здійснені кримінального провадження, як підстави для відшкодування шкоди, тобто дій (бездіяльності), які опосередковуються регулюванням КПК України.

Відповідно до змісту ч.1 ст.303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. За правилом ч. 2 ст. 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності.

Згідно до матеріалів справи вбачається, що ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2019 року матеріали кримінального провадження №0000278 були повернуті до слідчого відділу Голосіївського УП ГУНП у м. Києві для продовження досудового розслідування. При цьому судом не було встановлено бездіяльності органу досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000278.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала слідчого судді, посилання на яку міститься у позові, свідчить про реалізацію нею права на оскарження процесуальних рішень слідчого, проте у розумінні ст.1176 ЦК України не може бути безумовним доказом у підтвердження завдання моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 368, 372, 374, 376, 381- 384, 387 ЦПК України, колегія суддів ,-

постановила:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року та рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року скасувати та постановити у справі нове судове рішення, за яким;

ОСОБА_1 відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу досудового розслідування.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 червня 2021 року.

Суддя - доповідач:

Судді