Справа № 199/76/21
РІШЕННЯ

Іменем України

03 червня 2021 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Богун О.О.,

при секретареві Емріх Ю.П.

за участю учасників справи:

представник позивача ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , де третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Таїсія Віталіївна, про визнання шлюбного договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , де третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Таїсія Віталіївна, про визнання шлюбного договору недійсним, в якому просив визнати недійсним шлюбний договір від 07.09.2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 чем, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Т.В. та зареєстрований за реєстровим №944.

В обґрунтуванні позовних вимог посилається на те, що 19.09.1998 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб. 07.09.2020 року між подружжям було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Т.В. за реєстровим №944, відповідно до п.2 якого Майно, визначене у пунктах 1.2. - 1.6. цього Договору, набуте до та після укладання цього Договору, вважається особистою приватною власністю тієї сторони, на чиє ім`я воно набуто або зареєстроване та залишається у приватній власності цієї сторони.

21.09.2020 року ОСОБА_2 звернулася до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про розірвання шлюбу (справа №199/6426/20), про що ОСОБА_4 не було відомо та стало відомо лише в грудні 2020 року.

Під час спільного подружнього життя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , було збудовано житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Право власності на житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_2 07.06.2018 року на підставі Декларації про готовність до експлуатації об`єкта ДП№26 від 10.10.2017 року, виданої Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради.

Позивач приймав безпосередню участь у фінансуванні будівництва вказаного житлового будинку, його ремонті та облаштуванні. Стогони проживали разом в будинку, оскільки іншого житла не мали.

Позивач ОСОБА_4 є фізичною особою-підприємцем та займається підприємницькою діяльністю. На період будівництва житлового будинку ОСОБА_5 мав прибуток від здійснення підприємницької діяльності: за 2017 рік - 1 077821; за 2018 рік - 1 768 104, 36 грн.

Всі грошові кошти від підприємницької діяльності були вкладені в будівництво житлового будинку та його облаштування.

Позивач зазначає, що на час розірвання шлюбу він не мав зареєстрованого права власності на майно.

У зв`язку з викладеними обставинами, звернувся до суду з даною позовною заявою щодо визнання шлюбного договору недійсним, оскільки укладання оспорюваного договору призвело його до вкрай невигідного матеріального становища.

Ухвалою від 16.01.2021 відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

03.02.2021 ОСОБА_2 подано до суду відзив, в якому заперечувала проти позовних вимог, оскільки вважає їх незаконними та необґрунтованими. Посилаючись на те, що Позивач обгрунтовує свої вимоги тим, що відповідно до умов договору, майно, зазначене в п. 1.2-1.6 цього Договору набуте до та після укладення цього договору, вважається особистою приватною власністю тієї сторони, на чиє ім`я воно буде набуте та/або зареєстровано.

Таким чином, на підставі даної норми договору сторонами визначено правовий режим нерухомого майна - житлового будинку в АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за Відповідачем, а тому дане майно є особистою приватною власністю Відповідача.

Позивач зазначає, що дане положення договору ставить його у вкрай невигідне становище та, на підставі цього, просить визнати шлюбний договір недійсним.

Відповідач вважає, що підстави для визнання шлюбного договору недійним в даному випадку відсутні, а Позивачем свідомо не зазначено всіх обставин справи, що мають значення для вирішення даної справи по суті. Так, за змістом позовної заяви вбачається, що позивач стверджує, що єдиним майном набутим за час шлюбу був саме житловий будинок, а тому шлюбний договір визначив правовий режим виключного цього майна. Проте дана обставина не відповідає дійсності.

На момент укладення сторонами шлюбного договору майном та правами на майно, що були набуті за час шлюбу, але права на які було зареєстровано саме за Позивачем були: Транспортний засіб OPEL MOVANO, 2011 року випуску, державні номери НОМЕР_1 , дата державної реєстрації 30.08.2016, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 ;

Транспортний засіб RENAULT CLIO, 2008 року випуску, державні номери НОМЕР_3 , дата державної реєстрації 27.06.2020, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 ;

Транспортний засіб VOLKSWAGEN LT35, 2005 року випуску, державні номери НОМЕР_5 , дата державної реєстрації 13.09.2016, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 ;

Майнові права на новостворений об`єкт нерухомого майна - квартиру будівельний номер АДРЕСА_2 , які виникли у Позивача як інвестора на підставі Інвестиційного договору №05/05-20 від 05 травня 2020 року, укладеного Позивачем із ОСОБА_6 як виконавцем за договором - організатором будівництва та продажу квартир в даному багатоквартирному будинку;

Майнові права на новостворений об`єкт нерухомого майна - апартаменти загальною площею 68, кв.м., на другому поверсі житлового будинку за індивідуальним проектом за адресою: АДРЕСА_3 , які виникли у Позивача як асоційованого члену кооперативу (Учасника) на підставі Договору № 15/11-2.2п.68 про сплату/внесення пайового внеску у СК «Театральний 2» від 15.11.2019 року, укладеного Позивачем із Споживчим кооперативом «Театральний 2»;

Майнові права на новостворений об`єкт нерухомого майна - квартиру будівельний номер АДРЕСА_4 ., які виникли у Позивача на підставі Договору №50 купівлі- продажу майнових прав від 21.02.2020 року, укладеного між Позивачем та ОСОБА_7 від імені та в інтересах ФОП ОСОБА_8 . Вартість даних майнових прав була сплачена Позивачем в день укладення договору 21.02.2020 року у розмірі 6343504.00 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 1.

Майнові права на новостворений об`єкт нерухомого майна - квартиру будівельний номер АДРЕСА_5 , які виникли у Позивача як інвестора на підставі Інвестиційного договору №02/11-19 від 02 листопада 2019 року, укладеного Позивачем із ОСОБА_6 як виконавцем за договором - організатором будівництва та продажу квартир в даному багатоквартирному будинку;

На підставі шлюбного договору всі права на майно, що зазначено вище були визначені як особиста приватна власність Позивача.

Відповідачка зазначає, що шлюбний договорів не містить умов, які б поставили позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, особливо враховуючи обсяг майна та майнових прав, які внаслідок укладання договору стали особистою приватною власністю Позивача.

Зміст укладеного шлюбного договору не суперечать законодавству України, а також моральним засадам суспільства. Сторони підтвердили, що при укладенні договору вони діяли добровільно, розуміли наслідки їх укладення, тобто ці дії були вільними і відповідали їх внутрішній волі, договори були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Таким чином, підстави для визнання шлюбного договору недійсним - відсутні.

У відповіді на відзив, що надійшла до суду 25.03.2021, позивач зазначає про те, що відповідачем не надано актуальної інформації про реєстрацію транспортних засобів саме за ним станом на 07.09.2020, тобто на день укладання шлюбного договору, та з приводу майнових прав на новостворені об`єкти нерухомого майна зазначив, що договори були розторгнуті за взаємною згодою ще до укладення шлюбного договору.

Ухвалою від 13.04.2021 закрито підготовче провадження по справі та справу призначеного до розгляду по суті.

03.06.2021 справу розглянуто по суті з ухваленням рішення.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, в задоволенні яких просили відмовити в повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні викладеним у відзиві.

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Таїсія Віталіївна в судове засідання не з`явилась про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи у її відсутність відповідно до вимог чинного законодавства.

Вислухавши учасників процесу, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 19.09.1998 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_7 , про що в книзі реєстрації актів про одруження 19.09.1998 року зроблено запис за №456, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Бердянського-міськвиконкому Запорізької області 19.09.1998 року.

07.09.2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Т.В. за реєстровим №944(а.с. 12-15).

У відповідності до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 92 Сімейного кодексу України шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям.

Згідно ст. 93 Сімейного кодексу України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Згідно ст. 94 Сімейного кодексу України шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Згідно ст. 103 Сімейного кодексу України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

Згідно ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вказано:

П. 2 Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК (435-15) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України (254к/96-ВР) та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (254к/96-ВР) (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

П. 4 Судам відповідно до статті 215 ЦК (435-15) необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

П. 5 Відповідно до статей 215 та 216 ЦК (435-15) суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК (435-15) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

П. 8 Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК (435-15) тощо).

Відповідно до положень п. 1 Шлюбного Договору, предметом Договору є встановлення особливого режиму майна між сторонами, на період перебування у шлюбі та на випадок розлучення, який поширяється на майна, яке одна із сторін або сторони будуть набувати у майбутньому.

Відповідно до п. 1.2-1.6. Договору, під «майном» сторони розуміють: нерухоме майно, рухоме майно, майнові права (у тому числі корпоративні), грошові кошти, окремі речі, сукупність речей, зокрема (але не виключно):

будь-які речі, як рухомі, так і нерухомі (включаючи садиби, окремі житлові будинки, квартири, земельні ділянки, будь-які інші об`єкти нерухомості), цінні папери, майно, що є валютними цінностями, коштовності, автотранспортні засоби, меблі, побутову техніку тощо, а також продукцію, плоди та доходи (дивіденди) від них;

будь-які майнові права, в тому числі: права на частку у статутних капіталах господарських товариств; підприємствах, прибутки (дивіденди); права на акції та/чи інші цінні папери; будь-що інше, що належить до майнових корпоративних прав учасника господарського товариства та/або власника підприємства;

права вимоги за грошовими та/чи іншими зобов`язаннями, у тому числі кредитними або іншими зобов`язаннями, грошові вклади (розрахункові/поточні рахунки, карткові рахунки, депозитні рахунки тощо);

будь-які інші об`єкти матеріального світу, які не зазначені тут, але можуть бути оцінені у грошовому еквіваленті та щодо яких згідно з вимогами законодавства України можуть виникнути цивільні права та обов`язки;

грошові кошти, тобто будь-які грошові суми, незалежно від того, у якій валюті вони виражені, як готівку, так і гроші та нараховані на них відсотки, що знаходяться на особистих рахунках у банківських (фінансових) установах (у тому числі заробітну плату, стипендії, премії, страхові, пенсійні та/чи будь-які інші виплати).

Майно, визначене у пунктах 1.2. - 1.6. цього Договору, набуте до та після укладання цього Договору, вважається особистою приватною власністю тієї сторони, на чиє ім`я воно набуто або зареєстроване та залишається у приватній власності цієї сторони.

Відповідно до п.2 договору у випадку розірвання шлюбу, все рухоме та нерухоме майно, придбане після укладення цього Договору під час шлюбу вважається особистою приватною власністю тієї сторони , на чиє ім`я воно набуто або зареєстроване та залишається у приватній власності цієї сторони.

Частинами другою, третьою та п`ятою статті 97 СК України встановлено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Частинами четвертою, п`ятою статті 93 СК України передбачено обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, та ці докази повинні бути оцінені судом у відповідності до норм цивільного процесуального законодавства.

Зазначений правовий висновок сформовано Верховним Судом У країни у постанові від 28.01.2015 року у справі №6-230цс14.

У власності ОСОБА_4 перебували транспортні засоби, а саме: OPEL MOVANO, 2011 року випуску, державні номери НОМЕР_1 , дата державної реєстрації 30.08.2016, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 ; VOLKSWAGEN LT35, 2005 року випуску, державні номери НОМЕР_5 , дата державної реєстрації 13.09.2016, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 ; RENAULT CLIO, 2008 року випуску, державні номери НОМЕР_3 , дата державної реєстрації 27.06.2020, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 (а.с. 51,52,53).

Позивачем не надано суду належних доказів, що на час укладання шлюбного договору зазначені транспортні засоби не перебували у його власності, надана до матеріалів справи відповідь з Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області (Філія ГСЦ МВС) Територіального сервісного центру МВС №1249 свідчить про те, що станом на 07 квітня 2021 року за ОСОБА_4 не зареєстровано транспортних засобів (а.с.136).

Крім того умовами оскаржуваного шлюбного договору визначено майнові права не тільки на рухоме та не рухоме майно (автомобілі та домоволодіння), зокрема й інші матеріальні здобутки. Позивачем не було надано суду будь яких відомостей, щодо наявності або відсутності у нього матеріальних здобутків, які є предметом шлюбного договору.

Також відповідно до п. 11 шлюбного договору, сторони підтвердили, що у момент укладення даного договору вони усвідомлюються значення своїх дій і можуть керувати ними; не визнані в установленому для того порядку недієздатними; не перебувають у хворобливому стані; не страждають у момент укладення цього договору від захворювань, що перешкоджають усвідомленню його суті; розуміють природу цього правочину; свої права та обов`язки за цим договором; при укладенні цього договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; цей договір укладається згідно зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; цей договір укладається на вигідних умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин ( не є удаваним); сторони володіють українською мовою, що дає їм можливість розуміти текст цього правочину та всі без винятку його умови.

Виходячи з вищевикладеного, суд зазначає, що укладання шлюбного договору відповідає вимогам законодавства України, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним, що є наслідком відмови в задоволенні позову.

Згідно з ч. ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене та те, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 92, 93, 94, 103 Сімейного кодексу України, ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97 року, ст. ст. 4, 5, 259, 263, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , де третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Таїсія Віталіївна, про визнання шлюбного договору недійсним - відмовити в повному обсязі.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10.06.2021.

Суддя О.О. Богун

03.06.2021