ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2020 року про залишення без розгляду скарги ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), державний виконавець Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Чернова Людмила Володимирівна, начальник Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Петренко Дмитро Олександрович, ОСОБА_2 , про визнання неправомірною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою, в якій просила визнати неправомірною бездіяльність та зобов`язати вчинити певні дії начальника та державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в межах виконавчого провадження № 60196652 з виконання виконавчого листа № 2-9402/09, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 14 червня 2010 року, посилаючись на те, що внаслідок протиправної бездіяльності суб`єктів оскарження рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2009 року залишається невиконаним понад десять років.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2020 року скаргу залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції залишаючи без розгляду її скаргу не врахував, що якщо зі змісту скарги та доданих до неї матеріалів чітко не вбачається чи пропущений заявником строк звернення до суду, то в цьому випадку в порядку підготовки справи до розгляду суд був зобов`язаний витребувати у Соборного відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та безпосередньо дослідити матеріали виконавчого провадження № 60196652. Отже, не можна вважати, що суд першої інстанції дотримався порядку вирішення питання щодо відкриття провадження у справі за скаргою на неправомірну бездіяльність суб`єктів оскарження.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

За статтею 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Статтею 1 Закону України № 606-XIV від 21.04.1999 року Про виконавче провадження у редакції на час вчинення виконавчих дій (далі Закон № 606-XIV) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до статті 32 Закону № 606-XIV заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Частиною першою статті 11 Закону № 606-XIV передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення є сферою регулювання статті 6 Конвенції. Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав і обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань, та правомірне очікування на виконання ухваленого рішення.

Згідно з частиною першою статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до пункту а частини першої статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Частиною другою цієї статті встановлено, що пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Судом апеляційної інстанції установлено, що на виконанні в Соборному відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) знаходиться виконавче провадження № 60196652 з виконання виконавчого листа № 2-9402/09, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 14 червня 2010 року про стягнення з боржника ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 122 142,30 грн.

Залишаючи без розгляду скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що процесуальний строк для звернення зі скаргою пропущено, клопотання про його поновлення заявником не подано.

Проте, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції розглянув справу без витребування матеріалів виконавчого провадження № 60196652 для їх повного дослідження, якщо зі змісту скарги та доданих до неї матеріалів чітко не вбачається чи пропущений заявником строк звернення до суду, у зв`язку з чим у повній мірі не пересвідчився щодо повноти вчинення державним виконавцем дій у відповідності до Закону України Про виконавче провадження, зокрема щодо належного повідомлення боржника про вчинення державним виконавцем дій, направлення та отримання відповідей на його письмові звернення.

Без таких відомостей суд першої інстанції не міг чітко визначитись чи дотримано, чи пропущено заявником строк звернення до суду зі скаргою по кожній з заявлених ним вимог.

Отже, не можна вважати, що суд першої інстанції дотримався порядку вирішення питання щодо відкриття провадження у справі за скаргою на бездіяльність посадових осіб органу державної виконавчої служби.

Зазначені порушення норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин справи, що призвело до однобічного розгляду питання та передчасного висновку про залишення без розгляду скарги ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 259,268,374,379,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2020 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко