АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 червня 2021 року

м. Чернівці

справа № 716/1904/20

провадження №22-ц/822/513/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Вовкун Н.Ю.

з участю представника відповідача ОСОБА_1

учасники справи:

позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Заставнівської районної державної адміністрації Чернівецької області

апеляційна скарга ОСОБА_3 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 23 лютого 2021 року та додаткове рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 16 березня 2021 року, головуючий у першій інстанції Сірик І.С.

ВСТАНОВИВ

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 у листопаді 2020 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, органу опіки та піклування Заставнівської районної державної адміністрації Чернівецької області про позбавлення батьківських прав.

Зазначала, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований виконавчим комітетом Боянчуцької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області актовим записом від 22 червня 2017 року №02, розірваний заочним рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26 грудня 2018 року.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_3 з січня 2019 року проживає окремо, не піклується про дитину, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти, без поважних причин повністю самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків та свідомо нехтує ними.

Просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 .

ОСОБА_2 у січні 2021 року доповнила позовні вимоги, просила стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн. щомісячно до повноліття дитини, починаючи з дня подання заяви.

Вказувала, що ОСОБА_3 не надає утримання дитині.

ОСОБА_3 є здоровою, працездатною особою, не працевлаштований, проте періодично виїжджає за кордон для роботи, стягнення за виконавчими документами не проводяться, інших дітей немає.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заставнівського районного суду 23 лютого 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень щомісячно з дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття.

Допущено негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Додатковим рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 16 березня 2021 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 672 грн. 64 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3928 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 23 лютого 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень на дитину щомісячно з дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття скасувати та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким розмір аліментів визначити в сумі 1300 грн.

Скасувати додаткове рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 16 березня 2021 року та здійснити новий розподіл судових витрат.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Зазначає про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, матеріальне становище ОСОБА_3 , який не працевлаштований, стабільного доходу не має, в даний час не виїжджає за кордон для роботи, права власності на дороговартісне майно не має.

Вважає недоведеним розмір утримання, яке потребує дитина, та можливість ОСОБА_3 сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 2000 грн. щомісячно.

Посилається на зазначення ОСОБА_2 під час розгляду справи про те, що витрати на дитину складають 2000 грн., рівність обов`язку батьків по утриманню дитини, визнання ОСОБА_3 позову в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини в сумі 1300 грн. щомісячно.

Крім того, вказує на те, що судом першої інстанції не враховано заперечення ОСОБА_3 щодо заявленого ОСОБА_2 розміру витрат на правничу допомогу.

Зазначає, що ОСОБА_2 не було подано попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат.

ОСОБА_2 не доведено доцільності та неминучості витрат на професійну правничу допомогу в такому обсязі, завищено час надання правничої допомоги у судовому засіданні 23 лютого 2021 року, не надано детального опису такого виду допомоги як зустрічі із клієнтом для надання консультацій та роз`яснень, не розмежовано час, який було витрачено на підготовку позовної заяви та позовної заяви у новій редакції, до витрат на професійну правову допомогу не відносяться послуги, пов`язані із поданням позову, відповіді на відзив.

Тому вважає, що витрати на професійну правничу допомогу не відповідають принципу співмірності відносно затраченого часу, не відповідають критерію реальності таких витрат.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов`язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

ОСОБА_3 рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 23 лютого 2021 року в частині відмови у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав не оскаржується.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.180, ч.1-3 ст. 181, ч.1, 2 ст. 182, ч.1 ст.184, ч.1 ст.191 СК України та дійшов висновку про наявність підстав для захисту права ОСОБА_2 у спосіб стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень щомісячно з дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття.

При визначенні розміру аліментів судом першої інстанції враховано стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, який є працездатним, не працевлаштований, періодично виїжджає за кордон для роботи, відсутність на утриманні інших дітей.

Покладаючи судові витрати на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 40% судових витрат в сумі 6000 грн., а з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 60% судових витрат в сумі 9927 грн. 92 коп., зобов`язав ОСОБА_2 сплатити ОСОБА_3 різницю в сумі 3928 грн.

При цьому суд першої інстанції послався на акт виконаних робіт з надання правничої (правової) допомоги від 5 жовтня 2020 року адвоката Павчука С.І. та звіт (акт) про надані послуги у зв`язку із розглядом справи від 1 березня 2021 року адвоката Венерського О.С.

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції

Встановлено, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований виконавчим комітетом Боянчуцької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області актовим записом від 22 червня 2017 року №02, розірваний заочним рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26 грудня 2018 року.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_3 з січня 2019 року проживає окремо, не надає утримання дитині.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.17 постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

На підставі ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

За вимогами ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних, чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно наведеного матеріальне становище платника аліментів є предметом доказування.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 є працездатним, не працевлаштований, періодично виїжджає за кордон для роботи, відсутні на утриманні інші особи.

У матеріалах справи відсутні докази наявності у платника аліментів рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, витрат, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи.

Не можна погодитися з посиланням ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на наявність підстав для зміни судового рішення в частині розміру аліментів.

На підставі частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІвід 27лютого 1991року та набула чинності для України 27 вересня1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень.

Ураховуючи стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, відсутність у ОСОБА_3 рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, витрат, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, інші обставини, що мають істотне значення, потреби дитини, необхідність та достатність розміру аліментів для забезпечення гармонійного розвитку дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень щомісячно з дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття.

У матеріалах справи відсутні докази розміру доходу ОСОБА_3 .

Сам ОСОБА_3 зазначив про спроможність сплачувати аліменти в сумі 1300 грн.

На підставі ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із положеннями частини першої, четвертої, п`ятої, шостої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_3 у апеляційній скарзі на відсутність стабільного доходу.

Частина друга статті 184 СК України не передбачає використання такого критерію як стабільний дохід платника аліментів при визначенні судом їх розміру.

Факт відсутності у платника аліментів можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів.

У матеріалах справи відсутні докази, що стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень щомісячно є надмірним тягарем для платника аліментів.

Доводи ОСОБА_3 про необгрунтованість дійсних витрат на дитину не дають підстав для висновку, що розмір утримання не відповідає потребам дитини.

Згідно з частиною першою статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Отже, норми СК України не передбачають обов`язок батьків утримувати дитину в рівних частках.

щодо додаткового рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 16 березня 2021 року

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року

№ 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Частиною 1 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»)

Відповідно до статті 19 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

За змістом статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно із частинами третьою, четвертою, п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з пунктами 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (справа "East/West Alliance Limited" проти України") від 23 січня 2014 року).

Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 742/2585/19.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Змістом пункту 1 частини 2 статті 137, частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 цього Кодексу).

У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом з тим, у частині п`ятій наведеної норми визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обгрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_3 на ненадання попереднього розрахунку судових витрат разом з позовною заявою.

З огляду на частину першу- четверту статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (дивись постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц).

Водночас, аналіз частини 2 статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто, у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини 2 статті 124 ГПК України, яка є тотожною за змістом частині 2 статті 134 ЦПК України містяться у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 922/1897/18, від 24 грудня 2019 року у справі № 909/359/19, від 13 лютого 2020 року у справі № 911/2686/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 910/16223/18, від 21 травня 2020 року у справі № 922/2167/19, від 10 грудня 2020 року у справі № 922/3812/19.

При цьому судом першої інстанцій встановлено, що до закінчення проведення судових дебатів у судовому засіданні 23 лютого 2021 року ОСОБА_2 скористалась своїм правом на подання заяви про розподіл судових витрат.

ОСОБА_2 на підтвердження витрат на правничу допомогу долучено договір між адвокатом Павчук С.І. та ОСОБА_2 про надання правової (правничої) допомоги від 5 жовтня 2020 року, акт виконаних робіт від 25 лютого 2021 року №1, складений адвокатом Павчуком С.В. та ОСОБА_2 , квитанцію № 1 від 25 лютого 2021 року про одержання адвокатом Павчуком С.І. від ОСОБА_2 коштів в сумі 15000 грн. за надання послуг, вказаних в акті виконаних робіт.

За змістом акту виконаних робіт від 25 лютого 2021 року №1, складеного адвокатом Павчуком С.В. та ОСОБА_2 , додатком №1 до договору визначено вартість 1 години роботи адвоката в сумі 1500 грн., надано послуги з зустрічі з клієнтом для надання консультацій та роз`яснень з питань, що стосуються справи тривалістю 1 год. вартістю 1500 грн., формування правової позиції по справі тривалістю 1 год. вартістю 1500 грн., підготовки, формування та подання позовної заяви, відповіді на відзив та позовної заяви в новій редакції тривалістю 4 год. вартістю 6000 грн., представництва інтересів клієнта у Заставнівському районному суді Чернівецької області тривалістю 4 год. вартістю 6000 грн.

Наведене спростовує доводи ОСОБА_3 про ненадання детального опису такого виду допомоги як зустрічі із клієнтом для надання консультацій та роз`яснень, підготовку позовної заяви та позовної заяви у новій редакції.

З матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_6 приймав участь у судовому засіданні 9 грудня 2020 року з 10 год. 58 хв. по 11 год. 03 хв., 2 лютого 2021 року з 10 год.11 хв. по 10 год. 31 хв., 17 лютого 2021 року з 14 год. 18 хв. по 15 год. 46 хв., 23 лютого 2021 року з 15 год. 02 хв. по 17 год. 14 хв.

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на завищення часу надання правничої допомоги у судовому засіданні 23 лютого 2021 року з огляду на перебування судді в нарадчій кімнаті.

Частиною 3 ст.217 ЦПК України визначено, що розгляд справи по суті розпочинається з оголошенням головуючим судового засідання відкритим.

Після судових дебатів суд виходить до нарадчої кімнати для ухвалення рішення, оголосивши орієнтовний час його проголошення (ч.1ст.244 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст.258 ЦПК України розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

З журналу судового засідання від 23 лютого 2021 року вбачається, що представник ОСОБА_2 адвокат Павчук І.С. приймав участь у судовому засіданні, яке тривало з 15 год. 02 хв. по 17 год. 14 хв.

Посилання ОСОБА_3 на те, що до витрат на професійну правову допомогу не відносяться послуги, пов`язані із поданням позову, відповіді суперечать положенням статті 19 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», за якою видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

За таких обставин витрати ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу підтверджуються доказами надання адвокатом правничих послуг у справі, розмір таких витрат є обгрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Ураховуючи складність справи та виконаних адвокатом Павчук С.І. робіт, час, витрачений на виконання відповідних робіт, обсяг наданих послуг та виконаних робіт, значення справи для ОСОБА_2 , реальність надання адвокатських послуг (їх дійсності та необхідності), виходячи з конкретних обставин справи, ураховуючи принципи співмірності, відсутні підстави для обмеження такого розміру з огляду на розумну необхідність судових витрат для справи.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 23 лютого 2021 року та додаткове рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 16 березня 2021 року ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі ч.1ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 23 лютого 2021 року та додаткове рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 16 березня 2021 року залишенню без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 23 лютого 2021 року залишити без змін.

Додаткове рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 16 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Дата складання повного судового рішення 9 червня 2021 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді М.І. Кулянда

О.О. Одинак