Справа № 344/6789/20
Провадження № 22-ц/4808/65/21
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Бойчука І.В., Горейко М.Д.,

секретаря Мельник О.В.,

за участю апелянта ОСОБА_1 та представника

відповідача Остафійчук Я.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства «Міський клінічний перинатальний центр Івано-Франківської міської ради» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Польською М.В. 20 жовтня 2020 року у м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 22 жовтня 2020 року,

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року ОСОБА_1 подано позов до Комунального некомерційного підприємства «Міський клінічний перинатальний центр Івано-Франківської міської ради» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі, відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги позивачем обґрунтовано тим, що 13 листопада 1989 року прийнято її на роботу на посаду медсестри стерилізаційного відділення Івано-Франківського пологового будинку, 25 жовтня 2006 року переведено на посаду медсестри стерилізаційного відділення Комунального некомерційного підприємства «Міський клінічний перинатальний центр Івано-Франківської міської ради», 30 квітня 2020 року звільнено з даної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпПУ за прогул, який полягав у відсутності на робочому місці 14 квітня 2020 року.

Вважає звільнення з роботи незаконним, оскільки її відсутність 14 квітня 2020 року обумовлена поважними причинами, про що відповідача повідомлено належним чином. Так, 08 квітня 2020 року, приблизно о 14.00 год, перебуваючи на робочому місці на своїй зміні, вона на ім`я директора ОСОБА_2 написала заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати на 14.04.2020 року в зв`язку з хворобою матері, про стан здоров`я якої свідчить довідка Комарівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 14.04.2020 року. Про написання заяви було відомо молодшій медичній сестрі КНП «Міський клінічний перинатальний центр Івано-Франківської міської ради» ОСОБА_3 , яка була з нею в цей день на роботі. Для погодження відпустки залишила відповідну заяву на столі ОСОБА_4 , яка на той час виконувала обов`язки старшої медсестри та мала вийти на роботу наступного дня, тобто 09.04.2020 року, зателефонувала їй з проханням підписати та віднести заяву у відділ кадрів. Після 14 квітня 2020 року наступні зміни для неї припадали на 16,18,20 квітня 2020 року. У ці дні жодних зауважень з приводу її відсутності на роботі 14 квітня 2020 року від відповідача не було.

22 квітня 2020 року головна медсестра ОСОБА_5 сказала старшій медсестрі ОСОБА_6 , щоб вона (позивач) написала пояснення щодо відсутності на роботі 14.04.2020 року. Пояснення вона надала, однак від голови профспілки дізналась про наявність рішення директора щодо звільнення її за прогул. Однак, не врахувавши надані нею пояснення та не зважаючи на наявність тривалого стажу (30 років) її звільнено з роботи, що є порушенням законодавства про працю та її трудових прав.

Також в день звільнення роботодавцем не проведено з нею повний розрахунок, не вручено копії наказу про звільнення, а трудову книжку вона отримала лише 06 травня 2020 року.

Такими протиправними діями відповідача їй завдана моральна шкода, яка полягає у втраті нормальних життєвих зв`язків, вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір моральної шкоди, на думку позивача, визначається судом, однак вважає, що підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 10 000 грн.

Просила суд визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити її на роботі, стягнути на її користь невиплачену заробітну плату при звільненні за квітень 2020 року в сумі 4 222,53 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.05.2020 року по день ухвалення судом рішення, моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. (а.с.1-5).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено (а.с.130-134).

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування всіх обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що висновок суду про її звільнення з дотриманням законодавства є помилковим, оскільки неявка на роботі 14 квітня 2020 року обумовлена поважними причинами. Згідно табеля робочого часу медсестра ОСОБА_4 , за їхньою домовленістю, відпрацювала у цей день 12 год, тобто з 08.00 год (повний робочий день) відповідно до графіка роботи працівників стерилізаційного відділення. Однак, під тиском адміністрації відповідача написала неправдиві пояснення, а в судове засідання не з`явилася. Крім того, підтвердженням поважної причини невиходу на роботі в цей день є довідка Комарівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 14.04.2020 року про виклик лікаря до матері (на дім), яку суд поставив під сумнів, вказавши, що ймовірно така довідка отримана не 14.04.2020 року. Також, у амбулаторній картці матері є запис від 14.04.2020 року про її хворобу, де зазначено, що стан матері ОСОБА_7 в цей день був середньої важкості, артеріальний тиск 200/100, гіпертонічний криз, ішемічна хвороба серця, ризик 3 ступеня (високий), кардіосклероз дифузійний.

Також суд не врахував практику Верховного Суду України, згідно якої поважність причин відсутності працівника на роботі може підтверджуватись не лише листками непрацездатності, але й іншими документами, наприклад довідкою чи випискою з медичної картки амбулаторного хворого.

Також, відповідно до законодавства України, звільнення в період карантину заборонено. Оскільки вона проживає за межами м.Івано-Франківська, то в той час, за відсутності громадського транспорту не мала можливості 14 квітня 2020 року прибути на роботу, а службовий транспорт для забезпечення явки на роботу відповідач їй не надав.

За наведених обставин просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити (а.с.144-146).

Заперечуючи доводи апеляційної скарги представник комунального некомерційного підприємства «Міський клінічний перинатальний центр Івано-Франківської міської ради» подав відзив на апеляційну скаргу, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення.

Зазначає, що позивачем не наведено жодної поважної причини відсутності на робочому місці 14.04.2020 року.

Довідка Комарівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 14.04.2020 року про виклик лікаря до матері через погіршення її стану здоров`я (гіпертонічний криз), на яку посилається апелянт, не є достатнім доказом поважної причини відсутності на роботі 14.04.2020 року. Вказаний діагноз гіпертонічний криз це раптове значне підвищення артеріального тиску від базового рівня, а тому, на думку відповідача, виклик лікаря не міг бути передбачений заздалегідь.

У відповіді КНП «Галицький міський центр первинної Медико-санітарної допомоги» Галицької районної ради Івано-Франківської області» чітко вказано, що виклик лікаря надійшов о 13 год 20 хв. Також зазначено, що офіційним документом довідка не являється. За станом здоров`я ОСОБА_7 госпіталізації та стороннього догляду не потребувала. Даний випадок нібито був внесений в електронну медичну картку, проте через некоректну роботу ЕСОЗ в квітні-травні, даний запис не зберігся.

Вказує, що враховуючи вимоги п.3.1 Інструкції про порядок видачі документів , що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затверджену наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13.11.2001 року №455, позивач мала б надати як доказ листок непрацездатності або довідку, засвідчену підписом головного лікаря та печаткою лікувально-профілактичного закладу, тільки в тому випадку, якщо б мати перебувала на стаціонарному лікуванні.

Крім того, представник відповідача зазначає, що в процесі звільнення від позивача не надходило жодних пояснень з приводу хвороби матері, наявності заяви чи утруднення добирання до місця роботи у період карантину.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (159-162).

Вислухавши пояснення апелянта та представника відповідача, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її не обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що 13 листопада 1989 року прийнято ОСОБА_1 на роботу на посаду медсестри стерилізаційного відділення Івано-Франківського пологового будинку, 25 жовтня 2006 року ОСОБА_1 переведено на посаду медсестри стерилізаційного відділення Комунального некомерційного підприємства «Міський клінічний перинатальний центр Івано-Франківської міської ради». Наведене підтверджено відповідними записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 22.03.1989р. та наказом №6 про прийняття на роботу (а.с.8-9, 77-82).

14 квітня 2020 року ОСОБА_1 не з`явилась на роботу.

Факт відсутності позивача на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня підтверджується актом, складеним виконуючою обов`язки старшої сестри медичної ОСОБА_4 , сестрою медичною ОСОБА_8 , молодшою сестрою ОСОБА_3 , зі змісту якого встановлено, що ОСОБА_1 14 квітня 2020 року з 08.00 год до 20.00 год була відсутня на робочому місці, заяви про надання короткотривалої відпустки без збереження заробітної плати не подала, на телефонні дзвінки протягом дня не відповідала, жодного документального підтвердження відсутності на робочому місці не надала. Відсутність 14.04.2020 року на робочому місці ОСОБА_1 можна вважати прогулом (а.с.58).

21 квітня 2020 року виконуюча обов`язки старшої медсестри Колосюк Н.К. надала адміністрації доповідну записку щодо відсутності працівника ОСОБА_1 на роботі, у якій вказано, що 14 квітня 2020 року ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці з 8.00 год, чим поставила під загрозу роботу всіх відділень МПЦ та ОПЦ, оскільки саме стерилізаційне відділення проводить стерилізацію матеріалів та інструментів, особливо операційних в період карантину. Заміну одразу важко було провести замість відсутнього працівника, так як необхідні спеціальні знання і навички для роботи з обладнанням по стерилізації, що спричинило критичну ситуацію в роботі стерилізаційного відділення. Дізнавшись про невихід ОСОБА_1 14.04.20р. на робоче місце ( у ОСОБА_4 14.04 був вихідний за графіком), остання змушена була терміново замінити ОСОБА_1 , прибула на роботу о 9.00 год (а.с.59).

З пояснень старшої сестри ОСОБА_6 від 21.04.2020р. встановлено, що з 01 по 17 квітня 2020 року її обов`язки на період відпустки виконувала старша медична сестра ОСОБА_4 , про ситуацію невиходу працівника ОСОБА_1 без поважної причини 14.04.20р. їй також було відомо (а.с.60).

22 квітня 2020 року ОСОБА_1 подала пояснення на ім`я керівника щодо відсутності на робочому місці 14 квітня 2020 року, зазначивши, що цього дня не вийшла на роботу за сімейними обставинами і її обов`язки, за домовленістю, виконувала медсестра ОСОБА_4 . Про таку заміну ОСОБА_9 повідомила заздалегідь і старшу медсестру ОСОБА_6 , яка заперечень не висловила (а.с.61).

22 квітня 2020 року на ім`я керівника подано доповідну записку головної медсестри ОСОБА_5 щодо невиходу ОСОБА_1 14 квітня 2020 року на робоче місце, в якій вказано про те, що будь-яких підтверджуючих документів відсутності працівника на робочому місці не подано, пояснення працівника ОСОБА_1 від 22.04.20р. не відповідають дійсності з врахуванням викладених даних у поясненнях ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (а.с.62).

24 квітня 2020 року керівник КНП «Міський клінічний перинатальний центр Івано-Франківської міської ради» звернувся до голови профкому з поданням про надання дозволу на звільнення ОСОБА_1 за прогул (а.с.63).

Відповідно до протоколу засідання профкому КНП «Міський клінічний перинатальний центр Івано-Франківської міської ради» від 28.04.2020р., на якому була присутня і позивач, розглянуто подання керівника та надано згоду на звільнення позивача на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Сама ОСОБА_1 під час засідання профкому пояснила, що не вийшла на роботу в зв`язку з сімейними обставинами і її обов`язки виконувала сестра медична стерилізаційного відділення ОСОБА_4 (а.с.64-65).

Із змісту наказу директора центру комунального некомерційного підприємства «Міський клінічний перинатальний центр Івано-Франківської міської ради» №92 ОСОБА_10 від 29.04.2020 року сестра медична стерилізаційного відділення ОСОБА_1 грубо порушила правила внутрішнього трудового розпорядку закладу та посадову інструкцію сестри медичного стерилізаційного відділення (пункти 2.8, 2.11, 4.1, 4.2,7.1). Про відсутність ОСОБА_1 складено акт від 14.04.2020р., а 21 квітня 2020 р. в зв`язку з відсутністю підстав неявки працівника на роботу (листка непрацездатності тощо) оформлено доповідну записку виконуючою обов`язки старшої медсестри ОСОБА_4 , надано згоду профкомом 24.04.20р. на звільнення за прогул (а.с.46-47).

Наказом КНП «Міський клінічний перинатальний центр Івано-Франківської міської ради» від № 27-к від 29.04.2020р. звільнено ОСОБА_1 на підставі п. 4 статті 40 КЗпП України з 30 квітня 2020 року (а.с.45,46-47).

30 квітня 2020 року відповідачем складено акти: про відмову від ознайомлення з наказом про звільнення №92 від 29.04.2020 року; про відмову від отримання трудової книжки у відділі кадрів (а.с. 68, 69).

Зі змісту актів встановлено, що ОСОБА_1 відмовилась від отримання трудової книжки. За книгою видачі трудових книжок, ОСОБА_1 отримано під підпис трудову книжку 06.05.2020р. (а.с.74-76).

В наказі №27-к від 29.04.2020р. про звільнення позивача з посади та на підставі якого внесено запис у трудову книжку, наявний підпис ОСОБА_1 , що й підтверджено нею в судовому засіданні (а.с.67)

Згідно довідки комунального некомерційного підприємства «Міський клінічний перинатальний центр Івано-Франківської міської ради» №317/01-16 від 14.05.2020 року ОСОБА_1 працювала в КНП «Міський клінічний перинатальний центр Івано-Франківської міської ради» на посаді сестри медичної стерилізаційного відділення по 30.04.2020 року і її середньомісячна зарплата за 6 місяців становила 4682 грн 65 коп (а.с.11).

У довідці №58 КНП «Міський клінічний перинатальний центр Івано-Франківської міської ради» від 14.05.2020 року міститься інформація, що нарахована заробітна плата ОСОБА_1 становила за листопад 2019 року 4652,20 грн, грудень 4903,62 грн, січень 2020 року 5254,31 грн, лютий 2020 року 5397,32 грн, березень 3665,93 грн, квітень 2020 року 4222,53 грн. Загальна сума доходу за період листопад 2019-квітень 2020 року становить 28095,91 грн (а.с.10).

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 подала довідку Комарівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 14.04.2020 року за підписом лікаря Івасишин Вежбіцької І.В., згідно якої ОСОБА_7 (мати позивачки) 14.04.2020 року знаходилась на прийомі у сімейного лікаря Комарівської АЗПСМ з приводу гіпертонічного кризу АГ ІІ ступеня, тиск 3 (високий) ІХС кардіосклероз. Виклик на дім (а.с.16).

У інформації КНП «Галицький центр первинної Медико-санітарної допомоги» Галицької райради Івано-Франківської області від 15.10.2020 року підтверджено факт огляду сімейним лікарем в домашніх умовах ОСОБА_7 14.04.2020р. о 13.30 год. Водночас, як вказується в інформації, виклик лікаря до матері позивача надійшов тільки о 13.20 год, при цьому госпіталізації хвора не потребувала. Офіційним документом довідка не є, оскільки видавалася хворій для її особистих потреб. Даний випадок внесений в електронну медичну картку, проте через некоректну роботу ЕСОЗ в квітні травні запис не зберігся. За станом здоров`я ОСОБА_7 госпіталізації не потребувала. Лікування продовжує, оскільки звернення було спричинене погіршенням перебігу хронічного захворювання. (а.с.115-116).

В ході апеляційного провадження на підтвердження обставин справи, зокрема відсутності позивача на роботі 14.04.2020 року, відповідачем надано копію табелю обліку робочого часу за квітень 2020 року,з якого встановлено, що ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 02.04.2020 року по 06.04.2020 року . Робочі зміни - 8 квітня (12 год), 10 квітня (12 год), 11 квітня (6 36), 14 квітня (відсутня), 16 квітня (12 год), 18 квітня (12 год), 20 квітня (12 год), 22 квітня (12 год), 24 квітня (12 год), 25 квітня (12 год), 28 квітня (12 год), 30 квітня (12 год). Всього відпрацьовано 126,36год (а.с.147).

У графіку роботи працівників стерилізаційного відділення комунального некомерційного підприємства «Міський клінічний перинатальний центр Івано-Франківської міської ради» за квітень 2020 року визначено робочі зміни працівників за 14.04.2020р.: старша медична сестра ОСОБА_6 8/1612, сестра медична ОСОБА_1 8/20, ОСОБА_8 8/20, ОСОБА_11 8/20, ОСОБА_3 8/20 (а.с.148).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд виходив з положень ст. ст.40, 47, 116, 117 Кодексу законів про працю України, дійшов висновку про недоведеність позивачем поважності причин відсутності на роботі (оформлення відпустки чи тимчасова непрацездатність її чи близької особи), встановивши, що подавши заяву про відпустку без отримання відповідного погодження позивач не з`явилась на роботу 14 квітня 2020 року з 8.00 год по 20.00 год, а поважною причиною неявки не може слугувати хвороба матері, виклик сімейного лікаря до якої зафіксовано лише о 13.20 год. Позовну вимогу про стягнення невиплаченої заробітної плати за квітень 2020 року у сумі 4 222, 53 грн позивачем не доведено, докази щодо такої заборгованості в матеріалах справи відсутні. За наведених обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, виходячи з такого.

Відповідно до статті 43 Конституції України, статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення, сприяння у збереженні роботи. Право громадян на працю забезпечується тим, що трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Невихід на роботу у зв`язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника.

Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив судам, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального навчального закладу).

Таким чином, у пункті 4 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати належні та допустимі докази передбачені статтею 57 ЦПК України.

За змістом вимог частини першої та третьої статті 149 КЗпП до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Умови, тривалість і порядок надання працівникам відпусток визначають Кодекс законів про працю та Закону України «Про відпустки».

Згідно ст.84 КЗпП України за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Відповідно до п.10 ч.1 ст. 25 Закону України «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку працівникам для догляду за хворим рідним по крові або по шлюбу, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, - тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше 30 календарних днів.

Факт відсутності позивача на робочому місці 14.04.2020 сторонами не оспорюється, а відтак, відповідно до вимог ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Пунктом 4.3.5 Інструкції з діловодства КНП «Міський клінічний перинатальний центр» (додаток №1), що встановлює загальні правила документування діяльності КНП «Міський клінічний перинатальний центр» №7 визначено, що заяви працівників з приводу відпусток, відгулів, надбавок і доплат до заробітної плати та інші, перед підписанням (не підписанням) керівника закладу (директора МКПЦ), потребують попереднього погодження у відповідальних працівників (начальників та керівників структурних підрозділів) в залежності від місця роботи та фаху. Так, заяви молодших медичних спеціалістів і молодшого медичного персоналу візуються старшими медичними сестрами (акушерками) відділень, головною медичною сестрою закладу, начальником відділу кадрів, після чого подаються на підпис директора МКПЦ.

Відповідно до п.4.5.3 Інструкції зауваження та пропозиції до проекту документа викладаються на окремому аркуші, про що на проекті робиться відповідна відмітка.

Засвідчення документів здійснюється шляхом їх підписання, затвердження та проставлення печатки (пункт 4.6.1).

Відповідно до Положення про стерилізаційне відділення Комунального некомерційного підприємства «Міський клінічний перинатальний центр Івано-Франківської міської ради» керівництво відділенням здійснюється старшою медичною сестрою, яка призначається та звільняється наказом керівника закладу. Керівник відділення підпорядковується директору закладу та медичному директору , а також головній сестрі медичній. Керівнику відділення підпорядковуються всі працівники централізованого стерилізаційного відділення (пункти 1,6,4.2, 4.3)(а.с.83-84).

Крім того, ОСОБА_1 не заперечувала, що ознайомлена з порядком подання заяв, визначеним Положенням про стерилізаційне відділення Комунального некомерційного підприємства «Міський клінічний перинатальний центр Івано-Франківської міської ради» та Інструкцією з діловодства КНП «Міський клінічний перинатальний центр», затвердженою наказом керівником КНП «Міський клінічний перинатальний центр» №41 від 10.01.2021 року і, пояснюючи порядок подання заяви про надання відпустки, її дії узгоджувалися із процедурою, визначеною вказаними документами.

Наказ про відпустку ОСОБА_1 на 14 квітня 2020 року не видавався. Докази про те, що позивачем подавалася заява про надання відпустки, суду не представлені.

Звертаючись до роботодавця із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати 08.04.2020 року, ОСОБА_1 могла розраховувати на безумовне надання їй такої відпустки у зв`язку із її волевиявленням при поданні такої заяви. Проте, сам по собі факт подачі заяви про надання відпустки не є підставою для невиходу на роботу у зв`язку з імовірним перебуванням у такій відпустці, оскільки таке право повинно бути належним чином узгоджене та оформлене (наказом або розпорядженням). Так, подана завчасно заява про відпустку не містить попереднього погодження у відповідальних працівників (згоди як головної сестри стерилізаційного відділення, так і керівника комунального підприємства), а саме написання заяви не можна вважати таким узгодженням. Крім того, позивач зазначає, що їй було відомо, що наказ адміністрацією про її відпустку не видавався.

Оскільки від роботодавця згоди на надання відпустки отримано не було, наказ щодо надання відпустки на вказану дату не видався, має місце невихід працівника на роботу, то дані обставини є підставою для висновку про вчинення нею прогулу без поважних причин.

На підтвердження поважності невиходу на роботу ОСОБА_1 посилається також на усну домовленості з медичною сестрою ОСОБА_4 про вихід останньої на роботу (заміну) 14 квітня 2020 року. Дана обставина не є поважною причиною неявки апелянта на роботу, оскільки вона не наділена правом на заміну виконання іншим працівником, покладених на неї посадових обов`язків. Крім того, у поясненнях, наданих адміністрації, ОСОБА_12 не підтвердила тих обставин, що мало місце усна домовленість з позивачкою про вихід замість неї на роботу у зміну 14 квітня 2020 року.

Апеляційним судом роз`яснені позивачу наслідки неподання доказів поважності причин відсутності на роботі і ставилося питання про необхідність допиту ОСОБА_4 у якості свідка у судовому засіданні, однак апелянт висловила думку, що такої необхідності немає.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що у табелі обліку робочого часу зазначено про відпрацювання ОСОБА_4 14 квітня 2020 року робочих годин у кількості 12 год, тобто повну робочу зміну, оскільки ця обставина жодним чином не впливає на права позивача.

Щодо посилання апелянта на відсутність на робочому місці через погіршення стану здоров`я матері, що підтверджується Комарівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 14.04.2020 року, апеляційний суд зазначає наступне.

Порядок і умови видачі, продовження та обліку документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, здійснення контролю за правильністю їх видачі визначено положеннями Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я за № 455 від 13.11.2001 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 04.12.2001 року за № 1005/6196 (далі Інструкція).

Відповідно до пп. 1.1, 1.2 Інструкції тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених п.п. 1.13, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6.

Відповідно до п.3.16 Інструкції для догляду за хворим старше 14 років, який знаходиться на стаціонарному лікуванні, згідно з висновком ЛКК про необхідність індивідуального догляду, видається довідка довільної форми, засвідчена підписом головного лікаря та печаткою лікувально-профілактичного закладу.

Звертаючись попередньо 09.04.2020 року із заявою про відпустку апелянт не могла передбачити заздалегідь погіршення стану здоров`я матері та необхідність виклику швидкої медичної допомоги. При цьому доказів на підтвердження того, що хвора 14.04.2020 року не могла самостійно здійснити виклик лікаря сімейної медицини, позивачка суду не надала. Так, згідно графіка робочий день ОСОБА_1 розпочинається з 08.00 год. Виклик лікаря надійшов 14 квітня 2020 року о 13 год 20 хв. Крім того, за станом здоров`я мати позивачки госпіталізації та стороннього догляду не потребувала, що підтверджується листом КНП «Галицький міський центр первинної Медико-санітарної допомоги» Галицької районної ради Івано-Франківської області».

Довідка Комарівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 14.04.2020 року про виклик лікаря до матері через погіршення її стану здоров`я, на яку посилається апелянт, не є достатнім доказом поважної причини відсутності на роботі 14.04.2020 року з 08.00 години.

У постанові Кабінету Міністрів України «Деякі питання забезпечення трудових прав державних службовців, працівників державних органів, підприємств, установ та організацій на час встановлення карантину у зв`язку із загостренням ситуації, пов`язаної із поширенням випадків гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 25.03.2020 року № 256 рекомендовано роботодавцям утриматися від звільнень працівників з підстав, установлених п.п.3-5 частини 1 статті 40 КЗпП України, зокрема й за прогул.

Карантин це адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб (ст.1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Проте, між карантином та прогулом повинен бути такий зв`язок, що через карантин у працівника вимушено не було можливості з`явитися на роботі. І це відбулося незалежно від волі й бажання працівника. Слід приймати до уваги і те наскільки працівник намагався і мав можливість уникнути прогулу. Такими причинами можуть бути відсутність транспортного сполучення,самоізоляція або обсервація, хвороба працівника, не створення роботодавцем належних умов праці.

Позивач у поясненнях, наданих адміністрації та профспілковій організації жодним чином не посилалася на ті обставини, що через карантинні обмеження не мала можливості прибути на роботу, як і в минулі робочі зміни, так і 14 квітня 2020 року, не ставила питання про надання їй службового транспорту тощо, а також і не повідомила про хворобу матері, з якою пов`язує неприбуття на роботу, тому ці обставини не приймаються до уваги судом, оскільки з їх наявністю позивач не пов`язувала свою відсутність на роботі під час розгляду питання про її звільнення.

Запровадження карантину не позбавляє роботодавця права звільнити працівника за прогул, а Постанова Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 року № 256 має рекомендаційний характер і стосується обставин звільнення, пов`язаних безпосередньо із карантинними заходами.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Інших доказів на підтвердження невиходу на роботу з поважних причин апелянт суду не надала.

У статті 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.

З огляду на зазначені обставини в даній справі суд дійшов вірного висновку, що позивач самовільно, без погодження з відповідачем, не вийшла на роботу, тобто вчинила прогул, у зв`язку із чим її звільнення за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є законним.

Вирішуючи питання, чи звільняти працівника за прогул, роботодавець зобов`язаний ураховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку й заподіяну ним шкоду, обставини, при яких учинено проступок, і попередню роботу працівника (ч. 3 ст. 149 КЗпП України).

А у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, судам необхідно з`ясувати чи врахована роботодавцем попередня робота працівника.

Судом встановлено, що наказами №99 по Івано-Франківському міському клінічному пологовому будинку від 04.08.2014 року та № 5 по комунальному некомерційному підприємству «Івано-Франківський міський клінічний перинатальний центр» від 06.11.2017 року оголошувалися догани ОСОБА_1 за порушення трудової дисципліни, допущені 02 серпня 2014 року (відсутність на робочому місці 02 серпня 2014 року з 11.45 год по 12.05 год) та 02 листопада 2017 року (відсутність на робочому місці 02 листопада 2017 року з 09.15 год по 09.50 год, порушення функціональних обов`язків). Тобто позивач допускала тотожні порушення трудової дисципліни.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Роботодавцем виконані вимоги закону про обов`язкове отримання згоди від виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є ОСОБА_1 , на її звільнення, про що свідчить протокол засідання профкому від 28.04.2020р., у якому надано згоду на звільнення останньої на підставі п.4 ст.40 КЗпП України з урахуванням її особистих пояснень під час засідання (а.с.64-65).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Посилання ОСОБА_1 про невиплату розрахункових сум спростовується матеріалами справи, а саме актом про здійснення розрахункових виплат від 30.04.2005 року, складеного головним бухгалтером ОСОБА_13 , бухгалтерами ОСОБА_14 і ОСОБА_15 про те, що на виконання наказу КНП «МКПЦ ІФМР» № 92 від 29.04.2020 року сестрі медичній стерилізаційного відділення ОСОБА_1 були перераховані усі належні виплати. Нарахування виплат здійснено бухгалтером ОСОБА_14 , перерахунок коштів здійснено бухгалтером ОСОБА_16 (а.с.70) ; довідкою КНП «Міський клінічний перинатальний центр Івано-Франківської міської ради» від 15.07.2020 року, згідно якої розрахункові медсестрі ОСОБА_1 нараховано та виплачено 30.04.2020 року, у день звільнення, в сумі 475 грн 56 коп згідно відомості та платіжного доручення №1237. (а.с.73)

Доказів про те, що позивачці не були у день звільнення перераховані на банківський рахунок усі належні їй виплати, як і про те, коли їй надійшли на рахунок кошти, а також про те, що відповідачем здійснено неправильно розрахунок належних їй сум при звільненні апелянтом суду не представлено.

Таким чином, здійснивши при звільненні виплату усіх належних, що належали позивачці, виконано вимоги ст.116 КзПП України.

Оскільки відсутні жодні докази порушення прав ОСОБА_1 при звільненні на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України та інших трудових прав, тому вимога щодо відшкодування моральної шкоди, яка безпосередньо пов`язана із фактами порушення трудових прав, задоволенню не підлягає. В цій частині суд першої інстанції також не мав підстав для задоволення цієї вимоги.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цілому, оскільки позивачку було звільнено з роботи з дотримання положень трудового законодавства.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: І.В. Бойчук

М.Д. Горейко

Повний текст постанови складено 03 лютого 2021 року.