Провадження № 22-ц/4808/89/21
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Пацаган В.В.,

з участю: представника відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , позивача ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4 , третіх осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючим суддею Бородовським С.О. 22 жовтня 2020 року,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності у ньому без поважних причин більше одного року. Позовні вимоги обґрунтував тим, що йому та членам сім`ї належить на праві власності будинок АДРЕСА_1 . В даному будинку також зареєстрована відповідачка. Позивач вказав, що 14.03.2014 між ним та відповідачкою розірвано шлюб. ОСОБА_3 вважає, що реєстрація відповідача в будинку перешкоджає йому у вільному здійсненні права володіння та користування ним. Позивач зазначив, що на його адресу надходять повістки та виклики державного виконавця для відповідача. ОСОБА_1 тривалий час не приймає участі в утриманні дітей, не несе ніяких витрат щодо ремонту будинку та оплати комунальних послуг.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 жовтня 2020 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає висновки суду передчасними, а оскаржене рішення незаконним та необґрунтованим. Апелянт зазначила, що до припинення шлюбних відносин з позивачем з 20.02.2009 та по теперішній час вона проживає у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 як власник частини будівлі до припинення її права в липні 2019, а також як колишній член сім`ї власника будинку. Апелянт з посиланням на норми ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР вказала, що вона як колишній член сім`ї власника житлового будинку, зберігає право користування ним. На думку апелянта, суд не звернув уваги на те, що періодична її відсутність у спірному житловому будинку зумовлена поважними причинами. Відповідач як особа з інвалідністю третьої групи змушена самостійно заробляти собі на життя та лікування, а також на забезпечення своїх дітей, а тому періодично працевлаштовувалася за кордоном. При цьому, працюючи в Республіці Польща, вона проходить медичні обстеження. Крім того, зазначає, що з 13.03.2020 до 22.05.2020 вона перебувала на території України та проживала у спірному житловому будинку. Судом також не враховано, що вона разом зі своїми дітьми проживає у спірному будинку більше десяти років, а також постійно надає їм матеріальну допомогу. Вказані вище обставини не дають можливості відповідачу залишити роботу за кордоном. Апелянт зазначає, що судом взято до уваги свідчення її двох повнолітніх синів, однак не враховано та не залучено до справи інших їх двох дітей. Відповідач вказала, що складені позивачем та третіми сторонами акти про відсутність відповідачки за місцем проживання містять інформацію лише про її відсутність станом на момент їх складання без зазначення причин відсутності. Також судом не з`ясовано чи частина належного відповідачці житлового будинку в с. Загвіздя придатна до проживання. Зокрема, зазначила, що у вказаному будинку відсутня підведена вода, каналізація, санвузол знаходиться надворі. Апелянт вказала, що вимог про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном позивач не заявляв. Тому вважає позовні вимоги ОСОБА_3 безпідставними.

Просить оскаржене рішення скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що відповідач приховала від суду той факт, що їй на прав власності належить 0,35 частка будинку житловою площею 65,8 кв.м на АДРЕСА_2 та Ѕ частки присадибної ділянки площею0,224 га (т.1,а.с.169-172). Твердження апелянта щодо мети її працевлаштування за кордоном позивач вважає надуманими, оскільки колишня дружина не допомагає матеріально своїм дітям. На думку позивача, тривала відсутність відповідачки за місцем проживання пояснюється ухилянням останньої від виконання рішень судів про стягнення з неї боргу на суму більше 3 млн. грн та зустрічей з кредиторами. ОСОБА_3 зазначив, що з 2015 року і до цього часу він самостійно утримує дітей та оплачує їхнє навчання, що підтверджується відповідними копіями платіжних доручень, а також оплачує комунальні послуги у спірному будинку. Позивач вважає, що проживання відповідача в іншому житловому приміщенні із 2016 року є добровільним рішенням останньої, покинувши чотирьох дітей, вчинене з метою переховування від виконання рішень судів та не зумовлене необхідністю утримувати дітей. Рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим.

У надісланому на адресу апеляційного суду відзиві ОСОБА_5 (син сторін) вказав, що вважає оскаржене рішення законним та обґрунтованим, а доводи відповідачки - надуманими, не підтвердженими належними та допустимими доказами. ОСОБА_5 зазначив, що відповідач не намагалася працевлаштуватися, вела неналежний спосіб життя, не ночувала вдома, не несла жодних витрат ні на дітей, ні на житло, догляд за дітьми здійснював батько. Також вказав, що не отримував від своєї матері утримання чи догляду. Відповідачка вже тривалий час не проживає з ними у будинку та спільне господарство не веде, а тому співвласниками було прийнято рішення про позбавлення відповідачки права користування будинком та зняття її з державної реєстрації. ОСОБА_5 зазначив, що відповідачка надіслала кілька передач з Польщі з продуктами харчування, одягом та засобами гігієни, однак такі, на думку третьої особи, надіслані відповідачкою з метою доведення поважності відсутності в Україні. Рішення місцевого суду вважає законним, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

ОСОБА_6 (син сторін) також подав відзив, в якому зазначив, що відповідачка з ним, старшим братом, батьком та двома сестрами тривалий час не проживає та спільного господарства не веде. Діти та батько виконують усю домашню роботу самостійно, поділивши витрати на оплату комунальних платежів, податок на нерухомість. Оплату ремонтних робіт по будинку здійснює позивач. ОСОБА_6 вказав, що проживання відповідачки із часу розлучення з батьком було несистематичне, а після того як вона пішла з дому у 2016 році, вони взагалі втратили з нею зв`язок. Всі витрати на утримання дітей здійснював позивач. Зазначив, що Державною виконавчою службою їх було повідомлено, що 1/6 будинку, що належала відповідачці, продається на відкритих торгах. Батьком було зроблено усі необхідні дії та понесено матеріальні витрати, для того, щоб не допустити викупу частки їхнього будинку чужими людьми. До цього часу на їхню адресу приходять повідомлення від судів та повістки, адресовані відповідачці. ОСОБА_6 вказав, що останні пів року на їхню адресу невідома жінка декілька разів приносила передачу від ОСОБА_1 , в яких були продукти, косметика та дріб`язкові речі. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачки доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Позивач та його представник доводи апеляційної скарги заперечили. ОСОБА_3 додатково пояснив, що в спірному житловому будинку наявні три житлові кімнати, в двох проживають діти, а в третій проживав він з відповідачкою. ОСОБА_1 у вказаному будинку не проживає, а її реєстрація в будинку перешкоджає позивачу у вільному здійсненні права володіння та користування ним. Зазначив, що вільного житлового приміщення для окремого проживання ОСОБА_1 в спірному будинку немає.

Треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в засідання апеляційного суду вимоги апеляційної скарги заперечили. Також вказали, що їхня мама ОСОБА_1 в житловому будинку не проживає тривалий час, дуже рідко приїжджає в Україну та інколи на кілька днів залишається у їхньому будинку. Однак, з ними не проживає, хоч ніяких перешкод у цьому матері ніхто не чинить.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, третіх осіб, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, враховуючи положення ч.2 ст.405 ЦК України та ст. 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виходив з того, що ОСОБА_1 не проживає без поважних причин за місцем реєстрації більше року, тривалий час проживає за межами України - в Республіці Польща. Позивач є співвласником будинку, тому йому і належить право на володіння відповідним будинком, без втручання в таке володіння особою, яка не має речових прав на відповідний будинок.

З цим висновком погоджується і колегія суддів апеляційного суду з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 09.10.2014 ухвалою Івано-Франківського міського суду визнано мирову угоду сторін, якою будинок за адресою: АДРЕСА_1 визнано спільною сумісною власністю сторін та їх чотирьох дітей (т.1 а.с.33-35).

Згідно акту про проведені електронні торги від 21.06.2019 1/6 частка домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 , була реалізована на прилюдних торгах, переможцем яких став ОСОБА_3 . Майно ним придбане за сумою: 438 999,75 грн (т.1 а.с.55).

До викупу цієї частки відповідно до витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №172467150 від 03.07.2019 по 1/6 вказаного вище будинку було зареєстровано за позивачем та дітьми (т.2 а.с112-116).

Судом з`ясовано, що згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 14.03.2014 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано. Після припинення сімейних відносин з позивачем ОСОБА_1 не проживає у згаданому вище будинку тривалий час - більше одного року. Ця обставина підтверджена належними і допустимими доказами.

Перш за все звертає на себе увагу той факт, що ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом за погодженням з повнолітніми дітьми, які є співвласниками будинку (т.1 а.с.40), яким відомо краще за всіх обставини і причини відсутності їх матері.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 надано також: акти обстеження про не проживання особи за місцем реєстрації (т.1 а.с.45-54); акт державного виконавця від березня 2016 року про те, що відповідач не проживає у спірному будинку, і в ньому відсутнє її майно для звернення стягнення (т.1 а.с.154); акт від 26.09.2019, складений соціальним педагогом (т.1 а.с.155) та акт від 30.09.2019 дільничних офіцерів поліції, де зазначено, що відповідач відсутня і не проживає в спірному будинку (т.1 а.с.156). Цим документальним відомостям судом першої інстанції дано належну оцінку.

Крім того, тривалу відсутність відповідача у наведеному вище будинку підтвердили сусіди: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які допитані в якості свідків.

Посилання апелянта на те, що згаданими вище актами не доведено її відсутність у будинку більше одного року, є голослівними, і висновків суду вони не спростовують. Адже, й сама ОСОБА_1 не заперечує того, що вона не проживає з колишнім чоловіком і дітьми у зв`язку із роботою у Республіці Польща. Слід зауважити, що необхідність пошуку роботи за кордоном відповідачкою не доведено об`єктивними доказами. Терміни та умови роботи ОСОБА_1 в Польщі не підтверджені трудовим контрактом. Тому немає правових підстав визнати її тривалу відсутність у згаданому вище будинку такою, що викликана поважними причинами. Крім того, ніяких перешкод у проживанні відповідачки в будинку з своїми дітьми судом не встановлено.

Та обставина, що ОСОБА_1 під час повернення до України на незначний період часу приїжджала до дітей і перебувала з ними у будинку, не спростовує висновку місцевого суду про обґрунтованість пред`явленого до неї позову.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 крім того зазначив, що після розірвання шлюбу проживання з відповідачкою в одному будинку є неможливим і недоцільним, враховуючи відносини, які склались між ними. На цю обставину суду вказали також повнолітні діти сторін: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . І колегія суддів із цим посиланням позивача погоджується, оскільки воно, крім пояснень повнолітніх дітей сторін підтверджується відсутністю в будинку вільних житлових кімнат.

На думку колегії суддів, визнання припиненим права користування ОСОБА_1 згаданим житловим будинком не спричинить шкоду її законним інтересам. Адже, в цьому будинку із сім`єю вона вже не проживає, участі в його утриманні не приймає. Крім того, відповідачу належить право на 35/100 в праві власності на будинок АДРЕСА_2 відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №191208054 від 03.12.2019 (т.1 а.с.169-175). Село Загвіздя входить у межі міста Івано-Франківська.

Ніяких документальних відомостей про те, що цим будинком користуватись не має можливості, що будинок непридатний для проживання, ОСОБА_1 суду не надала. Дійсна сутність відповідних позовних вимог ОСОБА_3 колегією суддів оцінюється, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Слід зауважити, що хоч в позовній заяві ОСОБА_3 в обґрунтування своїх вимог посилається на частину 2 ст.405 ЦК України, фактичні обставини справи підтверджують можливість застосування до спірних правовідносин й ч.2 ст.406 ЦК України для захисту законних інтересів власника приміщення.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорюються відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

В цьому аспекті апеляційний суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак, при розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти до висновку про те, що припинення права користування особи житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Слід зауважити, що в даній справі спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжям, одному з яких - ОСОБА_3 належить 2/6 часток житлового будинку. Право ж відповідачки на 1/6 частку вказаного будинку припинено після її реалізації на прилюдних торгах (т.1 а.с.55). Однак, у цьому населеному пункті їй на праві власності належить частка присадибної ділянки і будинку, в якому ОСОБА_1 може проживати.

Встановлено, що ОСОБА_1 втратила статус члена сім`ї власника спірного будинку, будь-яких правочинів між відповідачкою та власниками спірного будинку щодо користування житловим приміщенням вчинено не було; відповідач вибула із спірного будинку та проживає у Республіці Польща, ніякої участі в утриманні будинку не приймає.

На думку колегії суддів, припинення сімейних відносин ОСОБА_1 з позивачем унеможливлює користування нею без порушення прав власників згаданим будинком, в якому відсутні вільні житлові кімнати, тобто унеможливлює мирне володіння майном власників.

Це узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), в якій, зокрема, наведено аналіз норм Житлового і Цивільного Кодексу України щодо права користування житлом членами сім`ї власника та бувшими членами його сім`ї, а також вказано на необхідності дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідача як колишнього члена його сім`ї на користування будинком.

На думку колегії суддів, за наведених вище обставин суд першої інстанції, з урахуванням вимог статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції зробив обґрунтований висновок про задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно установлених обставин справи, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права. Тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 22 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 03 лютого 2021 року.