Ухвала

04 червня 2021 року

м. Київ

справа № 760/5896/18

провадження № 61-9150ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» (далі - ДП «Державний експертний центр МОЗ України») від 05 грудня 2017 року № 809к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 ».

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що наказом ДП «Державний експертний центр МОЗ України» від 21 листопада 2016 року № 782 його було звільнено з посади «помічник (з питань внутрішнього контролю) начальника Управління телекомунікаційних мереж та внутрішнього контролю» на підставі пункту 6 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. У грудні 2016 року він звернувся до суду з позовом до ДП «Державний експертний центр МОЗ України» про скасування вказаного наказу і поновлення на роботі. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року його позов задоволено, скасовано згаданий наказ і поновлено його на роботі. На виконання цього рішення суду ДП «Державний експертний центр МОЗ України» видало наказ від 05 грудня 2017 року № 809к, яким його було поновлено на роботі. Однак видання вказаного наказу не відповідає вимогам чинного законодавства та не може вважатися належним виконанням рішення суду про поновлення на роботі, оскільки посада «помічник (з питань внутрішнього контролю) начальника Управління телекомунікаційних мереж та внутрішнього контролю» не була передбачена штатним розписом ДП «Державний експертний центр МОЗ України». На час пред`явлення позову у штатному розписі відповідача також відсутня зазначена посада, так як і не передбачений структурний підрозділ «Управління телекомунікаційних мереж та внутрішнього контролю». У зв`язку з цим нарахування йому заробітної плати за перебування його на посаді, яка не включена до штатного розпису, з Фонду заробітної плати відповідача не може бути законним. Зазначені обставини порушують його право на працю і оплату праці.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 05 листопада 2019 року позов задоволено. Визнано протиправним і скасовано наказ ДП «Державний експертний центр МОЗ України» від 05 грудня 2017 року № 809К «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 ». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року апеляційну скаргу ДП «Державний експертний центр МОЗ України» задоволено. Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 листопада 2019 року скасовано і ухвалено нову постанову, якою в задоволенні позову відмовлено.

01 червня 2021 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 листопада 2019 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є визнання протиправним та скасування наказу про поновлення позивача на роботі.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Необхідність розгляду справи в касаційному порядку ОСОБА_1 мотивував тим, що справа має для нього виняткове значення, оскільки відповідач не вчинив всіх необхідних дій для виконання рішення суду про поновлення його на роботі на попередніх умовах. Вказані обставини порушують його право на працю.

Зазначені доводи не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваним судовим рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, тому що це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Оцінка судом «винятковості справи» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Тому особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин в такій скарзі.

Доводи заявника стосуються його незгоди з виконанням відповідачем рішення суду про поновлення на роботі та не дають підстав для висновку про порушення його трудових прав, оскільки заявника поновлено на посаді, на якій він працював до звільнення, він виконує посадові обов`язки і отримує заробітну плату.

Посилання позивача на те, що він був поновлений на посаді, яка на час поновлення не існувала, так як не була внесена до штатного розпису, не заслуговує на увагу, оскільки це не вплинуло на виконання рішення суду про поновлення його на роботі.

Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2019 року у справі № 487/3848/17 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2019 року у справі № 761/9268/17.

Виходячи із статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Посилання заявника на неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 756/6746/16-ц та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року у справі № 808/2741/16, не заслуговує на увагу, оскільки у вказаних справах встановлені обставини, які не є подібними до обставин, встановлених судами попередніх інстанцій в цій справі. У справі № 756/6746/16-ц предметом позову було визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. У справі № 808/2741/16 предметом позову було скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Натомість в цій справі предметом позову є скасування наказу про поновлення позивача на роботі. Тобто в цій справі суди не давали оцінки правомірності звільнення позивача з роботи. А у справах №№ 756/6746/16-ц, 808/2741/16 суди не давали оцінки правомірності виданого роботодавцем наказу про поновлення працівника на роботі за обставин, коли на час такого поновлення посада працівника не була внесена до штатного розпису.

Судовими рішеннями у подібних правовідносинах є такі рішення, в яких подібними є: предмети спору; підстави позову; зміст позовних вимог; встановлені судом обставини та однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 523/6003/14-ц, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 20 червня 2018 року у справі № 755/7957/16-ц, від 26 червня 2018року у справі № 2/1712/783/2011, від 26 червня 2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04 липня 2018 у справі № 522/2732/16-ц).

У наведених заявником справах та в цій справі предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судами обставини є різними, тому аргументи заявника про неврахування апеляційним судом правових висновків Верховного Суду є неспроможними.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер і предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду заява ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» про визнання протиправним та скасування наказу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко