Єдиний унікальний номер справи 333/1840/19
Номер провадження 2/333/43/21
РІШЕННЯ

Іменем України

01 червня 2021 року міста Запоріжжя

Комунарський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого - судді Стоматова Е.Г., за участю секретаря судового засідання Артеменко А.М., розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м.Запоріжжя цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 ), приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Каценельсон Ольги Валеріївни ( АДРЕСА_5 ) про визнання недійсною довіреності, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом і, з урахуванням поданих 19.12.2019 року уточнень, просить: - визнати недійсною повністю з моменту видачі довіреність від 23.12.2016 року, зареєстровану в Єдиному реєстрі довіреностей за №1808, видану від імені ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_6 ), посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Каценельсон Ольгою Валеріївною (свідоцтво №7471);

- зобов`язати приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Каценельсон Ольгу Валеріївну скасувати запис у Єдиному реєстрі довіреностей №1808;

- визнати неправомірними дії приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Каценельсон Ольги Валеріївни ( АДРЕСА_5 ) при посвідченні довіреності від 23.12.2016 року зареєстрованої в реєстрі довіреностей за №1808;

- визнати недійсним повністю з моменту укладення договір купівлі-продажу транспортного засобу №2341/2016/260159 від 23.12.2016 року між ОСОБА_1 , в особі якої діяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 предметом якого є транспортний засіб Toyota Auris 1.6L реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

- залучити до участі в справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 ).

В обґрунтування заявлених позовних вимог вказує на те, що вона є потерпілою у кримінальному провадженні №0002288 від 24.12.2016, що знаходиться у провадженні Запорізького відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.3 ст.289 КК України. Обставини кримінального провадження полягають в тому, що в грудні 2016 року група невідомих людей обікрали будинок позивача та незаконно заволоділи транспортним засобом Toyota Auris 1.6L реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належав позивачці на праві приватної власності. Після незаконного заволодіння автомобілем позивачки, вони незаконно розпорядились їм та продали третій особі. Як виявлено під час досудового розслідування, ці особи діяли на підставі довіреності, яку посвідчила та видала начебто від імені позивачки нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Каценельсон Ольга Віталіївна. За змістом якої від імені позивачки довірено ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 право розпоряджатись належним їй автомобілем. Вказана довіреність видана 23.12.2016 року, в час коли позивачка перебувала за кордоном. Осіб на яких видана вищезазначена довіреність позивачка не знала, жодного волевиявлення на вчинення продажу автомобіля не виявляла. Вважає, що вищевказана довіреність засвідчена нотаріусом у супереч ЗУ «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Ухвалою судді від 08.04.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

02.05.2019 року на адресу суду через канцелярію надійшло пояснення щодо позову ОСОБА_6 в яких вона просить відмовити у задоволенні позову, з причини його необґрунтованості.

13.06.2019 року на адресу суду через канцелярію надійшла заява з процесуальних питань представника ОСОБА_6 адвоката Лаптинського І.Г. в якій він просить відмовити позивачці у прийнятті у якості доказів відповіді ГУ НП в Запорізькій області від 27.03.2019 року та витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 08.02.2017 року з підстав порушення позивачкою вимог ст.83 ЦПК України.

Ухвалою суду від 13.06.2019 року витребувано з Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області інформацію щодо усіх власників та правових підстав набуття кожною особою (якщо виявлено їх кілька) у власність транспортного засобу автомобілю Toyota Auris, номер шасі (кузова) НОМЕР_3 , 2014 року випуску, реєстраційний номер станом на 23.12.2016 року НОМЕР_2 , починаючи з 23.12.2016 року по теперішній час.

Ухвалою суду від 13.06.2019 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

09.07.2019 року на адресу суду через канцелярію надійшли заперечення на пояснення ОСОБА_6 щодо позову представника позивачки ОСОБА_7 в яких вона просить долучити до матеріалів справи заперечення на пояснення щодо позову.

Ухвалою суду від 14.11.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

19.11.2019 року на адресу суду через канцелярію надійшла заява про усунення недоліків представника позивача ОСОБА_8 .

Ухвалою суду від 20.11.2019 року продовжено розгляд цивільної справи, призначено по справі підготовче засідання.

09.12.2019 року на адресу суду через канцелярію надійшла апеляційна скарга ОСОБА_9 на ухвалу суду від 20.11.2019 року.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 16.12.2019 року повернуто апеляційну скаргу ОСОБА_9 на ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 20.11.2019 року, особі, яка подала апеляційну скаргу.

19.12.2019 року на адресу суду через канцелярію надійшла заява про зміну предмету позову представника позивачки ОСОБА_8

12.03.2020 року до суду надійшли заперечення проти прийняття уточненої позовної заяви представника ОСОБА_6 адвоката Лаптинського І.Г. в яких просить суд відмовити позивачу у прийнятті його заяви про зміну предмета позову від 19.12.2019 року.

21.03.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому ОСОБА_6 зазначила, що позов є необґрунтований та не підлягає задоволенню.

Ухвалою суду від 02.06.2020 року витребувано з Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області копію договору купівлі-продажу легкового автомобіля від 21.08.2018 року, за яким відбувся перехід права власності від ОСОБА_3 до ОСОБА_1 на автомобіль Toyota Auris, номер шасі (кузова) НОМЕР_3 , 2013 року випуску, реєстраційний номер станом на 23.12.2016 року НОМЕР_2 .

Ухвалою суду від 25.03.2021 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином, надали заяву про розгляд справи без їх участі, просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилась про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзивів на позовну заяву не надавали.

Відповідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п.1 ст.6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п.52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п.40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Згідно із ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_4 Toyota Auris, номер шасі (кузова) НОМЕР_3 , 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 08.02.2013 року зареєстрований за ОСОБА_1 .

Відповідно довіреності від 23.12.2016 року посвідченою приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Каценельсон О.В., підписаною ОСОБА_1 , особу її встановлено , дієздатність перевірено. Зареєстровано в реєстрі за №1808.

Тобто нотаріус Каценельсон О.В. виконуючи вимоги ЗУ «Про нотаріат», встановила особу учасників цивільних відносин, а саме особу позивача ОСОБА_1 за допомогою її паспорта.

З сертифікату на право продажу авіаційних перевезень АА №007430 на ім`я позивача вбачається маршрут Україна Туреччина з 19.12.2016 року по 24.12.2016 року.

З паспорта серія НОМЕР_5 на ім`я позивача не можливо встановити час вибуття та прибуття до України.

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 20.02.2017 року №334/1048/17 надано дозвіл на тимчасове доступ і вилучення нотаріальної справи на автомобіль «TOYOTA AURIS» державний номерний знак НОМЕР_2 , що знаходиться у розпорядженні приватного нотаріуса Каценельсон О.В., за адресою: м.Запоріжжя, вул.Грязнова, 71/1, у тому числі оригінал довіреності №НВО 082925 Р №1808.

З протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 24.02.2017 року вбачається, що вищевказана ухвала суду виконана, та складено опис речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді, а саме довіреність №НВО 082925 Р №1808, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , довідка про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_1 , паспорт серія НОМЕР_6 на ім`я ОСОБА_1 , витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей №32869657 від 23.12.2016 року, заяву НВО 930187 №332, тимчасове посвідчення особи громадянина України № НОМЕР_7 , витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей №33448796.

Відповідно скарги на дії приватних нотаріусів від 01.11.2018 року позивачка зверталась до Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, Міністерство юстиції України остання просила провести перевірку діяльності приватного нотаріуса Запорізького міського округу Каценельсон О.В., підготувати та направити подання щодо анулювання свідоцтва ОСОБА_6 про право на заняття нотаріальною діяльністю №7471, щодо анулювання свідоцтва ОСОБА_10 про право на заняття нотаріальною діяльністю №1216, зупинити діяльність приватного нотаріуса Запорізького міського округу Каценельсон О.В. свідоцтво про право на заняття нотаріальною діяльністю №7471 та приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Спірідонової М.А. свідоцтво про право на заняття нотаріальною діяльністю №1216.

Листом №П8-юр-21/05 від 19.04.2019 року ОСОБА_6 надана інформація стосовно результатів розгляду скарги ОСОБА_1 .

З листа №К-1540/05-18/09-27; К-1591/1/05-18/09-37 від 30.11.2018 року вбачається, що за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 встановлено, що відповідно 23.12.2016 року за реєстровим номером №1808 приватним нотаріусом Каценельсон О.В. посвідчено довіреність від імені ОСОБА_1 на право розпоряджатись належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , виданого Запорізьким ВРЕР №1 УДАІ ГУМВС України в Запорізькій області 08.02.2013 року, автомобілем марки Toyota, модель Auris 1.6L, випуску 2013 року, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , тип ТЗ легковий хетчбек-В, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований Запорізьким ВРЕР №1 УДАІ ГУМВС України в Запорізькій області 08.02.2013, на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , кожен має право діяти самостійно.

Відповідно до вимог ст.43 ЗУ «Про нотаріат» при вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії.

Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії.

При посвідченні зазначеної довіреності нотаріусом особу довірителя було встановлено за паспортом громадянина України серії НОМЕР_6 , виданим Комунарським РВ УМВС України в Запорізькій області 21.09.1955 року, нотаріус ретельно перевірила надані документи та в неї не виникло сумнівів щодо їх дійсності. У зв`язку з чим нотаріусом було посвідчено від імені позивачки довіреність, на якій поставлений підпис довірителем особисто.

Також відповідно до вимог п.7.1, 7.47 правил ведення нотаріального діловодства, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.12.2010 №3253/5, запис про вчинену нотаріальну дію було зроблено в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, в якому довіритель поставив свій підпис.

Відповідно до ст.27 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулась до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа.

З листа №2831/06/03-2019 від 27.03.2019 року вбачається, що Олександрівським ВП Дніпровського ВП ГУНП проводить досудове розслідування по кримінальному провадженню №000621, розпочате а ознаками кримінального правопорушення , передбаченого ч.1 ст.3652 КК України, що також підтверджується витягом з ЄРДР від 27.03.2019 року.

Суд не приймає до уваги копії постанови про призначення судової почеркознавчої експертизи від 22.06.2018 року та висновок експерта №4-227 від 03.07.2018 року, які містіться на а.с.89-97, оскільки зазначені докази не засвідчені належним чином.

З листа №31/8-3382 від 24.06.2019 року вбачається, що автомобіль TOYOTA AURIS, держномер НОМЕР_2 , 2013 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , 23.12.2016 року був зареєстрований за ОСОБА_3 та 21.08.2018 року вищевказаний автомобіль був перереєстрованим на ОСОБА_1 .

Відповідно листа №15/06-01 від 15.06.2019 року Головного центру обробки спеціальної інформації ОСОБА_11 перетинала державний кордон України 19.12.2016 року та 24.12.2016 року.

За даними копії договору купівлі-продажу автомобіля від 23.12.2016 року укладеного сервісним центром МВС 2341, ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_1 здійснив продаж автомобіля TOYOTA AURIS, держномер НОМЕР_2 , 2013 року випуску, кузов № НОМЕР_3 відповідачу ОСОБА_3 .

З листа №063-17/7376/06 від 03.03.2020 року вбачається, що за результатами проведеної міжрегіональним управлінням юстиції перевірки наданих документів, не встановлені неодноразові порушення правил нотаріального діловодства, у зв`язку із чим приватний нотаріус Каценельсон О.В. не направлялась на курси підвищення кваліфікації та з цих підстав її нотаріальна діяльність не зупинялась.

Головне управління Національної поліції Запорізьке районне відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області повідомило ОСОБА_1 про проведення досудового розслідування за кримінальним провадженням №0002288 від 25.12.2016 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.185, ч.3 ст.289 КК України.

З листа №31/8-242 від 15.06.2020 року вбачається, що перехід права власності від ОСОБА_3 до ОСОБА_1 на легковий автомобіль TOYOTA AURIS, номер кузова № НОМЕР_3 , 2013 року випуску, реєстраційний номер станом на 23.12.2016 року НОМЕР_2 підтверджується договором купівлі-продажу №7571/18/000268 від 21.08.2018 року виданого ВП №1 ТОВ «ТОРАТО», договором комісії №7571/18/000268 від 21.08.2018 року виданого ВП №1 ТОВ «ТОРАТО», актом огляду реалізованого транспортного засобу №7571/18/000268 від 21.08.2018 року виданого ВП №1 ТОВ «ТОРАТО».

Згідно ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст.238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до ч.3 ст.244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Отже, за своєю правовою природою представництво за довіреністю є правовідношенням, за яким особа уповноважується вчинити правочини від імені та в інтересах довірителя.

Особливістю відносин представництва є те, що вони виникають та існують в інтересах особи, яка добровільно надала іншій особі право вчинити певний перелік дій, які вона заздалегідь схвалює. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки лише для особи, яку він представляє.

Відповідно до ч.1 ст.249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність.

Відповідно до вимог ч.1 ст.241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Згідно із ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 3-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК) мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.43 Закону України «Про нотаріат», при вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії.

Відповідно до ст.49 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо, зокрема: вчинення такої дії суперечить законодавству України; є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства. Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам законодавства або містять відомості, що принижують честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи.

Відповідно до п.п.1.1, 1.2, 2.1 Глави 4, Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції 22.02.2012 №296/5, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Нотаріуси посвідчують довіреності, складені від імені однієї або кількох осіб, на ім`я однієї особи або кількох осіб за усним зверненням довірителя. У довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити представнику.

Згідно п.6 Глави 4 Розділу ІІ вказаного Порядку, особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної, може у будь-який час скасувати довіреність або довіреність, видану в порядку передоручення. Нотаріус, завідувач державного нотаріального архіву при одержанні заяви про скасування довіреності або передоручення робить про це відмітку на примірнику довіреності, що зберігається у справах нотаріуса, у державному нотаріальному архіві, і відмітку в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій.

Якщо особа, яка видала довіреність, подасть примірник довіреності, що є у неї, напис про скасування довіреності або передоручення робиться і на цьому примірнику, після чого він разом із заявою додається до примірника, що зберігається у справах нотаріуса, в державному нотаріальному архіві.

Повідомлення особи, яка видала довіреність, представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність, про скасування довіреності може бути оформлено нотаріусом згідно з цим Порядком шляхом передавання відповідної заяви.

Відповідно до п.7 Глави 4 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затверджений Наказом Міністерства юстиції 22.02.2012 №296/5 посвідчені нотаріусами довіреності, а також передоручення за ними, припинення їх дії підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиному реєстрі довіреностей у порядку, установленому Положенням про Єдиний реєстр довіреностей, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 28.12.2006 № 111/5, зареєстрованим 28.12.2006 року за №1378/13252.

За змістом ч.ч.1, 3 ст.12, ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

В ході судового розгляду не встановлено особу, яка виконала підписи в довіреності від імені позивачки ОСОБА_1 , яка під час підписання оспорюваної довіреності перебувала за кордоном.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 не підписувала зазначену довіреність, що підтверджено даними листа №15/06-01 від 15.06.2019 року Головного центру обробки спеціальної інформації, що свідчить про відсутність волі позивачки на укладення вказаної довіреності, позовні вимоги в частині визнання недійсною довіреності від 23.12.2016 року, виданої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Каценельсон О.В., на продаж автомобіля TOYOTA AURIS, номер кузова № НОМЕР_3 , 2013 року випуску, реєстраційний номер станом на 23.12.2016 року НОМЕР_2 , є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Каценельсон О.В. скасувати запис у Єдиному реєстрі довіреностей, то

Відповідно до статті 50 Закону "Про нотаріат" нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Тлумачення статті 50 Закону "Про нотаріат" свідчить, що суд не може зобов`язати нотаріуса вчиняти нотаріальні дії, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону "Про нотаріат" і належать до його компетенції.

Вирішуючи питання в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля TOYOTA AURIS, номер кузова № НОМЕР_3 , 2013 року випуску від 23.12.2016 року, укладеного між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , судом встановлено наступне.

Відповідно до ст.ст.6,11,12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Відповідно до статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та/або неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового/реального результату.

Частиною 1ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в пункті 5 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У п.26 Постанови зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони цього правочину.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").

Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте, в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст.216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). У разі задоволення віндикаційного позову суд повинен вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві понесених ним витрат на придбання майна. Такі витрати має бути стягнено зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є винною в недійсності правочину.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі (п.26 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.01.2014 р. №5).

Враховуючи те, що позивачка з 21.08.2018 року є власником автомобіля TOYOTA AURIS, номер кузова № НОМЕР_3 , 2013 року випуску, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Також судом не встановлено неправомірність дій приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Каценельсон О.В., тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.43, 44, 49 ЗУ «Про нотаріат», ст.ст.6, 11, 12, 202-204 215, 216, 229, 233, 237, 238, 241, 244, 249, 388, 627, 638, 655, 657 ЦК України, ст.ст.4, 5, 12, 13, 76, 81, 141, 247, 263, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 ), приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Каценельсон Ольги Валеріївни ( АДРЕСА_5 ) про визнання недійсною довіреності - задовольнити частково.

Визнати недійсною повністю з моменту видачі довіреність від 23.12.2016 року, зареєстровану в Єдиному реєстрі довіреностей за №1808, видану від імені ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_6 ), посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Каценельсон Ольгою Валеріївною (свідоцтво №7471).

Визнати недійсним повністю з моменту укладення договір купівлі-продажу транспортного засобу №2341/2016/260159 від 23.12.2016 року між ОСОБА_1 , в особі якої діяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 предметом якого є транспортний засіб Toyota Auris 1.6L реєстраційний номер НОМЕР_2 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_8 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_9 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_10 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 витрати по сплаті судового збору по 384 гривень 20 копійок (триста вісімдесят чотири гривні двадцять копійок) з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п.15.5) п.п.15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Веб-адреса цього документу у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua/ з посиланням на номер справи.

Повний текст судового рішення складено 10 червня 2021 року.

Суддя Комунарського районного суду

міста Запоріжжя Е.Г. Стоматов