Провадження № 2/344/1411/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

08 червня 2021 року місто Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді: Тринчука В.В.,

за участі секретаря с/з : Гудяк Х.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Івано-Франківськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до Івано-Франківського міського суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що вона з відповідачем по справі перебувала у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18.05.2020 року - розірвано. У шлюбі у сторін народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка на час розгляду справи є неповнолітньою. Вона вказує, що після розірвання шлюбу діти проживають з нею, відповідач не приймає участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дітей, а також аліменти призначені на утримання неповнолітньої дочки у добровільному порядку не сплачує. Позивач у своїй позовній заяві вказує, що вона має намір поїхати на роботу у Республіку Польща разом з неповнолітньою дочкою, вона має дозвіл на офіційне працевлаштування та проживання за кордоном, а також сертифікат, який підтверджує що її дочку прийнято у дитячий садок в місті Медзихун Крючкова М.Б. вказує, що неодноразово зверталась до відповідача як у письмовій так і в усній формі, однак погодити виїзд їхньої дички за кордон їй не вдалось, тому вона звернулась до суду з даним позовом та просить суд позовні вимоги задовольнити.

14.04.2021 року від позивача отримано заяву про уточнення позовних вимог шляхом зміни предмету позову, а саме просить надати виїзд за межі України неповнолітній ОСОБА_4 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 у період з липня по грудень 2021 року.

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не явилася, однак до початку розгляду справи подала суду заяву у якій просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, також у своїй заяві вказує що не заперечує щодо винесення судом заочного рішення по справі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд проводить розгляд справи в заочному порядку, з врахуванням одночасного існування чотирьох умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Тому суд постановив ухвалу про заочний розгляд даної цивільної справи.

Згідно з ч.3 ст. 287 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Проаналізувавши викладені в позовній заяві обґрунтування позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши також правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку.

У судовому засіданні встановлено , що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18.05.2020 року - розірвано та визначено місце проживання неповнолітньої дочки з позивачем (а.с.7-8). У шлюбі у сторін народилась дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 , актовий запис № 564 (а.с.10). Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28.02.2018 року призначено стягувати аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 (а.с.9). Згідно розрахунку заборгованості по сплаті аліментів виданого державним виконавцем, розмір вказаної заборгованості станом на 30.09.2020 року становить 51 150,00 грн. (а.с.12). ОСОБА_1 уклала договір оренди на житлове приміщення (квартири) який діє до 28.08.2021 року у АДРЕСА_1 (а.с.15-20). Згідно довідки №01-19/81 від 06.10.2020 року неповнолітня дочка відвідує дошкільний заклад (ясла-садок) №27 «Карпатська Казка» (а.с.21). Згідно скриншоту переписка сторін по даній справі ОСОБА_1 зверталась до відповідача з прохання надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дочки за кордон (а.с.22).

Згідно ст. 141 СК України мати , батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини , незалежно від того , чи перебували вони у шлюбі між собою . Розірвання шлюбу між батьками , проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом .

Згідно ст. 313 ЦК України 2003 року фізична особа, яка не досягла 16-ти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків ( усиновлювачів ), піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Згідно зі ст. 153 СК України мати , батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою , крім випадків , коли таке право обмежене законом.

Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності . Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини .

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Згідно п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України , затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 , виїзд з України громадян , які не досягли 16-річного віку ,в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків : у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій : рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину , який не досяг 16-річного віку , без згоди та супроводу другого з батьків .

Виїзд з України громадян , які не досягли 16-річного віку , в супроводі одного з батьків або інших осіб , уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням в ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі , якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску .

Згідно ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

З огляду на викладене, діючим законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, проте, встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання .

Згідно ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року в справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон ( із визначенням конкретного періоду ) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання, та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення .

Положеннями чинного законодавства передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька ( одноразовий ), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди матері на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, закріпленого ст. 141, 157 СК України.

Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном.

При вирішенні спору суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання. Суд не може задовольняти позовні вимоги щодо захисту права , яке може бути порушене в майбутньому і щодо якого невідомо, чи буде воно порушене, зокрема, вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди одного з батьків, оскільки невідомо, чи буде необхідність в отриманні дозволу, а якщо і настане така необхідність , можливо, відповідач безперешкодно його надасть.

Позивачка ОСОБА_1 не надала адреси, за якою буде перебувати дитина у разі надання судом відповідного дозволу, на підтвердження необхідно не тільки зазначити формально адресу, але і надати підтвердження того, що вказане житло буде перебувати у користуванні на час перебування поза межами України, однак у матеріалах справи відсутні будь які документальні підтвердження вказаного, а також не надано будь - яких доказів того, що для неповнолітньої дитини будуть забезпечені всі достатні та необхідні умови проживання у разі виїзду дитини за кордон, оскільки у таких справах насамперед враховуються інтереси дитини. Також суд звертає увагу на мовний бар`єр та вік дитини, оскільки дитина при виїзді за кордон у силу свого малолітнього віку буде змушена вивчати мову на якій спілкуються у країні у яку просить позивач надати тимчасовий виїзд за кордон, та пристосовуватись до звичаїв вказаної країни, що насамперед суперечитиме гармонійному розвитку та інтересам самої дитини.

За викладених обставин, суд вважає, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон на такий період, як зазначає позивачка, без згоди батька, грубо порушуватиме його право на участь у вихованні дитини та фактично позбавить його можливості знати про місцезнаходження дочки, умови проживання та інші обставини стосовно неї, а також суперечитиме інтересам самої дитини в частині її інтелектуального, морального та соціального розвитку, що згідно із вимогами чинного законодавства є неприпустимим. Тому суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити у повному обсязі.

При розподілі судових витрат суд враховує , що у задоволенні позову відмовлено, тому судові витрати не підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

На підставі наведеного та керуючись ст. 141 , 150 , 153 , 157 СК України , ст. 313 ЦК України 2003 року, ст. 1 - 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст. 10 , 19 , 81 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цивільним процесуальним кодексом України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (а після чого, безпосередньо до апеляційного суду).

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий Суддя В.В.Тринчук