Справа № 589/1350/18
Провадження № 2/589/101/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі: головуючого судді Євдокімової О.П. за участю секретаря судового засідання Юрочко Л.М., за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, у залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу.

ВСТАНОВИВ:

До Шосткинського міськрайонного суду звернулась з зазначеною позовною заявою ОСОБА_1 . Свої вимоги мотивує тим, що 9 червня 2017 року вона надала ОСОБА_4 14 000 доларів США, що складає 368298 грн 40 коп. Кошти ОСОБА_4 позичала на придбання перукарні. Зазначені обставини підтверджуються складеною розпискою від 9 червня 2017р., що являється договором позики. Але відповідачка умови договору не виконує і гроші не віддає, а тому просить стягнути їх з позивачки в судовому порядку.

У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила, що вона позичила відповідачці 9 червня 2017р. гроші які остання не віддає, тому просить стягнути їх в судовому порядкую. Згодом свої пояснення уточнила і пояснила, що гроші вона позичила ще в 2012 році, своєму сину та відповідачці. Позичала кошти на придбання перукарні. Вони за ці кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 . Згодом її син розлучився з відповідачкою, але зазначена квартира залишилась у власності відповідачки. Вимог до сина та відповідачки про повернення їй коштів вона не ставила, бо син повертав їй кошти частинами, коли 100 доларів, коли 200 . Вважає, що так як саме вона давала гроші на придбання зазначеної перукарні, яка наразі належить відповідачці, то остання мусить повернути їй кошти за зазначену квартиру. 9.06.2017року її син і позивачка трохи помирились і разом прийшли до неї. Вона підняла питання щодо неповернутих їй коштів які вона надала для купівлі перукарні, на що відповідачка написала їй розписку, що поверне зазначені кошти. В цей день жодних грошових коштів вона відповідачці не передавала. Просить стягнути з останньої еквівалент 14000 доларів США.

Представник позивача зазначену позицію позивача підтримав мотивуючи це тим, що відповідач винна позивачці кошти, які в добровільному порядку повертати не бажає, а тому просить стягнути їх з неї в судовому порядку.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі та пояснив, що 9.06.2017року позивачка жодних коштів відповідачці не передавала. Розписка була написана під примусом і являється вдаваним правочином. Жодних коштів вона від позивачки не отримувала і нічого їй не винна. Обставини викладені в позовній заяві не відповідають дійсності. Фактично своєю вимогою позивач намагається забрати вартість 1/2 частини квартири, що їй подарував чоловік під час шлюбу ще в 2013р. Зазначена квартира ними була придбана під час шлюбу в 2012 році за спільні кошти, про що зазначено в самому договорі дарування. Просить в задоволенні позову відмовити.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судовому засіданні кожна окремо пояснили, що вони розписались в розписці, яка була заздалегідь підготована. Грошей при них ніхто нікому не передавав, а лише відповідач підтверджувала, що вона винна гроші.

Суд, заслухавши у судовому засіданні пояснення учасників судового засідання, свідків, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

З тексту розписки від 9.06.2017року справи вбачається, що ОСОБА_4 винна ОСОБА_1 14000 доларів які взяла на придбання парикмахерської і зобов`язується віддати їх при первій необхідності. (а.с. 7,48).

З претензії вбачається, що ОСОБА_1 звертається до відповідачки і зазначає, що 9 червня 2017 року передала останній гроші в борг у розмірі 14000 доларів які просить повернути. (а.с.8).

З договору дарування від 15 лютого 2013року вбачається, що ОСОБА_7 і ОСОБА_8 перебуваючи в шлюбі, за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 , але зареєстрована вона була на ОСОБА_9 . Вважають, квартиру спільною сумісною власністю і що і кожному з них належить по 1/2 частці квартири, тому за домовленістю, вони визначили, що ОСОБА_4 належить 1/2 частка квартири на праві власності. Крім цього згідно умов договору ОСОБА_9 дарує ОСОБА_4 свою 1/2 частку зазначеної квартири, тому до ОСОБА_4 переходить право особистої приватної власності на всю квартиру.(а.с. 11-12)

З витягу з державного реєстру від 15.02.2013року вбачається, що ОСОБА_4 є власницею квартири АДРЕСА_1 ,(а.с.13)

З пояснень сторін вбачається, що саме ця квартира і була переобладнана в перукарню.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі

№ 6-1967цс15 наведений правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження

№ 61-30435сво18) міститься висновок, що «реальним (від лататинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 209/3022/16-ц (провадження № 61-8487св18) зазначено, що «аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору,

а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником»

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

За змістом положень частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (частина перша, друга статті 76 ЦПК України).

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Так позивач не надала необхідних доказів, що між нею та позивачем 9.06.2017року виникли правовідносини саме із договору позики грошових коштів, бо вказана розписка не містить відомості, що відповідач отримала зазначені кошти.

У судовому засіданні сама позивач пояснила, що зазначені гроші вона надавала своєму сину і своїй невістці - ОСОБА_4 , коли вони проживали в шлюбі, ще в 2012році, на відкриття бізнесу перукарні. Вимагає ці кошти з відповідачки тому, що після розірвання шлюбу перукарня залишилась у колишньої невістки.

З зазначеного випливає, що між позивачкою та відповідачкою не було домовленості, щодо позики останньою грошей на придбання перукарні, не були узгоджені умови позики, встановлено терміну їх повернення.

Разом з цим зазначені пояснення позивачки не узгоджуються з письмовими доказами по справі, а саме договором дарування квартири яку позивачка називає перукарнею. В якому зазначено, що квартира придбана за спільні кошти подружжя.

Зміст розписки від 9.06.2017 року не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів та підтвердження факту передачі коштів відповідачу.

В розписці зазначено, що відповідач винна позивачці кошти за перукарню.

Разом з цим в договорі даруванні, зазначеної вище квартири (на даний час перукарні), який посвідчено нотаріусом, зазначено, що квартира придбана за спільні кошти подружжя. Дата укладення договору 2013 рік.

Докази придбання перукарні відсутні.

Суд також звертає увагу на те, що відповідачка не мала оригіналу розписки, що також ставить під сумнів укладення зазначеного договору та наміру сторін виконувати його.

Таким чином судом встановлено, що 9.06.2017 року між сторонами не було укладено договору позики, як то зазначено в позовній заяві, так як позивач не передавала відповідачці, а остання не отримувала жодних грошових коштів від позивача. Розписка відповідача жодним чином містить відомостей щодо позики грошей та умов їх повернення. Крім цього не доведено належними доказами, що відповідачка будь коли отримувала від позивачки гроші, у зазначеному розмірі, на придбання перукарні і брала на себе зобов`язання повернути їх .

За таких обставин, в задоволенні позовних вимог слід відмовити .

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 81,76,209, 212-215, 224,226 Цивільного процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу у розмірі 14 000 доларів США, що складає 368298 грн 40 коп. за борговою розпискою від 9 червня 2017 року відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Повний текст рішення виготовлено та проголошено 03.02.2021 року о 10-00 год.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області О.П.Євдокімова