ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2021 року м. Київ

справа № 757/1997/20

провадження № 22-ц/824/8344/2021

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 травня 2020 року у складі судді Бусик О. Л. у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

встановив:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що постановою Кабінету Міністрів України його було введено до складу правління ПАТ «Українська залізниця»,правонаступником якого є АТ «Українська залізниця». 23 серпня 2016 року сторони уклали контракт.

Відповідно до підпункту 3 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 07 жовтня 2015 року № 815» ОСОБА_1 виведено зі складу правління АТ «Укрзалізниця».

Наказом (розпорядженням) АТ «Укрзалізниця» від 14 червня 2019 року № 122/ос його було звільнено з посади члена правління на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, з яким він був ознайомлений в цей же день.

Однак позивачу в день звільнення не була виплачена щорічна премія за 2016 рік, яка є складовою заробітної плати і яка була передбачена контрактом.

Лише на засіданні Наглядової Ради АТ «Укрзалізниця» 19 червня 2019 року згідно з витягом з протоколу від 17 вересня 2019 року № А-12/56 прийнято рішення про схвалення досягнутих показників відносно карт оцінки результатів праці за 2016 рік, що є підставою для прийняття Правлінням товариства рішення про нарахування та виплату членам правління попереднього складу річної премії за 2016 рік у розмірі 2 533 531,47 грн. Фактично ж виплачено позивачу вказану винагороду за 2016 рік було лише 25 жовтня 2019 року.

Позивач вважає, що оскільки роботодавцем не виконано вимоги статті 116 КЗпП України про виплату при звільненні всіх сум, що належать йому від підприємства, то на роботодавця покладається відповідність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Тому, посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути на свою користь з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 15 червня 2019 року до 25 жовтня 2019 року в сумі 1 812 979 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 травня 2020 року відмовлено задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач просив рішення суду першої інстанції скасувати через порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скаргиОСОБА_1 посилався на те, що в даному випадку винагорода має компенсаційний характер та є компенсаційною виплатою й має бути оплачена відповідно до умов укладеного трудового контракту. При цьому, відповідачем порушені умови контракту, що є підставою для його відповідальності.

Також зазначав, що відповідач не надав жодних доказів, які б підтверджували або спростовували обставини зазначені в позовній заяві або наявність підстав для звільнення від доказування.

Скаржник зауважував, що суд самостійно повинен був визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору, навіть щодо якої помиляються сторони.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 травня 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 31 березня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В суді апеляційної інстанції представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача АТ «Українська залізниця» просив відмовити у її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, розглянувши матеріали справи, надані докази, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 23 серпня 2016 року між ПАТ «Укрзалізниця» та ОСОБА_1 укладено контракт, який є особливою формою строкового трудового договору.

За умовами контракту ОСОБА_1 призначається на посаду члена Правління ПАТ «Укрзалізниця».

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 червня 2019 року № 488 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 07 жовтня 2015 року № 815» ОСОБА_1 виведено зі складу Правління АТ «Укрзалізниця» з припиненням відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України його повноважень як члена Правління.

Згідно з наказом (розпорядженням) АТ «Укрзалізниця» від 14 червня 2019 року № 1226/ос ОСОБА_1 звільнено з 14 червня 2019 року у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб на підставі пункту 5 статті 41 КЗпП України, підстава - постанова Кабінету Міністрів України від 05 червня 2019 року № 488. В наказі зазначено, що ОСОБА_1 виплачується компенсація 13 днів відпустки за період з 28 вересня 2018 року до 14 червня 2019 року та виплата одноразової грошової допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку на підставі статті 44 КЗпП України.

Відповідно до витягу з протоколу засідання Наглядової ради АТ «Укрзалізниця» від 19 червня 2019 року схвалено досягнення виконання показників членами Правління попереднього складу відносно Карт оцінки результатів праці за 2016 рік, що є підставою для прийняття Правлінням рішення про нарахування та виплату членам Правління премії за 2016 рік, а саме: ОСОБА_1 - 2 533 531,47 грн.

Згідно з випискою з особового рахунку позивача 25 жовтня 2019 року вказану премію було перераховано позивачу.

Позивач зазначив, що в день виплати не була виплачена щорічна премія за

2016 рік, яка є складовою заробітної плати і яка була передбачена контрактом, а тому роботодавцем не виконано вимоги статті 116 КЗпП України про виплату при звільненні всіх сум, що належать позивачу від підприємства, що є підставою для покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт неповного розрахунку з позивачем в день його звільнення не підтвердився, тому застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України є безпідставним.

Суд касаційної інстанції, скасовуючи судове рішення апеляційної інстанції про залишення без змін рішення місцевого суду у даній справі, зазначив, що вимога позивача ОСОБА_1 про стягнення заявленої ним суми потребує дослідження фактичних обставин, зокрема, періоду такого стягнення, а саме - з 14 червня 2019 року (день звільнення) по 25 жовтня 2019 року (день фактичного розрахунку), так і обчислення його конкретного розміру.

На виконання вказівок Верховного суду викладених у постанові від 31 березня 2021 року, судова колегія перевіривши доводи апеляційної скарги позивача щодо вищевикладених обставин справи, приходить до наступного.

Так, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій.

Статтею 116 КЗпП України передбачено виплата в день звільнення всіх сум які належать працівнику при звільненні, у разі затримки такого розрахунку, наступають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача заслуговують на увагу, оскільки встановлено, що премія за 2016 рік в розмірі 2 533 531,47 грн. позивачу ОСОБА_1 не була виплачена в день звільнення 14 червня 2019 року, а виплачена була лише 25 жовтня 2019 року, тому наявні підстави для застосування положень ст.117 КЗпП України, яка спрямована на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку.

Разом з тим, розмір такої виплати у сумі 1 812 979,60 грн., розрахований позивачем згідно чинного законодавства, виходячи з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, на думку судової колегії підлягає зменшенню з таких міркувань.

Так, з урахуванням обставин справи, істотної диспропорції вказаної суми, що підлягає стягненню, не тривалий період затримки розрахунку, враховуючи те, що в разі присудження позивачу до виплати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненніу вищенаведеній сумі, можуть бути порушені права інших працівників відповідача на оплату їх праці, тому колегія суддів вважає за необхідне застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначивши його в розмірі 18 130 грн. тобто, 1 % від заявленої позовної вимоги.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 18 130 грн.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, із відповідача на користь позивача слід стягнути 473 грн. сплаченого судового збору за подання позову, апеляційної та касаційної скарг, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (21020+15765+10510=47295:100).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 18 130 (вісімнадцять тисяч сто тридцять) грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 473 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст складено 10.06.2021 року

Головуючий:

Судді :