У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2021 року місто Рівне

Суддя Рівненського міського суду Рівненської області Першко О.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів) про зняття арешту з майна,

В С Т А Н О В И Л А:

10 червня 2021 року ОСОБА_1 (надалі позивач), діючи через свого представника ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів), в якому просить зняти арешт з усього її майна, в тому числі з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, б/н, виданої 29 січня 2008 року державним виконавцем Кравчук О.О. відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції.

Позовну заяву мотивує тим, що їй стало відомо, що належне їй усе майно, в тому числі квартира за адресою: АДРЕСА_1 перебуває під обтяженням (арештом) на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеної 29 січня 2008 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Рівненського міського юстиції Кравчук О.О.

Відповідно до інформації, наданої Рівненським міським відділом державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) листом від 02 червня 2021 року №ПІ-С-10/20.1-27 у відділі на виконанні не перебували і станом на 02 червня 2021 року не перебувають виконавчі провадження відносно ОСОБА_3 . Виконавче провадження в ході якого винесено постанову б/н від 29 січня 2008 року, на підставі якої зареєстровано арешт нерухомого майна за №6547987, знищено із закінченням строку його зберігання та не обліковується у системі АСВП.

Також вказує, що з постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 29 січня 2008 року вбачається, що виконавче провадження було відкрито на підставі виконавчого листа №2-8020 від 30 листопада 2007 року виданого Рівненським міським судом щодо стягнення з ОСОБА_4 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Рівненської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості по кредиту в розмірі 4 179,68 дол. США, що становить 21 107,38 грн. та 241,07 грн. в рахунок відшкодування судових витрат та виконавчого збору в сумі 2 134,84 грн., а всього 23 483,29 грн. Однак, відповідно до довідки базового відділення АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 01 червня 2021 року вих. № Д5-В123/30121 станом на 31 травня 2021 року ОСОБА_4 не має діючих кредитів в АТ «Райффайзен Банк Аваль».

Таким чином, станом на дату звернення до суду заборгованість на забезпечення стягнення якої було накладено арешт, не існує, матеріали виконавчого провадження знищено, а строки повторного пред`явлення виконавчого документу до виконання сплинули.

Рівненський міський відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) листом від 02 червня 2021 року №ПІ-С-10/20.1-27 повідомив, що державному виконавцю законом не надано право щодо вчинення дій відносно знищеного виконавчого провадження за закінченням строку його зберігання, яке не обліковується у Автоматизованій системі виконавчих проваджень.

Разом з цим, арешт може бути зняти за рішення суду.

Вказує, що на час звернення з позовною заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно, порушується її право власності, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно не вбачається, а тому її право підлягає судовому захисту у заявлений нею спосіб шляхом зняття арешту з майна.

Ознайомившись із матеріалами доходжу наступного висновку.

Як слідує з постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, яка винесена 29 січня 2008 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції Кравчук О.О., при примусовому виконанні виконавчого листа №2-8020 від 30 листопада 2007 року, виданого Рівненським міським судом щодо стягнення солідарно з ОСОБА_4 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Рівненської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості по кредиту в розмірі 4 179,68 дол. США, що становить 21 107,38 грн., 241,07 грн. в рахунок відшкодування судових витрат та виконавчого збору у сумі 2 134,84 грн., а всього 23 483,29 грн., накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_4 , та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_4 . Наявність заборони відчуження об`єктів нерухомого майна також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №259493838 від 02 червня 2021 року.

Як слідує з відповіді Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів) від 02 червня 2021 року №ПІ-С-10/20.1-27 згідно з даними Автоматизованої системи виконавчого провадження у відділі на виконанні не перебували та станом на 02 червня 2021 не перебувають виконавчі провадження відносно ОСОБА_3 . Виконавче провадження в ході якого винесено постанову б/н від 29 січня 2008, на підставі якої зареєстровано арешт нерухомого майна за №6547987, знищено із закінченням строку його зберігання та не обліковується у системі АСВП

Також, 09 березня 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Старовишнівецькою сільською радою Збаразького району Тернопільської області 09 березня 213 року, серії НОМЕР_1 .

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19), у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 161/3171/19 (провадження № 61-2484св20), у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 157/298/19 (провадження № 61-20261св19.

Окрім того, у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 травня 2021 року № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19) вказано, що Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не вбачає підстави для відступу від висновку, викладеного в постановах від 29 липня 2020 року в справі № 161/3171/19 (провадження № 61-2484св20), ухваленій Верховним Судом у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, від 20 січня 2021 року в справі № 157/298/19 (провадження № 61-20261св19), ухваленій Верховним Судом у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду, оскільки висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про закриття провадження є обґрунтованим, так як арешт накладено на майно з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому заявники не можуть виступати позивачами у даних справах і такі справи не підлягають розгляду в позовному провадженні.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року № 636/2408/19 (провадження № 61-21706св19), оскільки фактичні обставини у цих справах різні.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеного в постанові від 23 грудня 2020 року № 554/7908/17-ц (провадження № 61-4357св19), в якій суд за аналогічних обставин дійшов протилежного висновку про наявність підстав для відмови в позові, за умови якщо позивач (боржник по виконавчому провадженню) неправильно обрав спосіб захисту своїх прав та інтересів.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивач ОСОБА_3 є боржником у виконавчому провадженні, в межах якого винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 29 січня 2008 року, тому вона не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, слід відмовити у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, оскільки арешт накладено на майно ОСОБА_3 , яка є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому вона не може виступати позивачем у даній справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.

Керуючись ст.ст. 186, 260, 353 ЦПК України, суддя,

У Х В А Л И Л А:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів) про зняття арешту з майна.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд Рівненської області протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повне судове рішення складено 11 червня 2021 року.

Суддя О.О. Першко