Провадження № 2/243/43/2021
РІШЕННЯ

І м е н е м У к р а ї н и

«03» червня 2021 року м. Слов`янськ

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого - судді Дюміної Н.О.,

при секретарі - Прилуцькій А.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

представника третьої особи Титаренко І.М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференцзв`язку в залі суду м. Слов`янська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Відділ опіки та піклування Краматорської міської ради Донецької області про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

03 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненою в ході судового розгляду позовною заявою до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав. В огрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 її дочка ОСОБА_6 народила сина ОСОБА_7 . Про батька дитини, ОСОБА_6 , ніколи не говорила, вона проживала разом із сином за адресою: м. Горлівка у квартирі батьків позивачки. Донька була внутрішньо переміщеною особою (переїхала восени 2014 року до м. Краматорськ) і хворіла на рак останньої стадії з метастазами та з метою пригнічення болів знаходилась під впливом наркотичних знеболюючих препаратів, про що свідчить довідка про причину смерті №297 від 10.05.2016 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла. Дитиною померлої завжди опікувалась позивачка, поки донька працювала і займалася наукою. За все життя дитини відповідач не брав участі у піклуванні, вихованні і розвитку, утриманні дитини, хлопець не знає відповідача, називає батьком свого хрещеного батька - ОСОБА_8 . Крім того, з дати смерті матері дитини, відповідач взагалі жодного разу не провідав дитину і не поцікавився ним. За життя весь тягар утримання лежав на доньці. Після смерті дочки весь тягар піклування, забезпечення ОСОБА_7 несла позивачка. Рішенням Виконавчого комітету Краматорської міської ради від 20.07.2016 №493 надано дитині статусу дитині-сироти ОСОБА_7 . Рішенням Виконавчого комітету Краматорської міської ради від 07.09.2016 року № 609 призначено позивача ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_7 . У 2018 році позивач дізналась, що рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 08.02.2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 задоволено та визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 батьком малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Постановою Донецького апеляційного суду від 06.08.2019 року рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 08.02.2017 року скасовано і постановлено нове, яким задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , та визнано ОСОБА_3 батьком малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Вказані судові рішення позивачем оскаржено касаційно і заявлено клопотання про зупинення виконання Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 08.02.2017 року та Постанови Донецького апеляційного суду від 06.08.2019 року.

Відповідач вихованням дитини не займається. З дня визнання судом його батьківства, відповідач взагалі не надавав грошової допомоги по утриманню дитини, не зустрічається з сином, так як сам постійно знаходиться на роботі на підробітках або займається особистим життям і проживає в Росії.

В жовтні 2019 року їй стало відомо, що відповідач без її згоди змінив прізвище малолітній дитині, такі дії державного реєстратора нею оскаржуються.

З огляду на вищевикладене просить позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , встановити опіку над ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , призначивши її опікуном малолітньої дитини, визначити місце проживання малолітнього разом з опікуном - ОСОБА_1 за місцем її проживання та стягнути з відповідача на її користь судові витрати у розмірі 8452,40 грн.

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27 січня 2020 року провадження по справі було зупинено, у зв`язку з наданням компетентному суду Російської Федерації доручення про надання правової допомоги, а саме вручити відповідчачу ОСОБА_3 копію позовної заяви з додатками, допитати ОСОБА_3 як відповідча у справі.

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 листопада 2020 року провадження по справі було поновлено у зв`язку з виконанням судового доручення та призначено до слухання.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні надала пояснення, що її донька ОСОБА_6 померла у 2016 році, у зареєстрованому шлюбі з відповідачем вона не перебувала. У 2010 році донька народила сина у м. Донецьку, якого назвали ОСОБА_10 , з пологового будинку доньку з сином забирали вона з чоловіком та спільними друзями, родичами родини. Після народження дитини ОСОБА_6 з дитиною мешкала у м. Горлівка, разом з нею та її чоловіком до 2014 року. У 2014 році, вони з чоловіком, донькою та онуком переселилися до м. Краматорська та до смерті доньки мешкали разом вчотирьох. Відповідач не з`являвся в житті ОСОБА_11 , ніколи не піклувався про дитину, не надавав ніякої допомоги. ОСОБА_12 бачив дитину у 2017 році, коли здавали кров на аналіз ДНК у м. Києві. На питання представника органу опіки та піклування пояснила, що вона заперечує проти спілкування дитини з відповідачем, однак останнє слово залишає за дитиною. Дитина вважає батьком дідуся, бо сам так вирішив. ОСОБА_10 володіє інформацією щодо розгляду вказаної справи в суді. На питання свого представника дала відповідь, що відповідач ніякої участі у вихованні дитини ніколи не приймав та не приймає, рішення суду про стягнення аліментів на утримання дитини відповідачем не виконується, особистого рахунку на дитину нею відкрито не було, ніяких листів за місцем їх мешкання від відповідача не надходило. Директор школи, в якій навчається дитина пропонував відповідачу поспілкуватися з ОСОБА_10 , на що відповідач відповів відмовою. Також відповідач не телефонує будь-яким способом дитині. Осіб, які були опитані у якості свідків при ухваленні рішення про встановлення батьківства ОСОБА_13 та ОСОБА_14 їй не відомі та вона їх не знає. Її донька була викладачем Донецького медичного університету, працювала на кафедрі, працювала щелепно-лицьовим хірургом, написала докторську дисертацію та мала її захистити, однак не встигла та померла за кілька днів до того. Покійна, крім трьох робіт, мала особистий бізнес - маленьке кафе. Тобто забезпечувала себе та дитину самостійно. На її думку дитина не потребує участі батька в його житті, він його не знає, та вважає його чужим дядьком. Зазначила, що якщо дитина захоче спілкуватися з батьком вона заперечувати не буде.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеним в позові. Додала, що відповідачем не надано ніяких доказів піклування про дитину, доказів того, що він намагався спілкуватися з дитиною. Відповідач свідомо уникає виконання своїх батьківських обов`язків, не здійснює ніяких дій для встановлення контакту з дитиною, не надає коштів на утримання дитини.

В судовому засіданні ОСОБА_3 пояснив, що був присутній при пологах ОСОБА_15 у Донецькому обласному пологовому будинку № 3, дитина народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , приблизно о 16 годині. Одним із перших дитину побачив ОСОБА_16 , оскільки він виніс дитину у коридор, показати дідусю. Забирали дитину з пологового будинку він зі своєю матір`ю та колишньою дружиною, також була присутня позивачка. ОСОБА_17 їм з ОСОБА_18 був подарований автомобіль Honda Accord 1996 року, та на цьому автомобілі вони поїхали з пологового будинку у АДРЕСА_1 . Народжувала ОСОБА_19 у Донецьку, оскільки вони спільно мешкали у зйомній квартирі з 2008 року у м. Донецьку. Виходити за нього заміж ОСОБА_19 не хотіла, натомість вони повінчалися у 28 листопада 2008 році в Українській православній церкві. До Горлівки вони поїхали, щоб на перших порах батьки ОСОБА_11 допомогли з доглядом за дитиною. Так, всі разом вини мешкали з 2010 по 2011 рік у квартирі у м. Горлівка. Потім батько ОСОБА_11 , ОСОБА_20 , купив квартиру трикімнатну у АДРЕСА_2 , зробив ремонт та ОСОБА_1 та ОСОБА_17 переїхали мешкати у вказану квартиру. Вони з ОСОБА_18 залишилися мешкати у квартирі по АДРЕСА_3 та мешкали втрьох до 26 липня 2013 року. 26 липня 2013 року у них з ОСОБА_6 та ОСОБА_1 стався конфлікт та він зібрав свої речі та поїхав до своєї матері у м. Донецьк. ІНФОРМАЦІЯ_1 вони спільно святкували день народження сина. З березня 2014 року по 08 травня 2014 року вони з ОСОБА_18 спільно мешкали у квартирі, що розташована у м. Горлівка. 08 травня 2014 року, коли почалися бойові дії на території м. Горлівка він автобусом поїхав до м. Москва, щоб не залишати свою родину без засобів до існування. 28 липня 2014 року він повернувся з Москви до родини у м. Горлівку. З вересня 2014 року ОСОБА_6 переїхала у м. Краматорськ, він не жив разом з нею, бо був на заробітках у м. Москва, з ОСОБА_18 підтримували зв`язок телефоном кожного дня. На питання представника органу опіки пояснив, що дуже бажає спілкуватися з сином. Також вказав, що на теперішній час мешкає у м. Подольськ, Російської Федерації, перебуває у зареєстрованому шлюбі з вересня 2018 року, інших дітей немає. На питання представника позивача, щодо надання доказів спільного мешкання однією родиною з матір`ю дитини, наприклад фото - пояснив, що в нього немає таких фото. Є тільки одне - з їхнього вінчання. Ніяких доказів спільного мешкання з ОСОБА_18 у нього немає. На питання суду, які спроби він вчиняє для спілкування з дитиною, відповів, що йому не надають такої можливості ОСОБА_1 та ОСОБА_17 29 грудня 2017 року на його телефонний дзвінок надійшла відповідь, щоб він ніколи сюди більше не телефонував. Він намагався відвідати сина у школі у м. Горлівка, надавши директору школи свідоцтво про народження та рішення суду про встановлення батьківства, однак останній відповів, що вказані документи на території м. Горлівка не визнаються та порадив звернутися до суду ДНР на території м. Горлівки, також попросив його покинути територію школи та вказав, що у протилежному випадку буде викликати органи поліції. Більше ніяких спроб спілкування з сином він не вчиняв. У подальшому хотів би виховувати свого сина, піклуватись про нього, його дружина також цього хоче. Після смерті ОСОБА_11 він пропонував ОСОБА_1 переїхати мешкати до м. Москви, щоб разом виховувати хлопця, на що та відповіла відмовою. Зазначив, що йому не дають спілкуватися з дитиною, але він дуже любить свого сина, бажає піклуватися про нього, виховувати, приділяти йому увагу та бути поруч, проводити з ними спільно час та підтримувати родинні відносини.

Згідно пояснень ОСОБА_3 , наданих на виконання судового доручення, компетентному суду Російської Федерації, останній пояснив, що заперечує проти позову в повному обсязі, зазначив, що не виконує батьківських обов`язків, оскільки не має ніякого доступу до дитини. Позивачка налаштовує дитину проти нього, пояснюють дитині, що він може його вкрасти, не дають бачитися з дитиною. Позивачка 30 січня 2020 року забрала з собою дитину та поїхала на тимчасово окуповану території України - у м. Горлівку. Також йому відомо, що за законами, які діють на тимчасово окупованій території України опіка над дитиною встановлена та опікуном призначено ОСОБА_17 - діда дитини. Останній раз він бачив сина 19 вересня 2019 року, на засіданні Краматорського комітету по правам дитини. На прохання сина підійти до нього дитина відповіла, що він йому не батько. Він має телефонні номери ОСОБА_1 та її чоловіка, однак останні на його дзвінки не відповідають.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити, зазначив, що вважає даний позов безпідставним, посилаючись на висновки Верховного суду, вказав, що основною підставою позбавлення батьківських прав є свідоме ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. Після смерті ОСОБА_6 матері дитини відповідач одразу звернувся до суду з позовом про встановлення батьківства, який було задоволено. Потім, у 2019 році ОСОБА_1 оскаржила рішення суду першої інстанції. ОСОБА_3 бачився з дитиною після проведення комісії Служби у справах дітей у м. Краматорську, однак ОСОБА_1 вчинила мітинг біля будівлі служби, з гаслом «не віддамо ОСОБА_10 ». На даний час дитина знаходиться у м. Горлівка, ОСОБА_3 здійснювалась спроба спілкування з дитиною, для цього він приїздив з Російської Федерації до м. Горлівка, однак отримав відмову та рекомендацію звернутися до суду м. Горлівки. Зазначає, що відповідач ніколи не ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків, навпаки хоче виховувати та утримувати свого сина, в чому йому перешкоджає позивачка.

Представник органу опіки та піклування Титаренко І.М. просила відмовити у задоволенні позовної заяви, зазначила, що органом опіки не було встановлено свідомого ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків, навпаки батько хоче виховувати сина. Позивачка не хоче щоб відповідач це робив, не зважає на інтереси дитини.

Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді справи в судовому процесі на засадах змагальності, як того вимагає ст.12 ЦПК України, та у відповідності з ч.1 ст.81 ЦПК України, установив наступне.

Відповідно до ч.1 ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 27 серпня 2010 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області, ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками у свідоцтві зазначені: ОСОБА_21 та ОСОБА_6 (а.с.38 том. 1). Відомості про батька були внесені відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України (а.с.36 том 1).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що вбачається з свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 10 травня 2016 року, актовий запис №1271 (а.с.24 том 1).

ОСОБА_1 , відповідно до довідки № 000057408 від 09 липня 2018 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, переселилася з АДРЕСА_4 до АДРЕСА_5 (а.с.15 том 1).

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 переселився з АДРЕСА_1 до АДРЕСА_6 , що вбачається з довідки № від 04 листопада 2016 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.18).

Рішенням виконавчого комітету Краматорської міської ради № 493 від 20 липня 2016 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 було надано статусу дитини - сироти (а.с.117 том 1).

Рішенням виконавчого комітету Краматорської міської ради від 07 вересня 2016 року № 609 ОСОБА_1 було призначено опікуном над ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , якого 20 липня 2016 року рішенням виконкому Краматорської міської ради № 493 було надано статусу дитини-сироти (а.с.37 том 1).

08 лютого 2017 року рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені, його було визнано батьком малолітнього ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.22-23 том 1).

Постановою Донецького апеляційного суду від 06 серпня 2019 року вищевказане рішення Слов`янського міськрайонного суду було скасоване та ухвалено нове рішення, яким апеляційний суд визнав позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Постановою Верховного суду від 03 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення та рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 08 лютого 2017 року, постанову Донецького апеляційного суду від 06 серпня 2019 року залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На підставі вищевикладених рішень були внесені зміни до актового запису про народження ОСОБА_7 , що вбачається з повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 8 від 02 жовтня 2019 року, до актового запису про народження дитини - ОСОБА_7 було внесено відомості про визнання батьківства - прізвище дитини було змінено з « ІНФОРМАЦІЯ_8 » на « ІНФОРМАЦІЯ_8 », відомості про батька: прізвище батька змінено з « ОСОБА_12 » на « ОСОБА_12 », внесено дату народження « ІНФОРМАЦІЯ_3 », відомості про громадянство «громадянин України», місце проживання: « АДРЕСА_7 ». Було видано свідоцтво про народження з внесеними змінами (а.с.68-73 том 1).

18 вересня 2019 року виконавчим комітетом Краматорської міської ради було прийнято рішення № 825 про втрату ОСОБА_7 статусу дитини сироти та 02 жовтня 2019 року було прийнято рішення № 875 про внесення змін до рішення виконкому Краматорської міської ради від 07 вересня 2016 року «Про призначення ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 », а саме було змінено прізвище дитини з « ІНФОРМАЦІЯ_8 » на ІНФОРМАЦІЯ_8Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 10 серпня 2020 року № 2/243/8336/20 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто на її користь з ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Актом відвідування дитини, яка перебуває під опікою (піклуванням), спеціалістами Служби у справах дітей Краматорської міської ради від 02 січня 2018 року, було обстежено умови проживання дитини ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_8 та було встановлено, що опікуном створені належні умови для проживання дитини, відносини з опікуном добрі, ґрунтуються на взаєморозумінні (а.с.20 том.1).

Згідно акту відвідування дитини, яка перебуває під опікою (піклуванням) ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 за адресою: АДРЕСА_9 , від 21 травня 2019 року, спеціалістами Служби у справах дітей Краматорської міської ради було встановлено, що відносини з опікуном добрі, опікун та підопічний працюють з психологом міжнародного червоного хреста. Іноді конфлікти з однолітками (а.с.21 том 1).

Відповідно до довідки з ДНЗ (ясла-садок) №6 «Ведмежатко» загального типу Краматорської міської ради №0-81/11-07 від 15.05.2018 року, ОСОБА_7 відвідував вказаний заклад з 06 червня 2016 року по 24 травня 2017 року. Батько дитини не приймав участі у батьківських зборах та інших заходах, які відбувалися за участю дитини. Вихователі та співробітники дошкільного закладу ніколи батька дитини не бачили. Опікувался та приймала участь в житті дитини під час перебування в садочку бабуся (а.с.33 том. 1).

Згідно інформації щодо неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , наданої Краматорською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №2 від 20 січня 2018 за №20, ОСОБА_1 займається навчанням і вихованням ОСОБА_7 . Будь - які інші особи не з`являлися до школи та не цікавилися хлопчиком (а.с. 34 том 1).

ОСОБА_24 було видано диплом директором Краматорської загальноосвітньої школи № 4 І-ІІІ ступенів 25 травня 2019 року за старанність та наполегливість у вивченні шкільних предметів (а.с.35 том 1).

Також в матеріалах справи містяться нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_8 . Своїми заявами вказані особи дають пояснення, що були знайомі з родиною ОСОБА_15 та ОСОБА_1 , спілкувалися з вказаною родиною на протязі певних проміжків часу. Хто є батьком дитини ОСОБА_7 їм невідомо (а.с.31-32 том 1).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зверталася до офісу Президента України з метою сприяння захисту прав її малолітнього онука ОСОБА_7 (а.с.66 том 1).

До єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості за № 0003234 від 18 вересня 2019 року за заявою ОСОБА_1 , про те, що невідомі особи підробили нотаріально посвідчену довіреність від 25 квітня 2016 року № 1490, складену від імені її померлої доньки ОСОБА_6 на представлення інтересів останньої ОСОБА_3 (а.с.67 том 1).

Органом опіки та піклування Краматорської міської ради було надано на адресу суду письмові пояснення, відповідно до яких, останні посилаються на п. 26, п. 50 постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» дитина втрачає статус дитини сироти у разі визнання батьківства, що підтверджується рішенням суду та свідоцтвом про народження дитини; опіка припиняється у разі передання дитини батькам. Оскільки ОСОБА_1 відмовляється передавати онука на виховання ОСОБА_3 , тому вона і залишається його опікуном (а.с.119 том 1).

З довідки, виданої КП «Управляющая компания города Горловки» № 1356 від 03 квітня 2020 року вбачається, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , склад родини ОСОБА_1 , 1950 року народження, ОСОБА_6 - померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.121 том 1).

З спільної заяви сусідів ОСОБА_6 , вбачається, що вона мешкала у АДРЕСА_1 з 1980 року по 2014 рік. У 2010 році вона народила сина ОСОБА_7 . Батька дитини вони ніколи не бачили, померла про нього нікому нічого не розповідала. Сина виховувала самостійно, допомагала тільки бабуся і дідусь. Проводили з дитиною дозвіллі, відводили та забирали з садочка лише мати та бабуся з дідусем (а.с.122 том 1).

Відповідно до психолого-педагогічної характеристики учня 4-Б класу «Школи № 54» з поглибленим вивченням окремих предметів ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , дитина зарахована до школи 12 лютого 2020 року. Хлопчик проявив себе як такий, що навчається на «середній» рівень. Зарекомендував себе як старанний, дисциплінований, працелюбний хлопчик, вміє виражати особисту думку, розвиток мовлення на достатньому рівні, активний, завжди виконує домашні завдання. Правила поведінки виконує, адекватно реагує на психіку. ОСОБА_10 завжди ввічливий, тактичний, емоційно прив`язаний до бабусі та дідуся. Опікун ОСОБА_20 відповідально відноситься до опікунських обов`язків, тісно спілкується з класним керівником, відвідує батьківські збори, цікавить життям дитини у школі. За час навчання ОСОБА_10 у школі його батько ОСОБА_3 відвідав школу один раз у квітні 2020 року, спілкувався з адміністрацією школи. Зі слів класного керівника на контакт з дитиною не виходив. На даний час зв`язок з адміністрацією школи ОСОБА_3 не підтримує, життям дитини не цікавиться (а.с.125 том 1).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію по місцю перебування № 679 виданого 02 червня 2020 року відділом по питанням міграції УМВС Росії по міському округу Подольськ ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстрований по місцю перебування за адресою: АДРЕСА_10 (а.с.50 том 2).

Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 91-4132/15-21-вих від 04 лютого 2021 року, на виконання ухвали суду було надано витяг з бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», з наявною у цій базі даних інформацією щодо перетинання державного кордону України у період з 04 лютого 2016 року по 04 лютого 2021 року ОСОБА_3 . Так, з витягу вбачається, що ОСОБА_28 за період з 13 січня 2019 року по 19 вересня 2019 року перетинав державний кордон Цкраїни через пункти пропуску: Гоптівка, Бачівськ, Сеньківка (а.с.136, 142 том 1).

Як вбачається з договору № 42301.840.4.3826.590640 про вклад «До вимоги Сбербанку Росії» від 25 лютого 2021 року, укладеного між ОСОБА_3 та публічним акціонерним товариством «Сбербанк Росії», ОСОБА_3 зробив до вказаного банку вклад у розмірі 2 000,00 доларів США.

Також ОСОБА_3 суду було надано фотографії з зображенням їхнього спільного з дитиною відпочинку/проведення дозвілля. Позивачем було також надано фото, де зображено дитину ОСОБА_29 (а.с.129 том 2).

Згідно висновку органу опіки та піклування Краматорської міської ради № 01-49/131 від 12 січня 2021 року було визнано недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно його малолітнього сина ОСОБА_30 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Також у висновку зазначено, що ОСОБА_1 відмовляється передавати онука на виховання ОСОБА_3 05 вересня 2020 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Служби у справах дітей Краматорської міської ради було розглянуто питання про скасування опіки ОСОБА_1. над ОСОБА_30 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Засідання відбувалося в приміщенні виконкому Краматорської міської ради. Перед будівлею виконкому ОСОБА_1 та її друзями було влаштовано пікетування з гаслом «ІНФОРМАЦІЯ_10», зазначені події висвітлювались журналістами телеканалу UA:Перший, де в своєму інтерв`ю ОСОБА_1 повідомила, що не бажає віддавати онука. З дій ОСОБА_3 вбачається, що він бажає займатись вихованням своєї дитини, але з вищевказаних причин не має можливості здійснити свої наміри. 23 вересня 2019 року з метою повернення сина ОСОБА_3 звертався до Краматосркього міського суду з заявою про негайне відібрання малолітнього ОСОБА_30 , ІНФОРМАЦІЯ_6 від ОСОБА_1 . Однак ОСОБА_1 звернулася до Слов`янського міськрайонного суду з позовом про позбавлення батьківських прав (а.с.87-88 том 2).

Відповідно до ст. 171 Сімейного кодексу України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Допитаний в судовому засіданні за допомогою відеоконференцзв`язку в присутності представника Органу опіки та піклування виконавчого комітету Краматорської міської ради Титаренко І.М. малолітній ОСОБА_31 пояснив, що він перейшов до 5 класу школи, яка знаходиться в м. Горлівка. Йому відомо, що ОСОБА_28 просто був поруч з його мамою. Йому відомо, що це його батько. Разом з батьком мешкати та спілкуватися він би не хотів. Згадує, що колись разом з ОСОБА_12 проводили разом тиждень. Дозвілля проводити з батьком він не хоче. Коли тиждень провели разом між ними були середні відносини. Вважає, що ОСОБА_12 треба позбавити батьківських прав щодо нього.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.

За положеннями частин першої, другої статті 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Одним з важливіших прав батьків є переважне право батьків перед іншими особами на особисте виховання дитини (ст. 151 СК України).

Здійснення цього права є одночасно і обов`язком батьків, передбаченим статтею 150 СК України, виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний, моральний розвиток, утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Наведене правило сімейного законодавства узгоджується зі змістом ст. 12 Закону України Про дитинство, відповідно до якої виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей.

Вказані положення сімейного законодавства, а також законодавства про охорону дитинства свідчать про беззаперечну важливість виховання дитини у формуванні її особистості, значення якого є не меншим, ніж значення утримання дитини, а закон не містить лише рекомендації щодо участі батьків у вихованні дітей, а покладає на них обов`язок вчинення цих дій.

Навмисне невиконання цього обов`язку, про що свідчить ухилення від виховання дитини, в силу ч. 4 ст. 155 СК України є підставою для покладення на батьків встановленої законом відповідальності та може потягти наслідки, передбачені статтею 164 СК України, відповідно до якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Як випливає з роз`яснень в пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30.03.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав , ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

З огляду на наведені положення законодавства та роз`яснення Верховного Суду України лише навмисні дії батьків з нехтування своїми обов`язками щодо виховання дитини можуть бути підставою для вжиття такого суворого заходу, як позбавлення батьківських прав.

Між тим судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 , який тягнеться до дитини, відчуває до неї почуття любові, навмисно не усувався від спілкування з дитиною та від участі у його вихованні, навпаки, після смерті матері дитини у 2016 році звернувся до суду з позовом про встановлення батьківства, який було задоволено та оскаржено позивачем в апеляційній та касаційній інстанціях. Згодом, у 2019 році, звернувся до суду з позовом про відібрання дитини, що не може свідчити про свідоме ухилення від обов`язків по вихованню дитини, а навпаки свідчить про спроби їх відновлення.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини до розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Хант проти України» вказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише у разі наявності вини у діях батьків.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, який повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках у разі доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Цей захід впливу є виключним заходом, який спричиняє важливі правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Отже, відповідне рішення про позбавлення батьків батьківських прав має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини.

Надаючи оцінку доводам сторони позивача, щодо відсутності доказів піклування про дитину відповідачем суд зазначає, що відповідач був фактично позбавлений такої можливості. Позивачем було перевезено дитину на територію проведення Операції об`єднаних сил до м. Горлівка, позивачка та її чоловік не відповідають на телефонні дзвінки відповідача, у побаченні з дитиною на території навчального закладу, який відвідує дитина у м. Горлівка відповідачу було відмовлено. Доводи позову про ухилення відповідача від участі в утриманні дитини суд при вирішенні спору до уваги не бере, оскільки ці обставини в силу закону не є підставою для позбавлення батьківських прав, крім того відповідач був позбавлений можливості добровільно надавати кошти на утримання дитини, через дії позивачки.

Розрив у відносинах сина та батька є вимушеним, оскільки зумовлений неприязними стосунками між бабою, дідом та батьком хлопчика, лише узгоджені дії яких можуть стати запорукою якісного обопільного виховання дитини.

На користь доводів суду про любов батька до сина та наявність бажання спілкуватися з ним свідчать наведені пояснення відповідача, доводи представника органу опіки та піклування про перешкоджання бабою дитини в налагодженні добрих стосунків між батьком та сином.

Значення спілкування батьків з дітьми, безпосереднього виховання дітей батьками, проживання дітей в сім`ї з особами, від яких вони походять, неможливо переоцінити для формування особистості, системи її моральних та соціальних цінностей.

До особистих пояснень дитини ОСОБА_31 , щодо відсутності будь - яких почуттів та інтересу до батька, суд відноситься критично, та не може приймати їх як висловлення дитиною власної думки, зважаючи на інтереси дитини, які не завжди можуть відповідати її бажанням, з урахуванням віку, стану здоров`я, психоемоційного стану та беручи до уваги 10-річний вік дитини та її можливість критичного мислення у ситуації, яка склалась із врахуванням неприязних стосунків між бабусею та батьком, а також постійне проживання дитини із бабусею. Крім того, допит відбувався через відеозв`язок, були постійно чутні підказки ОСОБА_1 та ОСОБА_17 , через які хлопчик змінював свої відповіді, хвилювався. Іншої можливості провести допит дитини не виявилося можливим, оскільки він разом з позивачкою перебуває на тимчасово окупованій території України та привезти дитину у судове засідання позивач відмовилась.

Посилання позивача та її представника на відсутність власного житла, роботи на території України та шкоду дитині від перебування на території іншої держави не можуть бути прийняті судом, оскільки відповідно до пункту 2 статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - свобода залишати свою країну - особисте право. Ця свобода розповсюджується на громадян країни та іноземців з застосуванням обмежень, які передбачені у пунктах 3 і 4 статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції. Будь-яке втручання держави у здійснення права людини залишати свою країну повинне «з самого початку і на протязі всього періоду дії застосованого заходу бути обґрунтованим та співмірним з урахуванням всіх обставин справи» (рішення Гочев проти Болгарії від 26.11.2009 року (заява № 34383/03). Відповідно до положень Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідач наголошує, що він зобов`язується піклуватися та утримувати свого сина, тому такі доводи позивача та її представника є безпідставними.

Крім того, відповідно до частини 7 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до п.п. 15, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на цей орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Таким чином позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідач умисно та злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.

Суд приходить до висновку про те, що батько дитини бажає спілкуватися з сином, проти позбавлення батьківських прав заперечує, з наданих сторонами доказів судом не встановлена протиправна поведінка та свідоме нехтування відповідачем своїх батьківських обов`язків, а тому позов в цій частині не підлягає задоволенню.

Розглядаючи вимоги позивачки щодо встановлення опіки над малолітнім ОСОБА_30 суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 55 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Відповідно до статті 64 ЦК України опікуном або піклувальником не може бути фізична особа: яка позбавлена батьківських прав, якщо ці права не були поновлені; поведінка та інтереси якої суперечать інтересам фізичної особи, яка потребує опіки або піклування.

Згідно зі статтею 243 Сімейного кодексу України (далі - СК України) опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених ЦК України.

Статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що дитина-сирота - дитина, в якої померли чи загинули батьки, діти, позбавлені батьківського піклування - діти, які залишилися без піклування батьків у зв`язку з позбавленням їх батьківських прав, відібранням у батьків без позбавлення батьківських прав, визнанням батьків безвісно відсутніми або недієздатними, оголошенням їх померлими, відбуванням покарання в місцях позбавлення волі та перебуванням їх під вартою на час слідства, розшуком їх органами Національної поліції, пов`язаним з відсутністю відомостей про їх місцезнаходження, тривалою хворобою батьків, яка перешкоджає їм виконувати свої батьківські обов`язки, а також діти, розлучені із сім`єю, підкинуті діти, діти, батьки яких невідомі, діти, від яких відмовились батьки, діти, батьки яких не виконують своїх батьківських обов`язків з причин, які неможливо з`ясувати у зв`язку з перебуванням батьків на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, та безпритульні діти.

Таке ж визначення дітей, позбавлених батьківського піклування, та дитини-сироти міститься в частині першій статті 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування».

Відповідно до статті 244 ЦК України опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. При призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини.

Згідно із частиною четвертою статті 167 СК України якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим.

Установлено, що судовим рішенням, яке набрало законної сили ОСОБА_3 визнано батьком ОСОБА_30 , а обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).

Таким чином, ОСОБА_30 не є дитиною-сиротою чи дитиною, позбавленою батьківського піклування, тому стосовно нього неможливо встановити опіку чи піклування баби, тому в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити.

Зазначений висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 639/3648/18 (провадження № 61-12043св19).

Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з батьком.

Аналогічну правову позицію Верховний Суд висловив у постановах від 04 квітня 2018 року в справі № 344/16653/16-ц (провадження № 61-1153св17) та від 18 листопада 2020 року в справі № 127/31828/19 (провадження № 61-10859св20).

Розглядаючи вимоги позивачки про визначення місця проживання дитини разом з нею за місцем її проживання суд виходить з наступного.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

Як вбачається з матеріалів справи зареєстрованим місцем мешкання позивачки є АДРЕСА_4 (а.с.16-17 том 1).

ОСОБА_1 , відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 000057408 від 09 липня 2018 року, переселилася з АДРЕСА_4 до АДРЕСА_5 (а.с.15 том 1).

Також в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 , якою остання повідомила про зміну адреси свого місця мешкання, та повідомила, що вона разом з дитиною мешкають за адресою: АДРЕСА_11 (а.с.118 том 1).

Однак, як було встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося позивачем, на даний час вони з дитиною мешкають на тимчасово окупованій території України, у м. Горлівка, хлопчика влаштовано там до школи.

Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із частиною другою статті 4 Закону України Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила), передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Як було встановлено судом, батько дитини такого дозволу не надавав.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, інші члени сім`ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов`язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання.

Виходячи з вищевикладених положень визначення місця мешкання малолітньої дитини з бабою дитини без зазначення адреси мешкання суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 14.04.2017 № 222 - ог в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57.

Згідно із підпунктом 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Враховуючи наведене, визначення місця проживання дитини разом з позивачкою ОСОБА_1 , без зазначення конкретної адреси місця проживання, зважаючи на предмет спору та небажання позивачки сприяти спілкуванню батька з сином, може перешкоджати у здійсненні відповідачем своїх батьківських прав, що фактично позбавляє батька можливості брати участь у вихованні дитини і навпаки спілкування дитини з батьком, що може зашкодити інтересам дитини.

Крім того, визначення місця проживання дитини на тимчасово окупованій території України у м. Горлівка, де зараз знаходиться місце мешкання позивачки з дитиною не може гарантувати безпеку дитині, яка не перебуває під захистом держави.

Таким чином, з огляду на вищевикладені встановлені судом обставини позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_31 , ІНФОРМАЦІЯ_7 разом з позивачкою за місцем її мешкання задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору згідно Закону України Про судовий збір, останній підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.150,155,164 Сімейного Кодексу України п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав , ст. ст. 95, 223, 284 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Відділ опіки та піклування Краматорської міської ради Донецької області про позбавлення батьківських прав - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в судову палату по цивільних справах Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного суду через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області.

Повний текст рішення складено 11 червня 2021 року.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду

Донецької області Н.О.Дюміна