Справа № 736/1904/19
Номер провадження 2/736/31/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2021 року м. Корюківка

Корюківський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Чурупченка М.І.,

за участю секретаря Макуха О.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Сірого І.О.,

представника відповідача адвоката Загальця О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції у загальному позовному провадженні у м. Корюківці у приміщенні суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу та просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу 744/2019/1429555 від 23 квітня 2019 року транспортного засобу АLFA ROMEO 75, 1994 р.в., кузов НОМЕР_1 , що був укладений між ОСОБА_3 в особі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та повернути їй транспортний засіб. А також відшкодувати їй судові витрати.

Свої вимоги мотивує тим, що 12 червня 2004 року нею та чоловіком за спільні кошти було придбано транспортний засіб АLFA ROMEO 75, 1994 р.в., кузов НОМЕР_1 та цього ж дня зареєстровано право власності на нього, що підтверджується інформаційною довідкою Регіонального сервісного центру МВС б» Чернігівській області від 11 грудня 2019 року №31/25/6-с-80аз. Титульним власником згідно вищезазначеного документа став її чоловік ОСОБА_3 .

У 2019 році її чоловік без згоди з нею видав нотаріальну довіреність від 15 березня 2019 року, посвідчену приватним нотаріусом Чернігівського нотаріального округу Беловою О.С. на розпорядження транспортним засобом АLFA ROMEO 75, 1994 р.в., кузов НОМЕР_1 своєму знайомому ОСОБА_4 , який за договором купівлі - продажу 744/2019/1429555 транспортного засобу від 23 квітня 2019 року передав у власність своєму сину ОСОБА_2 .

Чоловік, позивача, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 09 жовтня 2019 року. Таким чином, договір купівлі - продажу 744/2019/1429555 транспортного засобу АLFA ROMEO 75, 1994 р.в., кузов НОМЕР_1 від 23 квітня 2019 року укладений між ОСОБА_3 в особі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на її думку є недійсним.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Представника відповідачав судовому засіданні позовнц вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 12 червня 2004 року позивачем та її чоловіком за спільні кошти було придбано транспортний засіб, автомобіль марки АLFA ROMEO 75, 1994 р.в., кузов НОМЕР_1 та цього ж дня зареєстровано право власності на нього, що підтверджується інформаційною довідкою Регіонального сервісного центру МВС б» Чернігівській області від 11 грудня 2019 року №31/25/6-с-80аз. Титульним власником згідно вищезазначеного документа став її чоловік ОСОБА_3 .

У 2019 році її чоловік без згоди з нею видав нотаріальну довіреність від 15 березня 2019 року, посвідчену приватним нотаріусом Чернігівського нотаріального округу Беловою О.С. на розпорядження транспортним засобом АLFA ROMEO 75, 1994 р.в., кузов НОМЕР_1 своєму знайомому ОСОБА_4 , який за договором купівлі - продажу 744/2019/1429555 транспортного засобу від 23 квітня 2019 року передав у власність своєму сину ОСОБА_2 .

Чоловік, позивача, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 09 жовтня 2019 року. Таким чином, договір купівлі - продажу 744/2019/1429555 транспортного засобу АLFA ROMEO 75, 1994 р.в., кузов НОМЕР_1 від 23 квітня 2019 року укладений між ОСОБА_3 в особі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на її думку є недійсним.

Згідно свідоцтва про шлюб 13.06.1987 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , відділом ЗАГС Деснянського райвиконкому м. Чернігова був зареєстрований шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження вчинено актовий запис за № 277.

Відповідно до довідки Регіонального сервісного центру МВС України в Чернігівській області за № 31/25/6-С-80аз від 11 грудня 2019 року під час шлюбу та сумісного проживання 12.06.2004 року, подружжя придбало автомобіль марки АLFA ROMEO 75, 1994 р.в., кузов НОМЕР_1 , який було зареєстровано за ОСОБА_3 .

У 2019 році її чоловік без згоди з нею видав нотаріальну довіреність від 15 березня 2019 року, посвідчену приватним нотаріусом Чернігівського нотаріального округу Беловою О.С. на розпорядження транспортним засобом АLFA ROMEO 75, 1994 р.в., кузов НОМЕР_1 своєму знайомому ОСОБА_4 , який за договором купівлі - продажу 744/2019/1429555 транспортного засобу від 23 квітня 2019 року передав у власність своєму сину ОСОБА_2 .

Будь-якої згоди на відчуження транспортного засобу позивач не надавала.

Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів.

Щодо позовних вимог про визнання договорів купівлі-продажу транспортних засобів недійсними.

У відповідності до ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Положення ч.2 ст. 60 СК України гарантує подружжю, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Така норма закону встановлює презумпцію права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі.

Аналогічне положення міститься і в ч.3 ст. 368 ЦК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, як передбачено ч.1 ст. 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Отже, за загальним правилом, що випливає з наведених вище правових норм, будь-яке майно набуте за час шлюбу, належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування їх в шлюбі.

Відповідно до п. 23,24 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суд, вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з"ясувати джерело і час його придбання.

Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, що спірний автомобіль АLFA ROMEO 75, 1994р.в., кузов НОМЕР_1 був придбаний під час шлюбу. Оскільки автомобіль було придбано під час шлюбу, тому він вважається спільною сумісною власністю.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено та не сопрюється сторонами, що позивач згоди в усній чи письмовій формі на відчуження автомобілів не надавала.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Ч.2 ст. 65 СК України визначено, що "при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового".

Відсутність згоди одного із співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

У постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31?32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, ВеликаПалата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, і вважає, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору купівлі-продажу позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Оскільки договір купівлі-продажу транспортного засобу укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 , яка є співвласником предмета договору, в силу вимог статті 60 СК України і така обставина не спростована, то оскаржуваний договір відповідно до вимог статей 203, 205, 215 ЦК України має бути визнаний судом недійсним.

Окрім цього, ст. 65 ч.2 СК України прямо передбачено право одного з подружжя на звернення до суду з позовом про визнання договору, укладеного без його згоди, недійсним, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню і договір купівлі-продажу належить визнати недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Порядок набуття права власності на автомобіль встановлений Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - Порядок), затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07 вересня 1998 року.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до вимог ч.1 ст.158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Врховуючи вимоги ч.1 ст.158 ЦПК України, суд приходить до висновку про скасування арешту, накладеного судом в порядку забезпечення позову на транспортний засіб: Автомобіль марки АLFA ROMEO 75, 1994 р.в., кузов НОМЕР_1 .

Щодо позовних вимог про стягнення судових витрат.

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи слідує, що позивачем було сплачено судовий збір в сумі 768,40 грн., що підтверджується квитанцією.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Враховуючи вищевказане, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 слід задовольнити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 203, 328, 334, 268, 369, 392, 638, 655 ЦК України, ст.ст. 60, 61,65 Сімейного Кодексу України, ст. 4 Закону України "Про судовий збір", ст.ст. 4, 12, 13, 15, 16, 81, 141, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір купівлі продажу № 744/2019/1429555 від 23 квітня 2019 року транспортного засобу, автомобіля, марки АLFA ROMEO 75, 1994 року випуску, кузов НОМЕР_1 , що був укладений між ОСОБА_3 в особі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Зобов?язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 транспортний засіб, автомобіль, марки АLFA ROMEO 75, 1994 року випуску, кузов НОМЕР_1 .

Скасувати арешт, накладений судом в порядку забезпечення позову, на:

- Автомобіль,марки АLFA ROMEO 75, 1994 року випуску, кузов НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_2 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. сплаченого нею судового збору при зверненні з позовною заявою до суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду через Корюківський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.І.Чурупченко