ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3698/21 Справа № 191/2592/18 Суддя у 1-й інстанції - Гречко Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря - Солодової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційні скарги Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, Табаки Володимира Володимировича, Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, Дніпропетровської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання незаконними дій посадових осіб, відновлення становища, яке існувало до порушення права та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2018 року позивач звернувся із вищезазначеною позовною заявою, в обгрунтування якої посилався на те, що 07 серпня 2014 року уповноваженими органами слідчого відділу Синельниківського МВ ГУМВС України відносно нього було порушено кримінальне провадження за ч.1 ст.122 КК України, та внесено до ЄРДР №0001491. В процесі розслідування вищевказаного кримінального провадження та проведення необхідних слідчих (розшукових) дій, що передбачені гл.20 ст.ст.223- 245 КПК України, з боку старшої слідчої групи - ОСОБА_2 , яка безпосередньо і проводила все розслідування, а також з боку старшого групи прокурорів - Приймака Я.О. було грубо порушено статті Конституції України, КПК України, ЦК України, ЗУ "Про доступ до публічної інформації", ЗУ "Про захист персональних даних», ЗУ "Про оперативно-розшукову діяльність", Європейську Конвенцію про захист прав людини і основних свобод, Директива 95/46/ЄС Європейського Парламенту і Ради "Про захист фізичних осіб при обробці персональних даних і про вільне переміщення таких даних".

З матеріалів кримінального провадження №0001491 від 07 серпня 2014 року вбачається, що відповідно до вказівок прокурора Приймака Я.О. від 06 березня 2015 року щодо розслідування вищевказаного кримінального провадження слідчому Водоп`ян Ю.В. необхідно було долучити до матеріалів кримінального провадження документи щодо наявності транспортних засобів та об`єктів нерухомого майна у віданні ОСОБА_1 , дані щодо сімейного стану ОСОБА_1 , у тому числі інформацію про близьких осіб (родичів), відомості про перетин кордону (за необхідністю) та інформацію про місце фактичного мешкання (знаходження). Вищевказана інформація була отримана та знаходилася в матеріалах кримінального провадження №0001491 від 07 серпня 2014 року у вигляді відповідей на запити, щодо матеріального становища та сімейного стану позивача. Позивач вважає, що слідчі дії по вищевказаному кримінальному провадженню проведено з порушенням норм КПК України.

Позивач не мав статусу підозрюваного, а тому вважав, що вищезазначені дії є прямим порушенням прав і свобод гарантованих йому як Конституцією так іншими Законодавчими актами, оскільки вище інформація запитувана органами досудового слідства є конфіденційною.

Також позивач зазначав, що згідно ухвали Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2018 року кримінальне провадження №0001491 за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч.1 ст.122 КК України закрито.

Позивач вважав, що оприлюднення майже всіх можливих відомостей щодо його майнового стану, нотаріальних дій з іншими особами, актових записів про народження, одруження, інформацію про батьків, дружини місце народження та національність, що є цілковитим втручанням у особисте життя, збиранням відомостей щодо членів його сім`ї позивача: дружини та батьків (без належних на це підстав), через направлені запити органів досудового слідства (в особі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) призвели до спричинення моральної шкоди, яка виявилась у душевних стражданнях, у приниженні честі, гідності та ділової репутації що, в свою чергу, призвело до порушення нормального ритму життя та переживань. Враховуючи характер допущенного порушення законодавства, позивач оцінює моральну шкоду в розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) грн 00 коп.

Враховуючи вищезазначене, позивач просив суд визнати вищезазначені дії органів досудового розслідування і прокуратури неправомірними, зобов`язати відповідних уповноважених осіб відновити правове становище позивача шляхом вилучення і знищення персональних даних з матеріалів кримінального провадження №0001491 від 07 серпня 2014 року, що є конфиденційною інформацією, стягнути солідарно з Головного Управління національної поліції в Дніпропетровській області, прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн та судові витрати по справі.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2020 року позову задоволено частково. Визнано неправомірними дії органу органу досудового розслідування Синельниківського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області щодо отримання персональних даних ОСОБА_1 . Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м.Синельникове Дніпропетровської області, ІПН: НОМЕР_1 , моральну шкоду, завдану незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування, в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання незаконними дій посадових осіб, відновлення становища, яке існувало до порушення права та відшкодування моральної шкоди відмовлено. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання незаконними дій посадових осіб, відновлення становища, яке існувало до порушення права та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ГУНП в Дніпропетровській області, ОСОБА_1 , Дніпропетровська обласна прокуратура подали апеляційні скарги.

В своїх апеляційних скаргах апелянти посилаються на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

ГУНП в Дніпропетровській області в своїй скарзі посилається на те, що матеріали справи не містять доказів саме протиправних та незаконних дій органом досудового розслідування стосовно ОСОБА_1 в рамках кримінального провадження. Апелянт вважає, що правові підстави для відшкодування моральної шкоди у даній справі відсутні у зв`язку з їх недоведеністю.

Дніпропетровська обласна прокуратура в своїй скарзі посилається на те, що позивачем не надано жодних доказів спричинення йому моральної шкоди саме у зв`язку з незаконними діями слідчого та прокурора, а отже, це свідчить про відсутність причинно-наслідкового зв`язку з заявленою ним моральною шкодою.

ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі посилається на необгрунтованість рішення суду в частині відмови у задоволенні інших його позовних вимог.

Інші учасники справи своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористалися.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07 серпня 2014 року до ЄРДР внесено інформацію відносно позивача ОСОБА_1 за фактом скоєння ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

Відповідно до постанови від 07 серпня 2014 року начальника СВ Синельниківського МВ України в Дніпропетровській області Красюка, І.В. про здійснення досудового розслідування слідчою групою було створено слідчу групу у складі слідчого Вдовіченко ІА та ОСОБА_2 , старшим групи було призначено ОСОБА_2 .

Згідно постанови за підписом Синельниківського міжрайонного прокурора Костирко А.Я., що міститься в матеріалах досудового розслідування внесених в ЄРДР за №0001491, було визначено групу прокурорів, що складалась з прокурора Приймака Я.О., ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , а старшим групи було призначено прокурора Синельниківської міжрайонної прокуратури Приймака Я.О.

З матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до вказівок прокурора Приймака Я.О. від 06 березня 2015 року щодо розслідування вищевказаного кримінального провадження слідчому Водоп`ян Ю.В. необхідно було долучити до матеріалів кримінального провадження документи щодо наявності транспортних засобів та об`єктів нерухомого майна у віданні ОСОБА_1 , долучити до матеріалів кримінального провадження дані, щодо сімейного стану ОСОБА_1 , у тому числі інформацію про близьких осіб (родичів), відомості про перетин кордону (за необхідністю) та інформацію про місце фактичного мешкання (знаходження).

Вищевказана інформація була отримана і знаходилася в матеріалах кримінального провадження №0001491 від 07 серпня 2014 року у вигляді відповідей на запити, щодо матеріального становища та сімейного стану позивача.

Судом встановлено, що в порушення вимог ст.159 КПК України, слідчим СВ Синельниківського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області 10 березня 2015 року зроблено запит до начальника бюро технічної інвентаризації з метою отримання інформації про наявність у позивача рухомого та нерухомого майна; 21 березня 2015 року вказаним слідчим також зроблено запит до Реєстраційної служби з метою отримання відомостей з Державного реєстру речових прав стосовно позивача; 17 березня 2015 року начальником СВ Синельниківського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області Красюком І.В. зроблено два запити до начальника Відділу РАЦС з метою отримання копії актового запису про народження позивача та про реєстрацію шлюбу.

Встановлено, що на час здійснення вказаних запитів позивач ще не мав статусу підозрюваної особи, оскільки згідно вимог ч.1 ст.42 КПК України повідомлення про підозру йому не було пред`явлене і він не був затриманий за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення.

Оскільки судом встановлено, що підставою для відшкодування моральної шкоди позивачу є протиправні дії начальника СВ Синельниківського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області, а також слідчого СВ Синельниківського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області в частині неналежного виконання своїх обов`язків, тому суд дійшов висновку про відсутність спеціальних підстав для застосування статті 1176 ЦК України.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України, згідно якої обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд встановив, що стосовно позивача ОСОБА_1 було незаконно отримано інформацію, яка є конфіденційною, у зв`язку з чим, враховуючи характер правопорушення, глибину душевних страждань позивача, що виразилося у хвилюваннях, ступень вини відповідача, прийшов до висновку, що зазначений позивачем розмір моральної шкоди 5000,00 грн є завищеним і з відповідача держави Україна необхідно стягнути моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн.

Суд також встановив, що позовні вимоги щодо солідарного стягнення вказаної шкоди з органів поліції і прокуратури є необґрунтованими, оскільки з вищенаведених підстав вказані органи не несуть цивільної відповідальності перед потерпілим за завдану шкоду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання незаконними дій посадових осіб, відновлення становища, яке існувало до порушення права, та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції посилався на те, що зі сторони прокурора порушень вимог ст.159 КПК України не було, оскільки особисто інформацію щодо наявності у позивача транспортних засобів, нерухомого майна, близьких родичів, тощо він не отримував, а лише доручив її отримання слідчому, а останнім було порушено порядок отримання вказаних відомостей.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині вилучення і знищення персональних даних з матеріалів кримінального провадження №0001491 від 07 серпня 2014 року, що є конфиденційною інформацією, суд першої інстанції посилався на те, що кримінальне провадження на даний час не розглянуто і судом за результатами його розгляду не надана оцінка щодо їх допустимості.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційних скарг, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування, матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. ч. 1 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

В силу положень статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Положеннями ст. 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Частиною 6 статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в ст. 1167 ЦК України.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. 1167 ЦК України доказуванню підлягає факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до роз`яснень, викладених в ч. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи. Відсутність хоча б однієї складової виключає обов`язок по відшкодуванню шкоди.

Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Крім того, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків ( ст.76 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ст. 162 КПК України зазначено, що до охоронюваної законом таємниці, яка міститься в речах і документах, належать конфіденційна інформація, в тому числі така, що містить комерційну таємницю; персональні дані особи, що знаходиться в її особистому володінні або в базі персональних даних, яка знаходиться у володінні персональних даних.

Конфіденційна інформація це інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Доступ до такої інформації та її поширення можливі лише за згодою її власників (тобто тих, кого ця інформація безпосередньо стосується) та на тих умовах, які вони вкажуть.

Відповідно до ст.21 ЗУ «Про інформацію» конфіденційна інформація разом із службовою та таємною інформацією належить до інформації з обмеженим доступом.

Згідно ст. 159 КПК України тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії та, у разі прийняття відповідного рішення слідчим суддею, вилучити їх (здійснити їх виїмку).

Тимчасовий доступ до речей і документів здійснюється на підставі ухвали слідчого судді, суду.

Як було встановлено судом першої інстанції, в порушення вимог вказаної норми закону слідчим СВ Синельниківського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області 10 березня 2015 року та 21 березня 2015 року були зроблені запити: до начальника бюро технічної інвентаризації з метою отримання інформації про наявність у позивача рухомого та нерухомого майна; до Реєстраційної служби з метою отримання відомостей з Державного реєстру речових прав стосовно позивача.

Крім того, 17 березня 2015 року начальником СВ Синельниківського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області Красюком І.В. зроблено два запити до начальника Відділу РАЦС з метою отримання копії актового запису про народження позивача та про реєстрацію шлюбу.

При цьому суд правильно встановив, що було порушено вимоги ст.159 КПК України, оскільки з метою отримання вказаної інформації, яка є конфіденційною, слідчий повинен був звернутися до слідчого судді з клопотанням про надання тимчасового доступу і на підставі ухвали слідчого судді отримати запитувану інформацію, чого у даному випадку зроблено не було.

Враховуючи вищезазначене, а також те, що на час здійснення вказаних запитів позивач ще не мав статусу підозрюваної особи, оскільки згідно вимог ч.1 ст.42 КПК України повідомлення про підозру йому не було пред`явлене і він не був затриманий за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справі, дійшов обґрунтованого висновку про протиправність дій посадових осіб органу досудового розслідування, а не прокуратури, та вірно застосував положення статті 1174 ЦК України, згідно якої обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що незаконне отримання інформації стосовно ОСОБА_1 , яка є конфіденційною, дійсно впливали на душевний стан позивача, змушували його нервувати, створили позивачу певних дискомфорт.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності та справедливості.

Таким чином, доводи апеляційних скарг ГУНП в Дніпропетровській області та Дніпропетровська обласна прокуратура щодо відсутності правових підстав для відшкодування моральної шкоди у даній справі у зв`язку з їх недоведеністю не заслуговують на увагу та спростовуються вищезазначеними обставинами.

Безпідставними є доводи ОСОБА_1 про незаконність оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо відновлення правового становища позивача шляхом вилучення і знищення персональних даних з матеріалів кримінального провадження, оскільки задоволення таких вимог суперечитиме положенням п.4 ч.2 ст. 374 КПК України, ч. 1 ст. 128 КПК України.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відомості стосовно ОСОБА_1 необхідні для ухвалення вироку, а також можуть бути використані з метою відшкодування шкоди під час виконання вироку і задоволення цивільного позову.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, ОСОБА_1 , Дніпропетровської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова