СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/15835/20

пр. № 2/759/1523/21

25 січня 2021 року суддя Святошинського районного суду м. Києва Петренко Н.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 07.06.2019 року у розмірі 202397,13 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 07.06.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов договору, позивач зобов`язався надати відповідачу у строкове користування грошові кошти в розмірі 5000,00 доларів США, що еквівалентно 133700,00 грн., зі сплатою щомісячно на користь позивача фіксовану суму відсотків у розмірі 400,00 доларів США, що еквівалентно 10696,00 грн. до 01 числа поточного місяця, в якому повинна відбуватись така сплата, з кінцевим строком повернення - до 05.07.2020 року. Однак, відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 202397,13 грн., яка в свою чергу складається з: суми позики з урахуванням індексу інфляції - 132897,27 грн., що еквівалентно 5000,00 доларів США, станом на 17.09.2020 року; 3 % річних - 1106,86 грн.; відсотків передбачених п.1.2 договору - 68393,00 грн.

Ухвалою Святошинського районного суду від 25.09.2020 року справу прийнято до розгляду та призначено розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву.

Враховуючи те, що відповідач у встановлений строк відзив на позовну заяву не надав, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомлення сторін не заявив, суд вирішує справу за наявними матеріалами у відповідності ч.8 ст. 178 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07.06.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого, позивач надав відповідачу у строкове користування грошові кошти в розмірі 5000,00 доларів США, що еквівалентно 133700,00 грн., зі сплатою щомісячно на користь позивача фіксовану суму відсотків у розмірі 400,00 доларів США, що еквівалентно 10696,00 грн. до 01 числа поточного місяця, в якому повинна відбуватись така сплата, з кінцевим строком повернення до 05.07.2020 року.

Відповідач в свою чергу отримав зазначені грошові кошти перед укладенням договору позики, що підтверджується самим договором позики та актом приймання-передачі грошових коштів (а.с. 15-18).

Одночасно відповідач зобов`язався сплачувати проценти за користування грошовими коштами, у розмірі, встановленому Договором позики.

Таким чином позивач належним чином виконав свої зобов`язання за договором позики перед відповідачем, а саме передав йому у власність грошові кошти в розмірі 5000,00 доларів США, що еквівалентно 133700,00 грн. на дату укладення договору позики за курсом Національного банку України.

Сплата процентів за користування грошовими коштами повинна була здійснюватися відповідачем щомісячно в строк до 01 числа поточного місяця, в якому повинна відбуватись така сплата в розмірі 400,00 доларів США, що еквівалентно 10696,00 грн.

Однак, в порушення положень договору позики відповідач взяті на себе обов`язки не виконав, у зв`язку із чим і виникла заборгованість за договором позики.

Відповідно до розрахунку заборгованості загальна сума заборгованості відповідача за договором позики від 07.06.2019 року становить 202397,13 грн., яка складається з: заборгованості за договором позики з урахуванням індексу інфляції, що становить 132897,27 грн.; 3 % річних, що становить 1106,86 грн.; відсотків передбачених п.1.2 договору позики, що становить 68393,00 грн.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов`язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що відповідач у визначені договором позики строки не повернув в повному обсязі суму позики, вимоги позивача щодо повернення суму позики є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Згідно ч.2 с. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи той факт, що з моменту настання строку виконання грошового зобов`язання минув тривалий час, а відповідач продовжував користуватись отриманими у позику грошовими коштами, то позивач вважає за необхідним нарахувати 3% річних на суму боргу.

Таким чином, сума нарахованих 3% річним за користування грошовими коштами складає - 1106,86 грн., за період часу з 09.06.2020 року по 17.09.2020 року.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи та підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст. 10, 13, 81,141, 258, 263, 265, 273, 280-283, 354 ЦПК України, ст.ст. 192, 524, 526, 533, 625, 1046-1050 ЦК України суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) заборгованість за договором позики від 07.06.2019 року в розмірі 202397 грн. 13 коп. та сплачений судовий збір в сумі 2023 грн. 97 коп., а всього стягнути 204421 ( двісті чотири тисячі чотириста двадцять одну ) грн. 10 коп.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.О. Петренко