Справа №295/7695/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2021 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:
Головуючого судді Стрілецької О.В.
за участі секретаря судового засідання Ярошовець В.Б.
розглянувши y відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_4 про визнання права власності у спільному майні, виселення та відшкодування моральної шкоди, -
ВСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог:

01.07.2020 року позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просять: припинити право власності ОСОБА_4 на ј частку у спільному майні, а саме - в квартирі АДРЕСА_1 ; визнати право власності на цю частку за ОСОБА_1 та визначити новий розподіл часток у спільному майні; виселити відповідача із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення; стягнути з відповідача на користь кожного з позивачів по 10000 гривень моральної шкоди; стягнути з відповідача судові витати.
В обґрунтування позову позивачі посилаються на те, що 28.04.2007 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем було зареєстровано шлюб, у якому в них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час шлюбу, мати ОСОБА_2 ОСОБА_1 зареєструвала місце проживання свого зятя ОСОБА_4 у спірній квартирі.
24.01.2012 року ОСОБА_1 , як основний квартиронаймач, приватизувала квартиру. Оскільки на момент реєстрації у квартирі було зареєстровано місце проживання чотирьох осіб позивачів та відповідача, свідоцтво про право власності на квартиру видано на всіх зареєстрованих осіб.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 09.04.2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано. Також, рішенням суду від 13.01.2015 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина у розмірі 600,00 грн щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.
Позивачі вказують, що після розірвання шлюбу, вони вже звертались до Богунського районного суду м. Житомира з позовом до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні, однак ухвалою суду від 19.08.2015 року позов було залишено без розгляду, оскільки відповідач гарантував, що викупить частки позивачів у спірній квартирі. Однак, на даний час відповідач фактично захопив спільну квартиру, хоча його частка власності у спільному майні становить лише ј частини, змінив замки та не допускає позивачів до свого майна, комунальні послуги не сплачує, на неодноразові звернення позивачів до поліції та профілактичні бесіди дільничного офіцера поліції не реагує. Регулярні погрози життю та здоров`ю позивачів з боку відповідача унеможливлюють мирне володіння спільним майном.
У позові також зазначено, що у зв`язку із протиправними діями відповідача, вони щоденно зазнають сильних душевних страждань, постійно відчувають хвилювання. Відповідач жодного відношення до квартири не має, згідно ордеру, квартиру було надано у користування виключно ОСОБА_1 , яка зареєструвала місце проживання відповідача у належній їй квартирі. Відповідач вигнав колишню тещу, дружину та сина з квартири, у зв`язку з чим позивачі втратили спокій та перебувають у стані тривоги. Позивачі змушені витрачати додатковий час та кошти для захисту своїх прав. Такі дії відповідача є умисними, оскільки на неодноразові прохання відповідачів змінити свою поведінку відповідач не реагує. Розмір моральної шкоди позивачі оцінюють у сумі 10000,00 грн для кожного. Така сума, на думку позивачів, є необхідною для відновлення їх нормального морального стану.

ІІ. Процедура та позиції сторін

24.07.2020 року у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

28.08.2020 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що він позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні.
Заперечення проти позову відповідач обґрунтовує тим, що 30.12.2015 року між ним та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб. Відповідач, його дружина та дочка дружини від попереднього шлюбу ОСОБА_6 , проживають у спірній квартирі.
Відповідач вказує, що згідно довідки №478 від 21.12.2019 року, виданої військовою частиною НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , її чоловік ОСОБА_7 та сини ОСОБА_8 , ОСОБА_9 проживають за адресою АДРЕСА_2 , що на думку відповідача, свідчить про те, що ОСОБА_2 за власною волею не користується належною їй часткою у спірній квартирі та наміру нею користуватися не виявляла. Відповідач вважає, що зазначене спростовує твердження про спричинення відповідачем перешкод у користуванні належною їй часткою квартири.
Доводи про те, що іншим позивачам чиняться перешкоди у користуванні спільним майном, є надуманими та не підтвердженим доказами. Долучені до позовної заяви відповіді з Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області від 04.12.2014 року та від 21.01.2019 року не свідчать про вчинення відповідачем будь-яких протиправних дій щодо позивачів, ніяких бесід з ним не проводилось, тому такі докази відповідач вважає неналежними.
У відзиві вказано, що відповідач іншого житла для проживання своєї сім`ї не має, а вартість його частки є незначною, що унеможливлює придбання іншого житла, тому позбавлення його права на частку у спірній квартирі завдасть істотної шкоди його інтересам.

31.08.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивачі вказали, що твердження відповідача щодо відсутності у нього іншого житла не відповідають дійсності, оскільки в його власності перебуває ј частина квартири АДРЕСА_3 , іншими співвласниками квартири є батьки відповідача та його рідна сестра. Неодноразові звернення до поліції свідчать, що з відповідачем неодноразово проводились профілактичні бесіди щодо недопустимості протиправної поведінки по відношенню до сина, колишньої дружини та тещі. Зазначене також свідчить про неможливість спільного проживання сім`ї позивачів, які володіють 3/4 частинами спірної квартири, та сім`ї відповідача, який є власником ј частини квартири. Крім того, відповідач регулярно змінює замок у квартирі, щоб позивачі не могли вселитися у своє житло. Також позивачі у відповіді на відзив зазначили, що відповідач у відзиві не заперечив вартість своєї частини квартири у сумі 123700,00 грн, що на їх думку свідчить про те, що спору між сторонами з приводу вартості належної відповідачу частини у спільному майні, не має.

Ухвалою суду від 30.09.2020 року, яка постановлена у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати і занесена до протоколу судового засідання, відповідачу поновлено строк для подання відзиву на позовну заяву; підготовче судове засідання закрито та справа призначена до розгляду по суті.

В підготовчому судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задоволити з підстав, викладених у заявах по суті справи. Додатково вказав, що частка відповідача у спірному майна є незначною, позбавлення відповідача права власності на частку у спільному майні не завдасть йому істотної шкоди, оскільки йому на праві власності належить частка у іншому житлі. Згідно висновку експерта квартира є неподільною. Спільне користування квартирою неможливе, відповідач не допускає позивачів до житла, ключі від квартири у них відсутні, оскільки після кожного візиту позивачів до спірної квартири змінюються замки у вхідних дверях. Кошти на депозитний рахунок суду для компенсації позивачу вартості частини квартири внесені ОСОБА_1 , оскільки інші позивачі коштів для цього не мають.
У судове засідання, яким закінчується розгляд справи, позивачі та їх представник не з`явились, представник позивачів подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі, позов підтримав та просив задоволити.

Представник відповідача у судових засіданнях за його участі проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі з підстав, викладених у заявах по суті справи. Додатково вказав, що ј частина квартири не є незначною часткою у спільному майні, право власної є непорушним. Викупити належні позивачам частини квартири відповідач не має змоги, оскільки не має коштів. Перешкоди у користуванні квартирою відповідач позивачам не чинить, стосовно звернень позивачів до поліції інформацією не володіє. Відповідач проживає у квартирі разом зі своєю новою сім`єю вже 5 років. Позбавлення відповідача права на частку квартири призведе до порушення його права власності та права на житло, оскільки спірна частка квартири є єдиним житлом позивача. Не заперечував, що спірну квартиру для проживання в користування отримали батьки колишньої дружини, він отримав свою частку в квартрі в порядку приватизації. Зауважень щодо висновку експерта та щодо розміру вартості належної відповідачу частини квартири у відповідача не має.
Відповідач та його представник - адвокат Трофімов А.В. не з`явились в судові засідання 08.12.2020 року та 26.01.2021 року. 08.12.2020 року від представника відповідача ОСОБА_10 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою. 26.01.2021 року представник відповідача повторно надіслав до суду заяву, в якій просив розгляд справи відкласти у зв`язку з його перебування за межами м. Житомира. При цьому, ні до заяви від 08.12.2020 року, ні до заяви від 26.01.2021 року представник відповідача не долучив документи, які б підтверджував обставини, викладені в заявах про відкладення.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах, встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:
1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання;
2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;
3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;
4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження;
5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.
За приписами частини 3 цієї ж статті вбачається, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:
1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;
2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки;
3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник;
4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.
Відповідно до ч. 2 ст. 210 ЦПК України суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.
За правилами ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Беручи до уваги строк, протягом якого дана справа перебуває в провадженні суду; підстави для відкладення розгляду справи, передбачені ч. 2 ст. 223 ЦПК України, яка передбачає можливість відкладення судового розгляду лише у разі першої неявки учасника справи в судове засідання, а повторна неявка незалежно від причини є підставою для проведення судового засідання у відсутності учасника судового розгляду відповідно до приписів ч. 3 ст. 223 ЦПК України; суд вважає за можливе розгляд справи провести у відсутності відповідача та його представника.
За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання, яким закінчується розгляд справи, за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
ІІІ. Національне законодавство, що підлягає застосуванню

Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За правилами ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності.
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Згідно зі статтею 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" № 20 від 22.12.1995 р. судам слід враховувати, що оскільки за чинним законодавством суд вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Частиною першою ст. 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом, докази на їх підтвердження, оцінка та мотиви суду
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва № НОМЕР_2 про право власності на житло від 24.01.2012 року, яке видане Відділом приватизації державного житлового фонду управління житлового господарства Житомирської міської ради, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в рівних долях. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію держаного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 39,0 кв.м. (а.с. 23).

Згідно Витягу про державну реєстрацію прав, який видано Комунальним підприємством «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради №33250777 від 21.02.2012 року, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Розмір частки кожного із співвласників становить ј частину (а.с. 24).

Квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , складається з двох кімнат, житловою площею 28,6 кв.м, загальна площа квартири 39,0 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорту на квартиру (а.с. 25-26).

17.06.2020 року судовим експертом Свістуновим І.С. складено висновок №953/06-2020 за результатами проведення оціночно-будівельного та будівельно-технічного дослідження, яке проведено за заявою ОСОБА_1 , відповідно до якого поділ двокімнатної житлової квартири АДРЕСА_5 з виділом по ј частці або в інших частках, не вбачається можливим, оскільки виходячи із умов поділу на дві окремі квартири для ізольованого користування та заселення однією сім`єю, як передбачено п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 04.10.1991 року, при зазначеному варіанті не виконуються вимоги пунктів 5.19, 5.20, 5.21, 5.22, 10.2 ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення». 14.9.2 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій». Дійсна (ринкова) вартість квартири, виходячи із придатного для проживання технічного стану квартири, визначена за середньоринковими цінами станом на дату проведення дослідження, становить 494800,00 грн, в т.ч. вартість ј частки 123700,00 грн (а.с. 35-52).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_11 (а.с. 17).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 09.04.2014 року по справі №295/2125/14-ц шлюб, що зареєстрований 28.04.2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_12 , розірвано (а.с. 19).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13.01.2015 року у справі №295/16437/14-ц з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , у розмірі 600,00 грн щомісячно, до досягнення дитиною повноліття (а.с. 20).

10.09.2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 укладено шлюб, прізвище ОСОБА_11 змінено на « ОСОБА_13 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 (а.с. 21).

Згідно довідки №478 від 21.12.2019 року, яка видана Військовою частиною НОМЕР_1 , ОСОБА_7 мешкає у АДРЕСА_2 , разом з родиною: ОСОБА_2 (дружина), ОСОБА_9 (син), ОСОБА_3 (син дружини). ОСОБА_7 винаймає житло та потребує поліпшення житлових умов (а.с. 22).

Зі змісту листів Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області вбачається, що ОСОБА_2 28.11.2014 року та 13.01.2015 року зверталась до поліції з приводу неправомірних дій колишнього чоловіка. З ОСОБА_4 були проведені профілактичні бесіди з приводу недопущення антигромадської поведінки (а.с. 29-30).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить ј частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 (а.с. 32-33).

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Подібна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року № 201/10029/17.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 зроблено висновок, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Подібний за змістом правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17.

Втручання у право власності може бути виправданим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод й буде відповідати усталеній прецедентній практиці Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

В ході судового розгляду справи на підставі досліджених доказів, судом встановлено наявність всіх підстав, передбачених п.п. 1-4 ч. 1, ч. 2 ст.365 ЦК України, для задоволення позову в частині припинення права власності відповідача.
Так, судом встановлено, що відповідачу на праві власності належить ј частина спірної квартири, що, на переконання суду, порівняно з сукупною часткою позивачів у праві спільної власності на квартиру, яка становить 3/4 частини, є незначною.

Належна відповідачу частина квартири не може бути виділена в натурі, що встановлено висновком експерта. Спірна квартира є неподільною. Висновок експерта стороною відповідача під сумнів не ставився.

Також судом встановлено, що спільне володіння і користування квартирою є неможливим, оскільки у спірному житлі проживає відповідач зі своїю родиною - дружиною ОСОБА_14 та її донькою від попереднього шлюбу. Зазначена обставина визнана обома сторонами, тому судом не ставиться під сумнів. Матеріали справи не містять докази, що між сторонами спору досягнуто домовленості щодо порядку та способу використання та утримання спірного майна.

Неможливість спільного використання спірної квартири вбачається також з наступного.

Станом на день розгляду справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 одружена, її родина складається з чоловіка ОСОБА_7 , синів ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , які винаймають житло для проживання. Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_2 на праві власності має інше житло. Відповідач також одружений, проживає разом з дружиною та її донькою від попереднього шлюбу. Позивач ОСОБА_1 є особою старшого віку, матеріали справи не містять доказів, що їй на праві власності належить будь-яке інше житло.

Таким чином, з урахуванням встановлених по справі обставин, суд вважає, що спільне проживання вказаних вище осіб в двокімнатній квартирі є неможливим.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що він не чинить позивачам перешкод в користуванні спільною власністю. В судовому засіданні встановлено і не заперечувалось сторонами, що жоден з позивачів у спірній квартирі не проживає. Фактично спірна квартира знаходиться у володінні лише відповідача, який використуває її для власного проживання та проживання членів лише своєї родини.

Сам по собі факт звернення позивачів з позовом до суду свідчить про наявність між сторонами спору. За відсутності спору у позивачів була б відсутня потреба звертатись до суду, у зв`язку з чим вони вимушені нести і додаткові витрати, які пов`язані з оплатою послуг експерта, витрат на правову допомогу та сплату судового збору. Крім того, безпосередньо в підготовчому судовому засіданні клопотань ні від відповідача, ні від його представника щодо можливості врегулювати спір в позасудовому порядку не надходило.

Доводи відповідача про те, що припинення права на частку в спільній квартирі завдасть йому істотної шкоди, оскільки у нього та його родини це є єдиним житлом, суд вважає неспроможними.

В матеріалах справи міститься Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить ј частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 . Доказів щодо неможливості проживання відповідача у вказаній квартирі ним не надано. Так само доказів того, що його дружина ОСОБА_5 та її малолітня дочка мають зареєстроване місце проживання за спірною адресою, не мають на праві власності іншого житлового приміщення та що спірна квартира є їх єдиним житлом, матеріали справи не містять.

Крім того, суд не вважає припинення права власності на 1/4 частину спірної квартири істотним порушенням його прав і з огляду на те, що в рахунок компенсації частки відповідача позивачами пропонується грошова компенсація вартості квартири, на яку відповідач має право, визначена на рівні ринкових цін на житло і підтверджена висновком експертизи.

Тому, суд доходить висновку, що припинення права власності відповідача на частину спірної квартири не завдасть істотної шкоди його інтересам. Доказів того, що припинення права власності відповідача на частку у спірній квартирі завдасть істотної шкоди членам його сім`ї, відповідачем не надано.

Згідно висновку судового експерта від 17.06.2020 року вартість ј частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , виходячи із придатного для проживання технічного стану квартири, яка визначена за середньоринковими цінами станом на дату проведення дослідження, становить 123700,00 грн, що стороною відповідача не оспорюється.

З урахуванням приписів ст. ст. 102, 106 107, 108, 110 ЦПК України суд бере до уваги висновок експерта від 17.06.2020 року як належний доказ по справі.

На виконання приписів ч. 2 ст. 365 ЦК України позивач ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду внесла грошові кошти у розмірі 123700,00 грн, що підтверджується оригіналом квитанції №0.0..1 від 02.09.2020 року, яка видана АТ КБ «Приват Банк», та міститься у матеріалах справи (а.с. 81).

На підставі викладеного вище, суд доходить висновку, що частка відповідача у спільному майні є незначною порівняно із сукупною часткою позивачів; частка відповідача не може бути виділена в натурі, отже річ є неподільною, що встановлено висновком експерта; спільне володіння і користування майном є неможливим, оскільки сторонами не досягнуто згоди щодо спільного користування та утримання майна.

Суд вважає, що припинення права власності на 1/4 частину квартири, яка належить відповідачу, не завдасть істотної шкоди його інтересам та членам його сім`ї, оскільки відповідачу на праві власності належить ј частина квартири, якою він володіє спільно зі своїми батьками; позивачем ОСОБА_1 попереднього внесено вартість цієї частки на депозитний рахунок суду; розмір вартості ј частин спірної квартири визначений висновком експерта та не заперечувався стороною відповідача.

Крім того, при вирішенні спору суд враховує, що відповідач не вживає будь-яких заходів з метою вирішення даного спору, не вживає будь-яких дій щодо компенсації позивачам вартості їх часток у праві спільної часткової власності.

Повно і всебічно встановивши обставини справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав, визначених ст. 365 ЦК України, для припинення права власності ОСОБА_4 на частку у спільному майні з виплатою йому грошової компенсації у розмірі 123 700,00 грн, та визнання права власності на цю частку, відповідно до позовних вимог, за ОСОБА_1 .

Суд вважає, що припинення права власності відповідача на 1/4 частину спірної квартири з виплатою грошової компенсації є правомірним втручанням у право приватної власності, відповідає закону, є співмірним і пропорційним з урахуванням інтересів всіх співвласників.

З огляду на те, що суд ухвалює рішення про припинення права власності відповідача на його частину в спірній квартирі, на підставі ст.ст. 319, 383, 391 ЦК України, підлягає до задоволення вимога про виселення ОСОБА_4 без надання іншого житлового приміщення як похідна від первісної вимоги, оскільки власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людиниі основоположних свобод (1950року), ратифікованою Законом від 17липня 1997року №475/97-ВР (далі Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим, суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачів, як власників квартири, також захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою гарантується право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Суд, при оцінці вимог позивачів про виселення відповідача на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, виходить з наступного.

Виселення відповідача зі спірного приміщення відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що на підставі рішення суду право власності відповідача на частину спірної квартири припиняється, між сторонами спору склались неприязні стосунки, відповідач фактично одноосібно володіє квартирою, право власності на яку мають всі співвласники, спільне проживання в квартирі всіх співвласників є неможливим з огляду на вікову різницю та сімейне положення.

Тобто доведеними є порушення прав позивачів, як власників житлового приміщення, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а також їх права у контексті статті 8 Конвенції.

При вирішенні спору суд дотримується балансу захисту права власності позивачів, які тривалий час позбавлені внаслідок дій відповідача можливості користуватися своїм майном, тому відповідач, на переконання суду, підлягає виселенню із займаного жилого приміщення.

Таким чином, суд вважає, що у даній справі інтереси позивачів, як співвласників житла, перевищують інтереси відповідача.

Подібний за змістом правовий висновок викладено в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року в справі № 447/455/17.

Щодо вимог позову про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає, що обґрунтовуючи спричинення моральної шкоди, позивачі посилаються, зокрема, на те, що у зв`язку із протиправними діями відповідача, вони щоденно зазнають сильних душевних страждань, постійно відчувають хвилювання.

Дослідивши надані позивачами доказами на підтвердження вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позову в цій частині відсутні у зв`язку з тим, що позивачами не доведено, що діями відповідача їм були заподіяні моральні страждання, в чому вони проявились, як і не доведений їх розмір.

V. Розподіл судових витрат

На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача підлягають понесені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 1681,60 грн. на користь ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 (задоволена вимога немайнового характеру про виселення, при зверненні до суду з позовом на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху кожним з позивачів сплачено судоий збір з вимоги немайнового характеру); на користь позивача ОСОБА_1 у сумі 2077,80 грн. (сплачений судовий збір з вимоги немайнового характеру про виселення в розмірі 840,80 грн. та 1237,00 грн. судовий збір пропорційно до задоволеної вимоги майнового характеру про визнання права власності).

Також з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати, пов`язані із проведенням експертизи, у сумі 2512,00 грн.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 76-81, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_4 про визнання права власності у спільному майні, виселення та відшкодування моральної шкоди задоволити частково.

Припинити право власності ОСОБА_4 на ј частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку належало ОСОБА_4 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості належної йому ј частки у спільному майні, а саме квартири АДРЕСА_1 , шляхом виплати грошових коштів у сумі 123 700,00 (сто двадцять три тисячі сімсот) грн. з депозитного рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації у Житомирській області ОСОБА_4 , які внесені 02.09.2020 року ОСОБА_1 .

Виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.

В задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору у сумі 2077,80 грн та витрати, пов`язані із проведенням експертизи, у сумі 2512,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , судові витрати по оплаті судового збору у сумі 1681,60 грн.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачі: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; місце фактичного проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП: НОМЕР_5 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_7 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_8 .

Суддя О.В. Стрілецька