Справа № 309/1733/19
Провадження № 2/309/107/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 травня 2021 року м. Хуст
Хустський районний суд Закарпатської області
в складі: головуючого судді Довжанин М.М.
за участю секретаря судового засідання Томищ Б.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хуст справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення сервітуту,
З метою захисту своїх прав позивач звертався до департаменту УЗЕ НП в Закарпатській області, які в ході перевірки встановили, що рішенням 11 сесії 7-го скликання від 06.12.2016 року було надано дозвіл на розробку землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,0900 га громадянці ОСОБА_6 , але дане рішення видано з порушенням, так як цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, як передбачено генеральним планом забудови Ізянської сільради.
За таких обставин позивач змушений звертатися до суду із позовом про встановлення земельного сервітуту для визнання права на проїзд та прохід до його земельної ділянки.
В судове засідання позивач та його представник ОСОБА_7 не з`явилися. До суду подали клопотання про розгляд справи у їх відсутності позовні вимоги про встановлення сервітуту підтримали.
Ухвалою суду від 30.03.2021 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_7 та виключено Ізянську сільську раду з числа відповідачів у даній справі.
Ухвалою суду від 06 квітня 2020 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_7 та залучено до участі у справі співвідповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-порталі суду. Причини їх неявки суду невідомі. Відзив чи заперечення проти позову від відповідачів не надходили.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення про заочний розгляд даної справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не проводилось.
Дослідивши матеріали справи, вивчивши докази у ній, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 15,16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що доступ до його земельної ділянки можливий виключно через земельну ділянку з кадастровим номером 212538600:01:006:0076 площею 0,0891 га.
Як вбачається з кадастрового плану, земельна ділянка, належна позивачу, розташована у такій місцевості і таким чином, що унеможливлює підхід та під`їзд до неї з усіх сторін, окрім як через земельну ділянку з кадастровим номером 212538600:01:006:0076, площею 0,0891 га, яка перебувала у землях запасу Ізянської сільської ради, з 02.12.2019 року знаходилась у власності відповідачки ОСОБА_2 , а на даний час знаходиться у власності відповідача ОСОБА_3 , що стверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб які не можуть бути задоволені іншим способом.
Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
Згідно з ч. 1, 3 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.
Як вбачається з матеріалів домовленості між позивачем та відповідачами досягнуто не було.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатацію ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.
Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.
За таких обставин, оскільки між сторонами не було досягнуто домовленість про встановлення сервітуту та про його умови, відповідно до ч. 3 ст. 402 ЦК України, позивач мав підстави для звернення до суду з позовом про встановлення сервітуту.
Частиною першою ст.404 ЦК України, встановлено способи встановлення, в тому числі, можливостей земельного сервітуту, серед яких: право проходу, та проїзду на велосипеді, на транспортному засобі по наявному шляху, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.
Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
За змістом статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (стаття 100 ЗК України).
У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" судам роз`яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.
Отже, Закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом, а також земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
В судовому засіданні було встановлено, що цільове призначення земельної ділянки відповідача ОСОБА_3 стосовно якої позивач просить встановити земельний сервітут є: для особистого селянського господарства.
Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначив, що встановлення проходу/ проїзду до земельної ділянки, яка належить йому можливо лише за рахунок земельної ділянки відповідача ОСОБА_3 .
Обов`язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб.
Таким чином, позивач довів в судовому засіданні належними доказами, що право проходу/проїзду до його земельної ділянки не можливо без обмеження сервітутом земельної ділянки відповідача ОСОБА_3 і запропонований ним спосіб є найменш обтяжливим для відповідача, як власника земельної ділянки, щодо якої він встановлюється.
Підставою для встановлення сервітуту є відсутність у будь - якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужим майном - сервітуту.
Відповідно до ч. 1 ст. 101 ЗК України дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлено земельний сервітут, до іншої особи. При вирішенні питання про можливість переходу сервітутного права до іншої особи варто виходити з того, що при земельному сервітуті особа власника обслуговуючої ділянки не має значення для існування самого сервітутного права, оскільки земельний сервітут встановлюється не на користь конкретної особи як такої, а для забезпечення можливості використання сусідньої земельної ділянки. Тому, заміна власника обслуговуючої ділянки (це земельна ділянка, корисні властивості якою використовуються сервітуарієм) чи власника пануючої (це земельна ділянка, для використання якої за певним призначенням земельним сервітутом встановлено обмежене право користування іншою земельною ділянкою) ділянки не припиняє дію сервітуту.
Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Звертаючись до суду, позивач довів суду належними доказами підставність його позовних вимог, натомість відповідачами не доведено суду обставин, які б спростовували тверджень позивача та не подано з приводу таких обставин відповідні докази.
Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення сервітуту підлягають задоволенню в повному обсязі.
Керуючись ст. 4,12,13,76-81,89,141,258,259,263,265,268,280 ЦПК України, на підставі ст.15,16, 401,402,404 ЦК України, ст.91,96,99 ЗК України, суд
Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Хустського районного суду Закарпатської області.
Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду через Хустський районний суд Закарпатської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя Хустського

районного суду: Довжанин М.М.