Постанова

Іменем України

02 червня 2021 року

м. Київ

справа № 523/1039/16-ц

провадження № 61-3245св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_2 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пепеляшкова Анастасія Олексіївна,

третя особа - ОСОБА_3 ,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_3 ,

відповідачі за позовом третьої особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_2 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пепеляшкова Анастасія Олексіївна,

третя особа - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 травня 2019 року в складі судді Бузовського В. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 14 січня 2020 року в складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М.,Заїкіна А. П., Князюка О. В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою, подавши в подальшому заяву про уточнення позовних вимог, про визнання договору іпотеки недійсним в частині передачі в іпотеку квартири АДРЕСА_1 ; зняття заборони відчуження даної квартири та виключення з Державного реєстру іпотек записів про обтяження її іпотекою.

Позовна заява мотивована тим, що згідно рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2008 року по цивільній справі № 2/2706/08 він та його неповнолітній син ОСОБА_4 , 1998 року народження, були визнані такими, що втратили право користування вказаною квартирою, у зв`язку з чим вони були зняті з реєстраційного обліку та участі в приватизації квартири не приймали.

21 травня 2008 року видано розпорядження № 211470 щодо передання квартири АДРЕСА_1 у спільну часткову власність в рівних частках наймачеві ОСОБА_5 та члену її сім`ї (сину) ОСОБА_6 . Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 21 травня 2008 року видано свідоцтво про право власності у рівних частках на цих осіб на зазначену квартиру.

14 червня 2008 року ОСОБА_5 на підставі договору дарування подарувала належну їй частку квартири брату позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6

25 липня 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Кошти для купівлі зазначеної квартири ОСОБА_2 отримала у публічному акціонерному товаристві «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») згідно кредитного договору від 25 липня 2008 року і в рахунок належного виконання кредитного договору ОСОБА_2 передала банку дану квартиру в іпотеку, у зв`язку з чим на вказану квартиру накладено заборону відчуження.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2008 року рішення суду про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 скасоване згідно ухвали суду від 10 березня 2010 року. По вказаній справі було прийнято відмову позивачів від своїх вимог, провадження по справі закрито, ухвала набрала законної сили16 березня 2010 року.

Позивач зазначав, що оскільки приватизація спірної квартири та подальше її відчуження були проведені незаконно, зокрема, було порушено права його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , а тому він звернувся до прокуратури Суворовського району м. Одеси щодо подання відповідного позову до суду в інтересах його неповнолітнього сина.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30 березня 2011 року в справі № 2-212/11 визнано недійсними розпорядження органу приватизації № 211470 від 21 травня 2008 року та свідоцтво про право власності у рівних частках на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 від 21 травня 2008 року, виданого управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, зареєстрованого і записаного в реєстрову книгу за № 12-35859; визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений 14 червня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ковальчуком С. В., зареєстрований в реєстрі за № 2791; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідчений 25 липня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пепелишковою А. О., зареєстрований в реєстрі за № 2106.

Після вступу рішення в законну силу ОСОБА_6 звернувся до приватного нотаріуса з заявою про зняття заборони на відчуження нерухомого майна з квартири, проте йому було відмовлено, оскільки в рішенні не було вказано про це.

У зв`язку з тим, що, на думку позивача, іпотечний договір суперечить вимогам законодавства, а також накладена заборона на відчуження нерухомого майна (квартири) порушує права позивача та його сина на приватизацію, позивач був вимушений звернутися до суду із відповідним позовом.

У липні 2017 року ОСОБА_3 , досягнувши повноліття, звернувся до суду із тотожними позовними вимогами.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 травня 2019 року позов ОСОБА_1 та позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки від 25 липня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк», посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пепеляшковою А. О. та зареєстрований у реєстрі за № 2111.

Скасовано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про заборону відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , здійснений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пепеляшковою А. О., реєстраційний номер 7628689 від 25 липня 2008 року.

Виключено з Державного реєстру іпотек запис про іпотеку квартири АДРЕСА_1 , внесений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пепеляшковою А. О. 25 липня 2008 року та зареєстрований в реєстрі за № 32.

Постановою Одеського апеляційного суду від 14 січня 2020 року апеляційну скаргу представника товарства з омбеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») - ОСОБА_7 , залишено без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 травня 2019 року залишено без змін.

Задовольняючи позов, суди виходили з того, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, який є недійсним з дати вчинення (25 липня 2008 року), та на підставі якого ОСОБА_2 як власник передала спірну квартиру в іпотеку, а тому в силу статей 203, 215, 236 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 5 Закону України «Про іпотеку» договір іпотеки підлягає визнанню недійсним із застосування наслідків недійсності. Суди встановили порушення прав ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на отримання спірної квартири у власність в порядку приватизації за наявності відповідного правочину та заборони на її відчуження, вчиненої на підставі відповідного договору іпотеки.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

12 лютого 2020 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надіслало засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 травня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 14 січня 2020 року.

У касаційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 травня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 14 січня 2020 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовів.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про обґрунтованість позову, оскільки оскарження даного договору іпотеки можливе тільки власником майна, що узгоджується із висновками Верховного Суду, які містяться у постанові від 27 березня 2019 року в справі № 200/9474/16-ц.

Заявник також зазначає на неврахування апеляційним судом постанови Верховного Суду від 17 липня 2019 року в справі № 521/14717/14-ц, оскільки на час укладення спірного правочину іпотекодавець була єдиним власником даної квартири, а тому мала право передавати її в іпотеку, а іпотекодержатель діяв добросовісно, оскільки не міг знати про права інших осіб на відповідне майно.

Крім того, позивачами не надано доказів порушення їх прав та інтересів спірним правочином, а тому суди безпідставно задовольнили їх позовні вимоги. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 18 березня 2020 року в справі № 462/5413/16-ц та від 19 березня 2020 року в справі № 337/1964/17. Відповідачем 01 червня 2016 року подавалася до суду заява про застосування позовної давності стосовно позову ОСОБА_1 , однак вона не була розглянута судами на предмет її обґрунтованості. Застосування позовної давності на думку заявника це окрема підстава для відмови у задоволенні позову, що також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка міститься у постанові від 10 квітня 2019 року в справі № 161/5605/17, а також у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року в справі № 6-2469цс14.

У касаційній скарзі заявник зазначає прозастосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, а також про порушення судами норм процесуального права (касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

Позиції інших учасників справи

05 травня 2020 року ОСОБА_1 надіслано до суду відзив на касаційну скаргу, в якому він вказує на законність оскаржуваних рішень та просить касаційну скаргу залишити без задоволення. Однак, в порушення вимог частини п`ятої статті 178 та четвертої статті 395 ЦПК України, до відзиву не додано доказів його надсилання іншим учасникам справи, а тому в силу частини четвертої статі 183 ЦПК України даний відзив повертається без розгляду особі, яка його подала.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 квітня 2021 року справу № 523/1039/16-ц призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 11квітня 2008 року по цивільній справі № 2-2706/08, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , 1998 року народження, визнано такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 і.

21 травня 2008 року було видано розпорядження № 211470 щодо передачі квартири АДРЕСА_1 у спільну часткову власність в рівних частках ОСОБА_5 та члену її сім`ї - ОСОБА_6 .

Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності у рівних частках на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 від 21 травня 2008 року, зареєстрованого і записаного в реєстрову книгу за № 12-35859.

14 червня 2008 року був укладений договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ковальчуком С. В., зареєстрований в реєстрі за № 2791, згідно якого ОСОБА_5 подарувала належну їй частку ОСОБА_6 .

Згідно договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідченого25 липня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пепеляшковою А. О., зареєстрованого в реєстрі за № 2106, ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_6 вказану квартиру.

Кошти у розмірі 60 000,00 доларів США для купівлі зазначеної квартири покупець ОСОБА_2 отримала згідно кредитного договору від 25 липня 2008 року № МL-509/021/2008 у третьої особи - ПАТ «ОТП Банк».

25 липня 2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір за умовами якого ОСОБА_2 як іпотекодавець, в рахунок належного виконання кредитного зобов`язання по зазначеному кредитному договору, передала банку - іпотекодержателю, в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

25 липня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пепеляшковою А. О., була накладена заборона відчуження нерухомого майна (предмета іпотеки) - квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 7628689.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеса від 10 вересня 2008 року рішення суду про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 скасовано та ухвалою суду від 10 березня 2010 року по вказаній справі було прийнято відмову ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від своїх позовних вимог, провадження у справі закрито.

Рішенням Суворовського районного суду від 30 березня 2011 року в справі № 2-212/11 задоволено позов заступника прокурора Суворовського району м. Одеси в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_1 , до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пепеляшкова А. О., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ковальчук С. В., управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла Одеської міської ради», орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, ПАТ «ОТП Банк», про визнання недійсними розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності, договору дарування та договору купівлі-продажу.

Визнано недійсними розпорядження органу приватизації № 211470 від 21 травня 2008 року та свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 від 21 травня 2008 року, видане управлінням житлово-комунального господарства та паливно- енергетичного комплексу Одеської міської ради, зареєстрованого і записаного в реєстрову книгу за № 12-35859.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений 14 червня 2008 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ковальчуком С. В., зареєстрований в реєстрі за № 2791.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідчений 25 липня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пепеляшковою А. О., зареєстрований в реєстрі за № 2106.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 416 968,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до листа комунальної установи «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 16 листопада 2011 року № 301073.69.11 на підставі вищевказаного рішення суду, було скасовано реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 26 листопада 2010 року ПАТ «ОТП Банк» відступило право вимоги, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № МL-509/021/2008 від 25 липня 2008 року.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пепеляшкової А. О., треті особи: ОСОБА_2 , ПАТ «ОТП Банк» про зняття заборони на відчуження квартири АДРЕСА_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Рішення судів у даній справі, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний суд вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенціїкожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК Українипри здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Стаття 15 ЦК України об`єктом захисту називає порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане

з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно зі статтею 16 ЦК Українивизнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-третьої статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Згідно із частиною другою статті 7 Закону України «Про іпотеку» якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом (стаття 5 Закону України «Про іпотеку»).

За відсутності зазначених ознак договір іпотеки може бути визнаний недійсним.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 161/5605/17.

За статтями 215, 216 ЦК України вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності можуть бути заявлені як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 761/22265/17).

Судами попередніх інстанцій на підставі рішення суду від 30 березня 2011 року в справі № 2-212/11 обґрунтовано встановлено: порушення прав ОСОБА_8 та його неповнолітнього сина ОСОБА_3 зі сторони ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ; відсутність зловживання ОСОБА_11 його правами як мешканцявідповідноїквартири разом з неповнолітнім сином або недобросовісність під час визнання його разом із сином такими, що втратили право користування квартирою, зняття з реєстрації, подальшу приватизації квартири ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ,відчуження квартири та передачі її в іпотеку.

Обставини, встановлені в рішенні суду в цивільній справі, не підлягають доказуванню (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Відновивши житлові права ОСОБА_8 та його неповнолітнього сина ОСОБА_14 відповідним судовим рішенням, права ОСОБА_8 та ОСОБА_14 залишалися порушеними у зв`язку з незаконною передачею квартири в іпотеку, яка не є припиненою.

Оскільки первісне набуття квартири у власність було пов`язано з порушенням права ОСОБА_1 та його неповнолітнього (на час вчинення недійсних правочинів) сина ОСОБА_3 , що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, подальше відчуження квартири шляхом передачі її в іпотеку також є неправомірним.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Ураховуючи вищезазначене, суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши належним чином надані докази та встановивши дійсні фактичні обставини у справі, дійшли правильного висновку про задоволення позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у зв`язку із їх обґрунтованістю.

Верховний Суд вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги щодо недоведеності заявлених позовних вимог та порушення їх прав наявністю спірного договору іпотеки та заборони відчуження, вчиненої на підставі цього правочину, (з посиланням на відповідні рішення ВС), оскільки судами у даній справі належним чином встановлено всі фактичні обставини, зокрема, що спірний правочин порушує права позивачів на отримання у власність шляхом приватизації спірної квартири, як осіб, які зареєстровані та проживають у ній та права яких були порушені незаконним відчуженням даної квартири третій особі з наступною передачею цієї квартири в іпотеку. При цьому, дані обставини не спростовані відповідачами при розгляді справи.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо виключного права власника майна на оскарження договору іпотеки, з посиланням на постанову Верховного Судувід 27 березня 2019 року в справі № 200/9474/16-ц, оскільки у наведеному рішенні вказано про можливість оскарження такого правочину власником майна (предмета іпотеки), як особою, чиїх прав стосується спірний договір іпотеки, а також й іншою особою, яка вважає порушеними свої права наявністю такого правочину та доведе порушення своїх прав. Дана правова позиція узгоджується також із пунктом 5 Постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у якому зазначено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлено як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Що стосується посилань заявника касаційної скарги на неврахування апеляційним судом постанови Верховного Суду в справі № 521/14717/13-ц, то вони також не вказують на незаконність рішень судів попередніх інстанцій, оскільки у судовому рішенні в цій справі та в оскаржуваних рішеннях встановлено різні фактичні обставини у справі на підставі наданих доказів. Разом із цим, суд апеляційної інстанції дав належну оцінку даному доводу та обґрунтовано відхилив його.

Однак, колегія суддів вважає обгрунтованими доводи касаційної скарги щодо нерозгляду судами попередніх інстанцій заяви ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про застосування позовної давності, враховуючи наступне.

Відповідно до статей 256-258 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (стаття 259 ЦК України). Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

У статті 253 ЦК України зазначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина перша статті 264 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Як вбачається із оскаржуваних рішень, судами першої та апеляційної інстанцій не було наведено мотивів щодо незастосування/застосування заявленої відповідачем ТОВ «ОТП Факторинг Україна» позовної давності. (т. 1, а. с. 148).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. (частина перша статті 400 ЦПК України). Тобто, суд касаційної інстанції не може вирішувати питання про застосування позовної давності у зв`язку із недослідженням та ненаданням оцінки відповідним обставинам апеляційним судом.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц.

Відповідно до частини другої статті 416 ЦПК України та частини першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковими для застосування судами.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій при розгляді справи та ухваленні рішень помилково не надали оцінки заяві відповідача ТОВ «ОТП Факторинг України» про застосування позовної давності, а тому дійшли передчасного висновку про задоволення заявлених позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У частині третій статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів апеляційним судом не встановлені дійсні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд. Верховним Судом взято до уваги, що суд апеляційної інстанції не усунув порушень, допущених місцевим судом під час розгляду справи в частині вирішення заяви про застосування позовної давності, а тому з метою процесуальної економії та з урахуванням визначених процесуальних законом повноважень апеляційного суду, дійшов висновку, що справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ураховуючи те, що апеляційним судом при вирішенні спору неправильно застосовано норми процесуального права, постанова апеляційного суду не відповідає закону, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати зазначене Верховним Судом, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін щодо правовідносин, які між ними склалися; дослідити питання перебігу позовної давності та надати належну оцінку заяві відповідача про застосування позовної давності у спірних правовідносинах, ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд направляє справу на новий судовий розгляд та не ухвалює нове рішення, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 411, 416ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 14 січня 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення,є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук