БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 2/356/60/21
Справа № 356/563/19
Р І Ш Е Н Н Я (заочне)

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.01.2021 року Березанський міський суд Київської області в складі:

Головуючого судді Лялик Р.М.

При секретарі Настич Н.А.

З участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Березанського міського суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення,

ВСТАНОВИВ:

До Березанського міського суду Київської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що являється власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який придбав за договором купівлі-продажу, зареєстрованим Баришівською державною нотаріальною конторою 17.10.1989 року за № 1422. Після придбання будинку 08.10.1991 року зареєстрував у ньому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Негаразди розпочалися після того, як ОСОБА_3 одружився з ОСОБА_2 , яка прийняла прізвище ОСОБА_2 та проживає у його приватному будинку з 17.02.2015 року та по теперішній час без його згоди та без реєстрації. Договір найму з нею також не укладався.

Відтак, просить суд виселити ОСОБА_2 з належного позивачу приватного житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, пояснив, що відповідачка ОСОБА_2 проживає у належному йому на праві приватної власності будинку з 17 лютого 2015 року, оскільки вона є дружиною його сина - ОСОБА_3 , якому він у лютому 2015 року дозволив пожити у будинку по АДРЕСА_1 , до весни. Пожити в будинку він дозволив своєму сину, особисто з відповідачкою з цього приводу розмови не мав. Син ОСОБА_3 зареєстрований у будинку по АДРЕСА_1 , за вказаною адресою також зареєстрований онук - ОСОБА_3 . Як згодом виявилося, там також зареєстровано місце проживання іще одного онука - ОСОБА_7 , на що згоди він не надавав.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду справи. Про причини неявки не повідомив.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином, а саме шляхом направлення судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення, на підставі поданої нею до суду заяви про отримання судової повістки в електронній формі за допомогою SMS-повідомлення. Причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи від неї не надходило.

За таких обставин, суд прийняв рішення про заочний розгляд за наявними матеріалами відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач проти такого порядку не заперечував, а належним чином повідомлена відповідачка в судове засідання не з`явилася, не повідомила причини своєї неявки та не подала відзив.

Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що у відповідності до договору купівлі-продажу від 17.10.1989 року № 2555, посвідченого державним нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори Маховкою Ю.І., та зареєстрованого Переяслав-Хмельницьким міжміським бюро технічної інвентаризації 17.10.1989 року в реєстрову книгу 10, стр. 276, житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві особистої власності ОСОБА_1 .

Як вбачається з відомостей адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області від 08.10.2019 року відповідачка ОСОБА_8 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

З копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого повторно 09 грудня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Березанського міського управління юстиції у Київській області, вбачається, що 31 серпня 2013 року було укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (прізвище до реєстрації шлюбу - ОСОБА_2 ), про що 31 серпня 2013 року було зроблено відповідний актовий запис за № 114 (а.с. 127).

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вбачається з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 17 лютого 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Березанського міського управління юстиції у Київській області, актовий запис № 22 (а.с. 128).

Малолітній ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 129).

За зазначеною вище адресою зареєстровано місце проживання і малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 163).

Згідно довідки виконавчого комітету Березанської міської ради № 18-09-473 від 12.03.2020 року, ОСОБА_2 , 1987 р.н., проживає за адресою: АДРЕСА_1 (без реєстрації), вона згідно акта № 2855 від 12.03.2020 року дійсно проживає за вищевказаною адресою без реєстрації разом зі своїм сином ОСОБА_9 , 2008 р.н., разом з ними проживають та зареєстровані: чоловік - ОСОБА_3 , 1989 р.н., син - ОСОБА_3 , 2015 р.н. Також за даною адресою зареєстровані ОСОБА_4 , 1962 р.н., та ОСОБА_1 , 1949 р.н. (а.с. 130).

Згідно ч. 2 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має правов порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі ст. 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Передбачений ст. 319 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Пункт 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника, так і на наймача.

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Згідно ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

В силу приписів си. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що позивач як власник будинку дозволив своєму синові - ОСОБА_3 та його дружині (відповідачці - ОСОБА_2 ) проживати у належному позивачеві будинку по АДРЕСА_1 з 17 лютого 2015 року, до весни. Тобто, вселення відповідачки ОСОБА_2 до будинку відбулося на законних підставах, вона як дружина сина позивача в силу приписів ст. 64 ЖК УРСР є членом сім`ї наймача.

Крім того, як встановлено в ході розгляду справи, наразі у будинку по АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають двоє малолітніх дітей відповідачки та її чоловіка (сина позивача) - ОСОБА_3 , 2015 р.н., ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відсутність або наявність факту реєстрації за місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на житло, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження посилання позивача на те, що відповідачка вселилися до будинку без його дозволу, самовільно.

Судом встановлено, що позивач надавав згоду на вселення відповідачки, але доказів про те, що останній погодився саме на тимчасове вселення ОСОБА_2 до будинку, суду ним надано не було.

Завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально-правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні (абзац 2 ст. 2 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно норм сімейного законодавства України захист житлових та майнових прав дітей покладається на батьків.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відтак, при розгляді даної справи необхідно враховувати права та інтереси малолітніх дітей, які проживають разом з матір`ю (відповідачкою) у будинку, належному позивачу, та місце проживання яких зареєстроване у належному йому будинку, оскільки втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, гарантованого ст. 8 Конвенції, враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд зобов`язаний приділити особливу вагу дотриманню балансу між інтересами позивача та відповідачки з двома малолітніми дітьми, які тривалий час є наймачами будинку, належного позивачу.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без

надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Письмових договорів між сторонами щодо порядку користування житловим приміщенням не укладалося. Отже, виходячи з вимог вказаної статті, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право займати житлове приміщення, визначене власником.

Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Зважаючи на те, що відповідачка вселилася до будинку по АДРЕСА_1 зі згоди та як член сім`ї власника житла - позивача ОСОБА_1 , що було встановлено в судовому засіданні, а позивачем не надано належних доказів того, що мали місце обставини, передбачені ч. 1 ст. 116 ЖК України, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 9, 64, 150, 156 ЖК УРСР, ст. 317, 319, 379, 382-383, 405 ЦК України, ст. 2, 18 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26.04.2001 року, ст.ст. 4-5, 12, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 280-289, 352, 354-355 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Березанський міський суд Київської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Суддя Р. М. Лялик