ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2021 року

м. Чернівці

справа № 719/637/20

провадження 822/521/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянда М. І.

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,

учасники справи:

секретар Конецька Д.Г.,

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах та як законний представник дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

апеляційна скарга ОСОБА_3 , яка діє в інтересах та як законний представник дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 02 березня 2021 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Цицак В.Л.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кучерявий О.П. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про припинення спільної сумісної власності і визначення часток у праві спільної часткової власності та про визначення порядку користування приміщенням.

Позовна заява обґрунтована тим, що у 1989 році позивач у складі сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 одержав право на проживання у квартирі АДРЕСА_1 , де і був прописаний.

Вказує, що у зв`язку із виникненням спору щодо порядку користування квартирою після смерті ОСОБА_6 , у 1996 році рішенням суду було змінено договір найму спірної квартири та позивачу виділено у користування кімнату, площею 11, 50 кв.м., розташовану зліва по коридору і від ванної. З розпорядником житлового фонду укладено договір найму житлового приміщення та позивач заселився у житло.

В подальшому, після 2001 року, між сторонами знову виникли непорозуміння щодо користування спірною квартирою, внаслідок чого позивач фактично був позбавлений можливості проживати у виділеній йому кімнаті.

Зазначає, що у 2006 році без його відома та згоди у квартирі було зареєстровано ОСОБА_3 із дитиною ОСОБА_4 . Відповідачами незаконно проведено перепланування квартири. На даний час спірна квартира перебуває у спільній сумісній власності сторін по справі, оскільки 20 червня 2019 року було завершено процедуру приватизації нерухомого майна.

Враховуючи наявність конфлікту і спірних питань щодо порядку користування приватизованою квартирою, позивач просить суд припинити право сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 та визначити його частку у спільній власності на зазначену квартиру в розмірі 1/4 частини, що дорівнює 16,33 кв.м.; визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 і при цьому надати йому у користування кімнату площею 10,70 кв.м., з лоджією, площею 2,40 кв.м., одночасно залишити в спільному користуванні відповідачів кімнату площею 16,20 кв.м. з балконом площею 0,80 кв.м., кімнату площею 10,30 кв.м.; допоміжні приміщення квартири залишити у спільному користуванні; стягнути з відповідачів судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 02 березня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/5 квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 65,30 кв.м., житловою площею 37,20 кв.м.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,30 кв.м., житловою площею 37,20 кв.м.

Встановлено наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 :

- виділено ОСОБА_1 в користування житлову кімнату № НОМЕР_1 , площею 10,70 кв. м. із лоджією, площею 2,40 кв.м.;

- виділено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в користування житлову кімнату № НОМЕР_2 , площею 16,20 кв.м., разом із балконом, площею 0, 80 кв. м., та житлову кімнату № 29-5, площею 10,30 кв.м.;

- в спільному користуванні сторін залишено коридор № 29-1, площею 11,40 кв.м., кухню № 29-2, площею 9,20 кв.м., ванну кімнату № 29-6, площею 2,80 кв.м., вбиральню № 29-7, площею 1,20 кв.м., вбудовану шафу № 29-4, площею 0,30 кв.м.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки спірна квартира набута учасниками спільної власності в порядку приватизації за їхньою спільною заявою у спільну сумісну власність, при відсутності доказів більшої чи меншої участі когось з них у надбанні майна, частки усіх співвласників є рівними.

Крім того, заперечення відповідачів щодо виділення в користування позивачу окремої кімнати є саме по собі підтвердження факту наявності між сторонами спору про порядок користування спільним майном, а набуття позивачем права власності на інше житло не позбавляє його права на користування спірною квартирою, що перебуває у спільній власності сторін.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_1 відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, внаслідок неповного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача ОСОБА_2 , суд першої інстанції порушив право відповідачів на вільне розпорядження та користування, належним їм майно, оскільки квартира перебуває у власності п`яти осіб. У зв`язку з чим, значно відійшов від ідеальних часток співвласників та неприпустимо обмежив права відповідачів як власників квартири.

Судом першої інстанції не враховано, що виділяючи у користування неповнолітнім власникам в суміжних кімнатах лише 6,82 кв.м. на кожного, де мають мешкати дві сім`ї, суд порушив права неповнолітніх щодо необхідних їм побутових умов для їх належного фізичного та розумового розвитку.

Узагальнені доводи осіб, які подала відзив на апеляційну скаргу

ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_8 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Посилається на те, що апелянт не зазначила доводів і правових підстав на оскарження рішення суду в частині визначення часток у праві спільної власності, а всі зазначені в скарзі доводи стосуються рішення суду в частині визначення порядку користування квартирою.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 отримала ордер № 2792 на окрему квартиру АДРЕСА_1 , загальною житловою площею 39,13 кв.м., на сім`ю із чотирьох осіб: ОСОБА_2 , наймач; ОСОБА_6 , чоловік; ОСОБА_1 , син ОСОБА_9 , донька (а.с. 7, 93).

На підставі рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 13 серпня 1996 року по справі № 2-176/1996р. змінено договір найму квартири АДРЕСА_1 , позивачу ОСОБА_1 було виділено кімнату розміром 11, 50 кв.м., розташовану зліва по коридору і від ванної, а відповідачу ОСОБА_2 в користування залишено жилі кімнати розміром 11, 50 кв.м., розташовану справа по коридору і від вбиральні, та розміром 16, 20 кв.м.; залишено у спільному користуванні коридор, 2 кладові, кухню, ванну і вбиральню (а.с. 9); із позивачем ОСОБА_1 укладено договір найму житлового приміщення в будинку міської ради народних депутатів від 19.11.1996р. (а.с. 10-11) та проведено його вселення (а.с. 12).

На даний час спірна квартира АДРЕСА_1 , перебуває у спільній сумісній власності 5 осіб: позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 та її двох дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.06.2019 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Новодністровської міської ради № 66/9 від 15.05.2019 року, що підтверджується записом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 17, 81-83, 116).

У власності позивача ОСОБА_1 також перебуває квартира АДРЕСА_2 (а.с. 116).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції в частині припинення спільної сумісної власності і визначення часток у праві спільної часткової власності мотивовано тим, що оскільки спірна квартира набута учасниками спільної власності в порядку приватизації за їхньою спільною заявою у спільну сумісну власність, при відсутності доказів більшої чи меншої участі когось з них у надбанні майна, частки усіх співвласників є рівними.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується й апеляційний суд.

Відповідно до ч.1 ст.328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

У ст. 355 ЦК України зазначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Цивільним кодексом України передбачено можливість виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, та поділу майна, що є у спільній сумісній власності

Так, згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

У відповідності до вимог статті 372 Цивільного кодексу України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є, зокрема, квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Як встановлено судом квартира АДРЕСА_1 , набута учасниками спільної власності в порядку приватизації за їхньою спільною заявою у спільну сумісну власність, при відсутності доказів більшої чи меншої участі когось із них у надбанні майна, частки усіх співвласників є рівними,

Також, матеріали справи не містять відомостей про наявність відповідного письмового та нотаріально посвідченого договору між співвласниками про визначення розмір часток, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що частки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 рівні та складають по 1/5 частці за кожним співвласником.

Згідно з вимогами ч.3 ст. 372 ЦК України, враховуючи поділ майна між співвласниками, право спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 підлягає припиненню.

Будь-яких доводів та доказів на їх підтвердження, що є правовою підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції в цій частині апелянтом надано не було, у зв`язку з чим, апеляційний суд не вбачає правових підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції в цій частині.

Що стосується позовних вимог в частині встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За правилами статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною четвертою наведеної статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За змістом статей 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Ураховуючи, що жила площа спірної квартири становить 37,2 кв. м, визначення порядку користування квартирою, яке зазначене у судовому рішенні першої інстанцій призведе до погіршення житлових умов відповідачів.

Крім того, порядок користування спірною квартирою, який просять визначити позивач, не відповідає його частці у праві власності на квартиру та призведе до порушення прав відповідачів, виходячи з розміру належної їм частки у спірному майні.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 18 жовтня 2018 року у справі 756/9713/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі 755/12779/17, від 15 лютого 2021 року у справі № 759/12009/18.

Встановлюючи порядок користування спірною квартирою суд першої інстанції, не врахував, що виділення позивачу за запропонованим ними варіантом встановлення порядку користування квартирою виділено ОСОБА_1 в користування житлову кімнату № НОМЕР_1 , площею 10,70 кв. м. із лоджією, площею 2,40 кв.м, а всього 13.10 кв. м перевищує належну йому частку жилої площі, а виділення відповідачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в користування житлову кімнату № НОМЕР_2 , площею 16,20 кв.м., разом із балконом, площею 0, 80 кв. м., та житлову кімнату № 29-5, площею 10,30 кв.м., а всього 27.30 кв.м. зменшує належну їм частку жилої площі, що є значним відступленням від відповідності реальних часток ідеальним, не відповідає інтересам всіх співвласників, а інших варіантів порядку користування спірною квартирою, позивачем надано не було.

Таким чином, порядок користування спірною квартирою, який просить визначити позивач, не відповідає вимогам закону, призведе до порушення прав її співвласників: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , виходячи з розміру належних їм часток у спірному майні та жилої площі спірної квартири. Законом встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції в цій частині з ухваленням нового про відмову у задоволення позову про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 .

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення першої інстанції в частині задоволення позову про встановлення порядку користування спірною квартирою та відмови в позові в цій частині, а в решті рішення підлягає залишенню без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

Як вбачається з мотивувальної частини суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про встановлення порядку користування спірною квартирою та відмови в задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до підпункту 1.1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати (1261 гривню 20 копійок).

Підпунктом 2 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент подання до суду позовної заяви) встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру яка подана фізичною особою - 0,4 мінімальної заробітної плати (840 гривень 40 копійок).

За подання до суду позовної заяви в частині визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частки квартири та припинення права спільної сумісної власності ОСОБА_1 на квартиру, слід стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 312 гривень 78 копійок, з відповідачки ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 938 гривень 34 копійок (1251,14/4=312,34).

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги в частині скасування рішення (щодо встановлення порядку користування квартирою), то слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1261 гривню 20 копійок (840,4+150/100) за подання до суду апеляційної скарги.

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 слід стягнути різницю в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору в сумі 322 гривні 86 копійок (1261,20-938,34).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 03 серпня 2021 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині відмовити.

В решті рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 03 серпня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 312 гривень 78 копійок в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суд позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 322 гривні 86 коп. в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Дата складання повного тексту судового рішення 10 червня 2021 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: О.О. Одинак

Н.Ю. Половінкіна