ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року

м. Харків

Справа №643/790/20

Провадження №22-ц/818/2457/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Тичкової О.Ю.

суддів Пилипчук Н.П., Кругової С.С.

за участі секретаря судових засідань Сидорчук М.О.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: П`ята Харківська міська державна нотаріальна контора, Харківська міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу представника Харківської міської ради Голубенко Олександра Юрійовича на рішення Московського районного суду м. Харкова, ухвалене 14 вересня 2020 року у складі судді Крівцова Д.А.,

УСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою, в якій просила встановити факт постійного проживання на час відкриття спадщини разом з чоловіком ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в квартирі АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та автомобіля марки KIA CERATO, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 . Заявник є дружиною спадкодавця та спадкоємцем першої черги. Іншими спадкоємцями є мати спадкодавця ОСОБА_2 та його син ОСОБА_3 , які спадщину після смерті ОСОБА_4 не прийняли, заяви до нотаріальної контори не подавали. Заявником не було подано заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний термін, але вона постійно мешкала разом з чоловіком на час його смерті в квартирі АДРЕСА_1 , тому вважає себе такою що прийняла спадщину. Проте, відповідно до постанови Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори (на теперішній час П`ята Харківська міська державна нотаріальна контора) від 10.01.2018, їй було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно після смерті чоловіка ОСОБА_4 , оскільки не підтверджений факт прийняття нею спадщини після смерті чоловіка та не подано заяву про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний термін. Квартира була постійним місцем проживання померлого та заявниці. Вона на час смерті чоловіка мешкала у зазначеній квартирі, але не була зареєстрована в ній. До шлюбу вона була зареєстрована в квартирі своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2 , і за цією адресою вони машкали сім`єю після реєстрації шлюбу. Після народження сина з квітня 1996 року стали проживати в квартирі АДРЕСА_1 , але з реєстрації в квартирі своїх батьків заявник знята не була. В серпні 2014 року її чоловік ОСОБА_4 захворів на онкологію, потребував сторонньої допомоги та цілодобового догляду, в зв`язку з чим заявниця постійно була поруч та доглядала за ним. Питання зняття з реєстрації в квартирі батьків та здійснення реєстрації в квартирі за основним місцем проживання взагалі не підіймалося. На час смерті чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , заявниця також проживала разом з ним в квартирі АДРЕСА_1 . Саме вона займалася похованням свого чоловіка. У спірній квартирі ОСОБА_1 зареєструвалася ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто через два тижні після смерті чоловіка, та постійно проживає там до теперішнього часу. Квартира на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_4 та його матері ОСОБА_2 , яка постійно мешкала за іншою адресою, а саме в будинку АДРЕСА_3 , який є її постійним місцем проживання. Для подальшого оформлення прав на спадкове майно заявнику потрібно встановити факт постійного проживання на час відкриття спадщини разом з чоловіком ОСОБА_4 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2020 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 , в квартирі АДРЕСА_1 , станом на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення мотивоване тим, що у виписці з медичної картки ОСОБА_1 від 27.01.2014 в якості місця її проживання зазначена адреса: АДРЕСА_4 . Також спільне проживання заявниці зі спадкодавцем на момент його смерті підтверджується поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , сусідів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Суд дійшов висновку, що досліджені докази у своїй сукупності і взаємозв`язку свідчать про доведеність факту постійного проживання заявника разом з ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, що є підставою для задоволення заяви. Доводи Харківської міської ради (далі ХМР) щодо відсутності доказів на підтвердження факту постійного проживання заявника разом з чоловіком судом визнані необгрунтованими, оскільки вказаний факт підтверджений сукупністю досліджених судом доказів.

Не погодившись з рішенням суду представник ХМР подав апеляційну скаргу, якою просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні заяви відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Судом неповно з`ясовано обставини справи, має місце недоведеність обставин, які мають значення для справи, які суд визнав встановленими. Також відсутні докази на підтвердження факту постійного проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 на час відкриття спадщини. Заявником не було надано доказів ведення спільного господарства, наявності у сторін побуту, проведення спільних витрат, взаємність прав і обов`язків. Не було надано доказів щодо витрат на утримання та обслуговування квартири, ведення спільного бюджету, купівлі майна для спільного користування або будь-яких інших письмових доказів, що могли б підтвердити факт постійного проживання заявника разом з ОСОБА_4 на час відкриття спадщини. Посилаючись на п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012 №296/5, апелянт зазначає, що на сьогоднішній день безспірним доказом для нотаріуса на підтвердження факту постійного проживання є відмітка про реєстрацію місця проживання, а у разі її відсутності довідка органу реєстрації місця проживання. Надана заявником довідка про її реєстрацію у спірній квартирі через 2 тижні після смерті ОСОБА_4 не підтверджує факт постійного проживання саме на час смерті ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, яким просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В обґрунтування відзиву вказала, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Посилання апелянта на те, що заявник не була зареєстрована в квартирі на час смерті свого чоловіка, а безспірним доказом для нотаріуса є саме факт реєстрації місця проживання і стало підставою її звернення до суду, оскільки в іншому випадку вона б зверталася саме до нотаріуса, бо усі інші документи для оформлення спадщини в позасудовому порядку у нотаріуса у неї в наявності. Щодо посилання апелянта на ненадання заявницею доказів ведення спільного господарства ОСОБА_1 вказує, що є дружиною спадкодавця, знаходилася з ним в офіційному шлюбі, вони проживали однією родиною, у зв`язку з чим були присутні необхідні ознаки сімейного життя. Встановлення зазначених апелянтом фактів є необхідним, в першу чергу, при встановленні факту сумісного проживання без реєстрації шлюбу, а не факту проживання зі спадкодавцем на час його смерті. Заявник вважає, що прийняла спадщину після смерті чоловіка, у зв`язку з чим встановлення судом факту її постійного проживання на час відкриття спадщини зі спадкодавцем є обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судовим розглядом установлено та вбачається з матеріалів справи, що 02.06.1995 між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 було зареєстровано шлюб, актовий запис №653, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 . Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_9 (а.с. 9).

Згідно Свідоцтва про право власності № НОМЕР_4 від 10.12.1997 та довідки КП « ХМБТІ» №1070120 від 15.10.2019, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с. 7, 20).

Відповідно до виписки № НОМЕР_5 із медичної картки стаціонарного хворого, ОСОБА_4 знаходився на лікуванні з 20.08.2014 по 16.09.2014 з діагнозом: злоякісна фіброзна гистоцитома правого стегна (а.с. 26).

Відповідно до виписки № НОМЕР_6 з медичної картки стаціонарного хворого, ОСОБА_4 знаходився на лікуванні з 05.06.2015 по 26.06.2015 з діагнозом: саркома м`яких тканей правої ягодичної області рТ2N0M0, ст.2, кл. гр.ІІ (два) (а.с. 21).

Відповідно до виписки із медичної картки стаціонарного хворого, ОСОБА_4 знаходився на лікуванні з 13.05.2016 по 14.05.2016 з діагнозом: саркома м`яких тканей правої ягодичної області рТ2N0M0, ст.2, кл.гр.ІІ (два). (а.с. 24).

Відповідно до виписки № НОМЕР_7 із медичної картки стаціонарного хворого, ОСОБА_4 знаходився на лікуванні з 15.09.2015 по 29.09.2015 з діагнозом: саркома м`яких тканей правої ягодичної області рТ2N0M0, ст.2, кл.гр.ІІ (два) (а.с. 25).

Відповідно до виписки № НОМЕР_8 із медичної картки стаціонарного хворого, ОСОБА_4 знаходився на лікуванні з 05.12.2016 по 15.12.2016 з діагнозом: саркома м`яких тканей правої ягодичної області рТ2N0M0, ст.2, кл.гр.ІІ (два) (а.с. 22).

Відповідно до виписки № НОМЕР_9 із медичної картки стаціонарного хворого, ОСОБА_4 знаходився на лікуванні з 04.01.2017 по 12.01.2017 з діагнозом: саркома м`яких тканей правої ягодичної області рТ2N0M0, ст.2, кл.гр.ІІ (два) (а.с. 21).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_10 (а.с. 8).

Як вбачається з довідки про причину смерті від 10.04.2017, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 40 років, причина смерті ракова інтоксикація. Злоякісне новоутворення м`якої тканини правого стегна (а.с. 14).

Як вбачається зі свідоцтва про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_11 , актовий запис 1374, (а.с. 137) його батьками є ОСОБА_10 (батько) та ОСОБА_2 (мати).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_12 , актовий запис №193, ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 70).

Згідно матеріалів спадкової справи, заведеної 11 ХДНК та наданою на запит суду 5 ХДНК, 01.12.2017 заявник ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 (а.с. 55).

Згідно інформації з реєстру територіальної громади м. Харкова про осіб місце проживання/перебування яких зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 , Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова, яка міститься в спадковій справі, за вказаною адресою станом на 10.04.2017 був зареєстрований ОСОБА_4 (а.с. 69).

Постановою Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори від 10.01.2018 ОСОБА_1 відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно після смерті чоловіка ОСОБА_4 (а.с. 71).

Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 14.01.2020, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 . з 28.04.2017, тобто після смерті чоловіка (а.с. 18).

У консультативному висновку гінеколога від 23.01.2013 адреса ОСОБА_1 зазначена: АДРЕСА_4 (а.с. 140).

У виписці з медичної картки денного стаціонару від 27.01.2014, виданої Комунальним закладом охорони здоров`я «Харківський обласний клінічний онкологічний центр», домашньою адресою ОСОБА_1 зазначено: АДРЕСА_4 (а.с. 139).

Згідно акту від 16.12.2019, складеного мешканцями житлового будинку АДРЕСА_5 , за підписами ОСОБА_11 ( АДРЕСА_6 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_7 ), ОСОБА_12 ( АДРЕСА_8 ), ОСОБА_13 ( АДРЕСА_9 ), ОСОБА_1 разом з чоловіком ОСОБА_4 з квітня 1996 року мешкали в квартирі АДРЕСА_1 , яка була та є постійним місцем проживання їх родини. На час смерті ОСОБА_4 . 10.04.2017 ОСОБА_1 мешкала разом з ним в указаній квартирі. Після смерті ОСОБА_4 його дружина ОСОБА_1 продовжила проживати у зазначеній квартирі, де мешкає до теперішнього часу (а.с. 11).

Допитана в судовому засіданні судом першої інстанції в якості свідка ОСОБА_2 пояснила, що заявниця є її невісткою. Підтвердила факт постійного проживання ОСОБА_1 разом з чоловіком ОСОБА_4 на час смерті останнього. Зазначила, що заявниця доглядала її сина ОСОБА_4 та проживала разом з ним в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 , до його смерті. Також зазначила, що не претендує на спадщину після смерті ОСОБА_4 . У сина інших дітей не було, його батько (її чоловік) помер в 2005 році.

Допитаний в судовому засіданні судом першої інстанції в якості свідка ОСОБА_3 підтвердив факт постійного проживання ОСОБА_1 на час відкриття спадщини разом з чоловіком ОСОБА_4 . Зазначив, що є сином заявниці та ОСОБА_4 і проживав разом з ними в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 , до 2016 року, після чого почав жити окремо.

Допитані в судовому засіданні судом першої інстанції в якості свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 надали аналогічні поясненя, згідно яких є сусідами заявниці; вона проживала в квартирі АДРЕСА_10 приблизно з 1996 разом з чоловіком та сином. Чоловік заявниці помер навесні 2017. На момент смерті чоловіка заявниця проживала разом з ним та продовжує проживати в указаній квартирі по даний час. Тобто з 1996 року по даний час заявниця постійно проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 .

Ухвалюючи рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що заявником надано достатні докази, які вказують на постійне місце її проживання разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_4 .

Такий висновок є правильним, оскільки суд вірно визначився з характером спірних правовідносин, застосував норми матеріального права, повно та всебічно з`ясував обставини справи, дослідив докази і надав їм належну оцінку.

Відповідно до частини 1 статті 1221 Цивільного кодексу (далі ЦК) України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

На підставі частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї.

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною 1 статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Статтями 2, 3, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем перебування є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Місце проживання житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України).

Згідно із частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність заявником факту постійного проживання із чоловіком ОСОБА_4 станом на день його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Доказів, які б свідчили про не проживання заявника разом із спадкодавцем однією сім`єю на час його смерті матеріали справи не містять.

Сама по собі відсутність реєстрації місця проживання заявника за місцем проживання спадкодавця згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням того, що спадкоємець не проживала зі спадкодавцем, який був її чоловіком, на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною 3 статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані заявником та оцінені судом.

Вищезазначений висновок відповідає правовим позиціям викладеним у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 404/2163/16-ц та від 05.02.2020 року у справі № 712/7830/16-ц.

Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування наданих заявницею доказів щодо її проживання на час відкриття спадщини зі спадкодавцем матеріали справи не містять.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин; були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується апеляційний суд.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів вважає, що апелянтом не доведена наявність підстав для висновку щодо необґрунтованості та незаконності рішення суду першої інстанції, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.

При вирішенні справи районний суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Отже, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення, судові витрати, у відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_14 , який діє в інтересах Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 червня 2021 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді Н.П. Пилипчук

С.С. Кругова