Справа № 182/5709/20
Провадження № 2/0182/182/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25.01.2021 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Кобеляцької - Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Нікополі позовну заяву ОСОБА_1 до старшого державного виконавця Нікопольського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби південно-східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) Логвиненко Тетяни Миколаївни про зобов`язання вчинити дії щодо зняття арешту на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

На адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від ОСОБА_1 надійшла позовна заява до старшого державного виконавця Нікопольського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби південно-східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) Логвиненко Тетяни Миколаївни про зобов`язання вчинити дії щодо зняття арешту на нерухоме майно.

В обґрунтування своїх вимог позивач по справі посилається на те, що являється власником житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого у Другій Нікопольській державній нотаріальній конторі від 21.07.1989 року, реєстровий № 2-2786. Право власності на належний йому житловий будинок він зареєстрував у Нікопольському МБТІ 08.08.1989 року, як того вимагало чинне законодавство. У 2016 році він хотів розпорядитись належним йому майном на випадок своєї смерті. Для оформлення заповіту звернувся до приватного нотаріуса в м.Нікополі. Перевіривши відомості щодо належного йому майна за даними Єдиного реєстру речових прав, нотаріус повідомив, що на належний йому будинок накладений арешт державним виконавцем Нікопольського відділу ДВС Логвиненко Т.М. постановою від 01.08.2006 року. Оскільки ніяких відомостей щодо можливих виконавчих проваджень, в яких він би являвся стороною, йому не відомо, він звернувся за роз`ясненнями безпосередньо до начальника ВДВС Нікопольського міськрайонного управління юстиції. Згідно листа начальника відділу О.В.Григорук від 25.02.2016 року за № 6611, відомості щодо обтяження будинку АДРЕСА_1 в реєстрі «ВП - виконавець» відсутні. В тому ж листі йому було рекомендовано звертатись до суду з приводу зняття арешту на нерухоме майно, відповідно до вимог ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження». Йому невідомо, з яких підстав старшим державним виконавцем Логвиненко Т.М. було винесено постанову про накладення арешту на належне йому майно. Тому він знову звернувся до начальника Нікопольського ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції для ознайомлення з постановою державного виконавця Нікопольського відділу ДВС Логвиненко Т.М. та підставами накладення арешту на належне йому майно. Згідно листа начальника ДВС від 07.09.2020 року, його було повідомлено, що в провадженні Нікопольського міськрайонного відділу ДВС перебували виконавчі провадження з виконання виконавчого листа № 2-3963, виданого 08.07.2005 року Нікопольським міськрайонним судом про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 1 220 грн. та стягнення державного мита в розмірі 59,50 грн. на користь держави. Вказані провадження завершені, передані до архіву та знищені за закінченням терміну зберігання, оскільки строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, становить три роки. Таким чином, на даний час виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-3963 від 08.07.2005 року завершено. Ніяких претензій матеріального характеру до нього немає та ніхто не оспорює його право власності на нерухоме майно, на яке накладено арешт. Згідно відомостей Єдиного реєстру боржників, інформація в цьому реєстрі щодо нього відсутня. Не зважаючи на вказані обставини, зняти арешт з належного йому майна можливо лише за рішенням суду на підставі ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно ч.6 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження», особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій. Оскільки ніяких дій з боку ДВС, спрямованих на скасування постанови від 08.07.2005 року не було вчинено, а він на даний час не має можливості розпорядитись належним йому майном, вважає, що державний виконавець Ловгиненко Т.М. своєю бездіяльністю порушує його конституційні права. Згідно ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Згідно п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження піддягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення, згідно з виконавчим документом. На сьогоднішній день виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2- 3963 від 08.07.2005 року щодо нього завершено. Але з невідомих йому причин виконавцем своєчасно не був знятий арешт з належного йому нерухомого майна. Він звернувся до Нікопольського міськрайонного суду з приводу оскарження дій державного виконавця Логвинепко Т.М., якою був накладений арешт на належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 . Але ухвалою судді Нікопольського міськрайонного суду Рибакової В.В. від 24.09.2020 року, про існування якої він дізнався з офіційного веб-сайту «судова влада», у задоволенні скарги відмовлено. При цьому, йому роз`яснено, що слід звернутися до суду з позовною заявою щодо скасування арешту, а не зі скаргою в порядку Розділу VII, так як за приписами ст.451 ІІГІК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення. За таких обставин вимушений звернутись до суду.

В судове засідання сторони по справі не прибули, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити (а.с.19), представник відповідача проти задоволення вимог не заперечував (а.с.20).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Відповідно до ст.11 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Згідно зі ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що позивач по справі являється власником житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого у Другій Нікопольській державній нотаріальній конторі від 21.07.1989 року, реєстровий № 2-2786 (а.с.6-10). Право власності на належний позивачу житловий будинок зареєстровано в Нікопольському МБТІ 08.08.1989 року. У 2016 році позивач мав намір розпорядитись належним йому майном на випадок своєї смерті, склавши заповіт, але дізнався, що на належний йому будинок накладений арешт державним виконавцем Нікопольського відділу ДВС Логвиненко Т.М. постановою від 01.08.2006 року (а.с.10-11). Згідно листа начальника відділу О.В.Григорук від 25.02.2016 року за № 6611, відомості щодо обтяження будинку АДРЕСА_1 в реєстрі «ВП - виконавець» відсутні (а.с.13). В листі начальника ДВС від 07.09.2020 року позивача було повідомлено, що в провадженні Нікопольського міськрайонного відділу ДВС перебували виконавчі провадження з виконання виконавчого листа № 2-3963, виданого 08.07.2005 року Нікопольським міськрайонним судом про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 1 220 грн. та стягнення державного мита в розмірі 59,50 грн. на користь держави. Вказані провадження завершені, передані до архіву та знищені за закінченням терміну зберігання, оскільки строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, становить три роки (а.с.12). Таким чином, ніяких претензій матеріального характеру до позивача ні в кого немає і ніхто не оспорює його право власності на нерухоме майно, на яке накладено арешт. Згідно відомостей Єдиного реєстру боржників, інформація в цьому реєстрі щодо позивача відсутня.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону, підлягають примусовому виконанню (ст.1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Вимогами ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.124 Конституції України та ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Виконанням рішення суду завершується процес захисту суб`єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян.

Згідно з вимогами ст.1,7 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", ч.1 ст.5 ЗУ "Про виконавче провадження", примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених ЗУ "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Відповідно до п.18 Постанови Пленуму ВВСУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність було прийнято або вчинено відповідно до закону, у межах повноважень суб`єкта оскарження, і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. При цьому, визнаючи доводи скарги необґрунтованими і відмовляючи в її задоволенні, суд має зазначити в ухвалі, у зв`язку з чим і на підставі яких саме норм закону він дійшов такого висновку.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовної заяви в повному осязі.

Керуючись ст.2-5, 9-10, 12, 28, 131, 223, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до старшого державного виконавця Нікопольського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби південно-східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) Логвиненко Тетяни Миколаївни про зобов`язання вчинити дії щодо зняття арешту на нерухоме майно - задовольнити.

Зняти арешт з належного ОСОБА_1 житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , накладений постановою АЕ №953442, АЕ № 953441 від 01.08.2006 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчудження державного виконавця Державної виконавчої служби у м.Нікополі та Нікопольському районі Логвиненко Т.М.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал