Постанова

Іменем України

04 червня 2021 року

м. Київ

справа № 450/1335/17

провадження № 61-23189св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - відкрите акціонерне товариство «Львівагротранссервіс»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Латс» на постанову Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина.

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відкритого акціонерного товариства «Львівагротранссервіс» (далі - ВАТ «Львівагротранссервіс»), який неодноразово уточняв, та просив зобов`язати відповідача провести з ним остаточний розрахунок після звільнення, стягнути з відповідача 37 061,00 грн компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, визначеною рішенням апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2013 року та рішеннями Пустомитівського районного суду від 23 листопада 2014 року, від 05 листопада 2015 року, від 11 липня 2016 року.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2013 року скасовано наказ Голови правління ВАТ «Львівагротранссервіс» № 102-к від 08 жовтня 2005 року «Про звільнення» та поновлено ОСОБА_1 на посаді головного інженера з 10 жовтня 2005 року, стягнуто на його користь 62 678,00 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 3000,00 грн моральної шкоди. Проте відповідач поновив його на роботі наказом від 02 квітня 2014 року.

В частині виплати середнього заробітку вказане рішення суду було виконано в листопаді 2014 року, проте компенсація втрати частини доходу в зв`язку з порушенням термінів виплати відповідачем не виплачена.

Позивач вказує, що загальна сума компенсації за затримку виплати заробітної плати, яка не виплачена відповідачем складає 12410,00 грн, компенсація за затримку компенсації складає 9394,00 грн.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 грудня 2014 року у справі № 450/3077/14-ц стягнуто з відповідача на користь позивача 4 424,38 грн недонарахованої та недоплаченої заробітної плати за період з 15 листопада 2013 року по 02 червня 2014 року; 15 785,28 грн середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 червня 2014 року по 23 грудня 2014 року.

Позивач вказує, що заборгованість у розмірі 4 424,38 грн була погашена відповідачем лише 13 січня 2016 року, тому компенсація за затримку виплати заробітної плати складає 3495,00 грн, компенсація за затримку компенсації складає 590,60 грн.

Оскільки середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 червня 2014 року по 23 грудня 2014 року у розмірі 15 785,28 грн був виплачений лише в січні 2016 року, тому компенсація за затримку виплати заробітної плати складає 8224,00 грн, компенсація за затримку компенсації складає 1390,00 грн.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 листопада 2015 року стягнуто з відповідача на користь позивача 23 677,92 грн середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 грудня 2014 року по 05 листопада 2015 року та 11 318,04 грн компенсації відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці», а також 5000,00 грн моральної шкоди.

Оскільки вказане рішення суду було виконано в січні 2016 року, компенсація за затримку виплати заробітної плати складає 852,40 грн, компенсація за затримку компенсації складає 407,40 грн та 211,00 грн.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 липня 2016 року стягнуто з відповідача на користь позивача 6029,10 грн середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 листопада 2015 року по 12 січня 2016 року та 219,36 грн компенсації відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці», а також 1000,00 моральної шкоди.

Оскільки вказане рішення суду виконано у вересні 2016 року, сума компенсації за затримки виплати заробітної плати і компенсації складає 87,00 грн.

Таким чином, позивач зазначає, що у зв`язку із несвоєчасним виконанням вказаних рішень, загальна сума компенсації за затримку виплати заборгованості по заробітній платі і компенсації за затримку виплати компенсації складає 37061,00 грн, яку він просить стягнути з відповідача.

Також зазначає, що тривале порушення відповідачем трудових прав і охоронюваних законом інтересів, пов`язаних з незаконним звільненням і умисною затримкою розрахунку з роботи позивача призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і потребувало додаткових зусиль для організації свого життя, що спричинило моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.

В ході розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та остаточно просив:

- зобов`язати відповідача провести остаточний розрахунок з позивачем відповідно до вимог, встановлених статтями 47, 95, 116, 117, 237 КЗпП України, статтею 230 ЦК України, статтями 24, 34 ЗУ «Про оплату праці»;

- стягнути з ВАТ «Львівагротранссервіс» на користь ОСОБА_1 37 061,00 грн компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, визначеною рішеннями апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2013 року, а також рішеннями Пустомитівського районного суду від 23 листопада 2014 року, від 05 листопада 2015 року, від 11 липня 2016 року;

- зобов`язати відповідача в порядку статей 7, 9, 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску» сплатити єдиний внесок із суми 37061 грн, а також із суми компенсації, визначених судовими рішеннями Пустомитівського районного суду від 23 листопада 2014 року 245,86 грн, від 05 листопада 2015 року - 11 318,00 грн, від 11 листопада 2016 року - 219,36 грн і внести зазначені суми компенсації в персоніфіковану систему відомостей, які пов`язані визначенням права на соціальний захист, передбаченого статтею 46 Конституції України і статтями 253-256 КЗпП України;

- стягнути з відповідача 10 000,00 грн моральної шкоди;

- зобов`язати ВАТ «Львівагротранссервіс» виплатити йому належну заробітну плату в сумі 3047,51 грн, а також середньомісячний заробіток за час затримки заробітної плати при розрахунку при звільненні за період з 02 червня 2014 року по 14 грудня 2017 року з відповідними відрахуваннями соціального внеску відповідно до закону, та належну компенсацію відповідно до статті 34 ЗУ «Про оплату праці».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про проведення остаточного розрахунку при звільненні, а також зобов`язання сплати єдиного внеску та сум компенсації в персоніфіковану систему обліку відомостей були предметами судових проваджень та такі вирішені судом. Оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу, обов`язок зі сплати якого покладається на роботодавця в разі поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, індексації не підлягає, тому суд дійшов висновку, що вимоги позивача про індексацію компенсації також задоволенню не підлягають.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ВАТ «Львівагротранссервіс» на користь ОСОБА_1 3495,00 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, 3047,51 грн невиплаченої заробітної плати з відповідним відрахуванням соціального внеску відповідно до закону, 149 521,68 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку та 1000,00 грн заподіяної йому моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення і роз`яснення судового рішення задоволено частково. Повернуто ОСОБА_1 1600,00 грн судового збору, сплаченого за подання позовної заяви. В задоволенні решти заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення і роз`яснення судового рішення відмовлено.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, виходив з того, що заявлені ОСОБА_1 вимоги у цій справі не є тотожними чи однаковими з позовними вимогами у інших справах за його позовами. Врахувавши, що заборгованість, стягнута рішенням суду у справі №450/3077/14-ц у розмірі 4424,38 грн була виплачена відповідачем лише 13 січня 2016 року, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з останнього на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати у розмірі 3495,00 грн.

Також апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення недорахованої та невиплаченої заробітної плати за період роботи з 15 листопада 2013 року по 02 червня 2014 року у розмірі 3047,51 грн, розрахунок якої здійснений на підставі відомостей про нарахування заробітної плати, а також середній заробіток за час затримки розрахунку з 02 червня 2014 року по 12 листопада 2019 року (день ухвалення рішення суду) у розмірі 149 521,68 грн.

Що стосується позовних вимог про нарахування компенсації не на заробітну плату, а на стягнуті рішеннями судів суми компенсацій втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати; середніх заробітків за час вимушеного прогулу; середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог, оскільки такі не можуть бути додатково проіндексовані та на них не може нараховуватись компенсація втрати частини грошових доходів, так як ці суми не є заробітною платою.

Врахувавши тривалу, безпідставну невиплату позивачу належних йому до сплати сум заробітної плати та інших виплат, належних при звільненні, а також принципи розумності та справедливості, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 1000,00 грн моральної шкоди.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У грудні 2019 року ВАТ «Латс» звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року, в якій просять скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги про проведення остаточного розрахунку при звільненні, а також зобовязання сплати єдиного внеску та сум компенсації в персоніфіковану систему обліку відомостей були предметами судових проваджень та такі вже вирішені судами, у зв`язку із чим відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Апеляційний суд без будь-якого обґрунтування, а лише з посиланням на принцип розумності та справедливості стягнув з відповідача моральну шкоду. Також апеляційний суд, в порушення норм процесуального права, долучив до матеріалів справи не лише уточнення до апеляційної скарги, а й додаткові докази, подані позивачем без будь-якого обґрунтування неможливості долучення таких у суді першої інстанції.

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не поданий.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 450/1335/17 з Пустомитівського районного суду Львівської області. Зупинено виконання постанови Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року в частині, яка не підлягає примусовому виконанню, до закінчення касаційного провадження.

У лютому 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що рішенням апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2013 року скасовано наказ голови правління ВАТ «Львівагротранссервіс» №102- к від 08 жовтня 2005 року «Про звільнення» та поновлено ОСОБА_1 на посаді головного інженера ВАТ «Львівагротранссервіс» з 10 жовтня 2005 року, стягнуто з ВАТ «Львівагротранссервіс» на користь ОСОБА_1 62678,00 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 3000,00 грн моральної шкоди.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 грудня 2014 року стягнуто з ВАТ «Львівагротранссервіс» на корись ОСОБА_1 4424,38 грн. недонарахованої та недоплаченої заробітної плати за період з 15 листопада 2013 року по 02 червня 2014 року; 15 785,28 грн середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 червня 2014 року по 23 грудня 2014 року, з відповідними відрахуваннями соціального податку відповідно до Закону та 245,86 грн. компенсації відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці». Зобов`язано ВАТ «Львівагротранссервіс» внести у трудову книжку ОСОБА_1 запис про недійсність запису № 18 від 10 жовтня 2005 року відповідно до пункту 2.10 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року. В задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 листопада 2015 року стягнуто з ВАТ «Львівагротранссервіс» на корись ОСОБА_1 23677,92 грн. середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 грудня 2014 року по 05 листопада 2015 року, включно з відповідними відрахуваннями соціального податку відповідно до Закону та 11 318,04 грн. компенсації відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці».

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 липня 2016 року стягнуто з ВАТ «Львівагротранссервіс» на корись ОСОБА_1 6029,10 грн. середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 листопада 2015 року по 12 січня 2016 року, включно з відповідними відрахуваннями соціального податку відповідно до Закону та 219,36 грн компенсації відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці», 1000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (стаття 233 КЗпП України).

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Суд апеляційної інстанції, з матеріалів цієї справи та інших справ, що були витребувані та оглянуті судом апеляційної інстанції (№450/3077/14-ц, №450/1670/16, №450/1224/16-ц, №450/2477/15-ц), встановив, що заборгованість, стягнута рішенням суду у справі №450/3077/14-ц у розмірі 4424,38 грн, була виплачена відповідачем лише 13 січня 2016 року, а тому наявні правові підстави для стягнення з останнього на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати у розмірі 3495,00 грн за період з часу повторного звільнення позивача 02 червня 2014 року по 13 січня 2016 року.

Також апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення недорахованої та невиплаченої заробітної плати за період роботи з 15 листопада 2013 року по 02 червня 2014 року у розмірі 3047,51 грн, розрахунок якої здійснений на підставі відомостей про нарахування заробітної плати, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку з 02 червня 2014 року по 12 листопада 2019 року (день ухвалення рішення суду) у розмірі 149 521,68 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про нарахування компенсації не на заробітну плату, а на стягнуті рішеннями судів суми компенсацій втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати; середніх заробітків за час вимушеного прогулу; середнього заробітку за час затримки розрахунку, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що такі не можуть бути додатково проіндексовані та на них не може нараховуватись компенсація втрати частини грошових доходів, оскільки ці суми не є заробітною платою.

Також, врахувавши тривалу, безпідставну невиплату позивачу належних йому до сплати сум заробітної плати та інших виплат, належних при звільненні, а також принципи розумності та справедливості, суд дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 1000,00 грн моральної шкоди, що відповідає вимогам статті 237-1 КЗпП України.

Доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає. Таким чином клопотання відповідача про розподіл судових витрат, здійснених ним під час розгляду першої та апеляційної інстанції не підлягає задоволенню.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2020 року зупинено виконання постанови Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року в частині, яка не підлягає примусовому виконанню, до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаного рішення суду підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Латс» залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року в частині, яка не підлягала примусовому виконанню.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. С. Жданова
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко