ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4506/21 Справа № 212/1419/20 Суддя у 1-й інстанції - Чайкін І. Б. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання-Кислиця І.В.

сторони:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; ОСОБА_5

відповідач- ОСОБА_6

треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Покровської районної у місти ради м.Кривого Рогу Дніпропетровської області, державний нотаріус Широківської державної нотаріальної контори Горбаченко Олена Володимирівна, приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дацко Ярослав Олексійович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та відповідно до договору про надання правової допомоги ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2021 року, ухваленого суддею Чайкіним І.Б. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 04 лютого 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 , звернулися в суд із позовною заявою, уточнивши свої вимоги 17.03.2020 року до ОСОБА_6 в якій просили: (а) визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Державним нотаріусом Широківської державної нотаріальної контори Горбаченко Оленою Володимирівною 21.08.2019 року, що зареєстроване в реєстрі № 893; (б) визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 04.07.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дацко Я.О.; (в) визнати право власності на 1/5 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 за набувальною давністю за: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 2122 грн. 22 коп. покласти на відповідача.

В обґрунтування позову позивачі зазначили, що між позивачем ОСОБА_1 , як працівником малого підприємства «Роксолана» та власником цього підприємства ОСОБА_7 10 березня 1993 року був укладений договір. Згідно умов договору позивач ОСОБА_1 отримувала у особисте користування квартиру при умові, що вона зобов`язалась протягом 15 років працювати на підприємстві МП «Роксолана», а підприємство передає їй у приватну власність трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 з виплатою 30% вартості квартири 322 930 карб. 80 коп., які позивач сплатила.

Договором про виконання зобов`язання від 03 січня 1997 року між СП "ІНТЕР-СПОРТ-СЕРВІС" було підтверджено договірні зобов`язання між сторонами.

В квартиру за вищевказаною адресою позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 вселилися та зареєструвалися у 1994 року, неповнолітня ОСОБА_3 зареєстрована з 2003 року в квартирі, а неповнолітній ОСОБА_4 зареєстрований в 2009 році.

У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_8 померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 належала квартира за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору дарування, посвідченого 04.07.2007 року за реєстровим №679.

Свідоцтво про право власності за законом видано спадкоємиці доньці ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Таким чином спірну квартиру було подаровано в період дії договору про виконання зобов`язань від 03.01.1997 року, укладеного між позивачем ОСОБА_1 та генеральним директором СП «Інтер-Спорт-Сервіс» Железко Ю.З.

На підставі цього просили визнати свідоцтво про право на спадщину за законом недійсним.

Зазначили, що протягом останніх 27 років відкрито, самостійно та на власний розсуд користуються спірною квартирою, підтримують її у належному стані, сплачують комунальні послуги, проводили ремонт.

У зв`язку з чим, позивачі вважають, що набули право власності за набувальною давністю, оскільки добросовісно заволоділи чужим майном і продовжують ним володіти більше ніж 10 років. Акцентували увагу на тому, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 є єдиним місце їх проживання, іншого нерухомого майна на праві власності не мають.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Покровської районної у місти ради м.Кривого Рогу Дніпропетровської області, державний нотаріус Широківської державної нотаріальної контори Горбаченко Олена Володимирівна, приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дацко Ярослав Олексійович про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та скасування його державної реєстрації, визнання недійсним договору дарування нерухомого майна та скасування його державної реєстрації права власності та свідоцтва про право власності, визнання права власності за набувальною давністю, залишені без задоволення.

Позивач ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та відповідно до договору про надання правової допомоги ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, ухваленого при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі задовольнити уточнені позовні вимоги позивачів.

При цьому, скаржник зазначає, що адвокат Голівер П.В., не маючи договору про надання правничої допомоги та відповідних повноважень у цій цивільній справі брав участь у розгляді справи, надавши на підтвердження своїх повноважень копію свідоцтва та копію ордеру, який підтверджує його повноваження в іншій справі №212/10222/19 (суддя Власенко М.Д.) за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про відшкодування збитків. Наголошує на тому, що відповідач ОСОБА_6 10 листопада 2019 року не перебувала в м.Кривому Розі, а перебувала в Російській Федерації і не укладала з адвокатом Голівером П.В. будь якого договору, що підтверджено відповіддю ДПС України про перетинання ОСОБА_6 . Державного кордону України.

Позивач ОСОБА_2 вважає, що позивачами по справі доведено в судовому засіданні той факт, що вони добросовісно заволоділи майном. Посилаючись на обставини справи, викладені у позовній та уточненій позовній заяві вказує на те, що Договір виконання зобов`язань діяв до 10 березня 2008 року. Скаржник вказує на те, що цей договір про виконання зобов`язань між позивачем ОСОБА_1 не розірвано, не визнано недійсним, на протязі 27 років ніхто претензій щодо звільнення спірної квартири позивачам не пред`являв.

Скаржник звертає увагу на те, що свідоцтво про право на спадщину за Законом видано з помилками, неправильно зазначено прізвище спадкодавця ОСОБА_9 , замість правильного « ОСОБА_10 », також невірно зазначена загальна площа спірної квартири 73,2 кв.м., замість правильного зазначення «72,2 кв.м», тому вважає, що між спадкодавецем ОСОБА_8 та ОСОБА_6 відсутній факт родинних відносин. Окрім того свідоцтво на спадщину видано на іншу квартиру, оскільки, відповідно до технічного паспорту на квартиру та договору виконання зобов`язань від 03.01.1997 року загальна площа квартири становить 72,2 кв.м., а не 73,2 кв.м., як зазначено у свідоцтві.

Також позивач зазначає, що ОСОБА_8 було подаровано спірну квартиру 04 липня 2007 року, тобто в період дії договору про виконання зобов`язань від 03 січня 1997 року. Вказує, що генеральний директор СП «Інтер-Спорт-Сервіс» Железко Ю.З., порушуючи умови договору виконання зобов`язань від 03.01.1997 року, зобов`язав СП «Інтер-Спорт-Сервіс» передати у його власність спірну трикімнатну квартиру, після чого подарував цю квартиру своїй матері ОСОБА_8 , тобто одноособово розірвав укладений між ОСОБА_1 договір про виконання зобов`язань від 03.01.1997 року, не надавши іншій стороні відповідного повідомлення. Як це передбачено у ст.ст.651, 654 ЦК України. Вказує, що дії ОСОБА_7 не відповідали вимогам ст.629 ЦК України, тому передача спірної квартири з СП «Інтер-Спорт-Сервіс» на ОСОБА_7 та Договір дарування від 04.07.2007 року вважаються незаконними.

Окрім того, позивач ОСОБА_2 вказує на те, що на час дарування спірної квартири ОСОБА_8 , в квартирі була зареєстрована та мешкала малолітня ОСОБА_3 2003 року народження, тому на вчинення правочину потрібен був дозвіл виконкому районної у місті ради, якого отримано не було, у зв`язку з чим, відповідно до ст.224 ЦК України правочин вчинений без дозволу органу опіки та піклування є нікчемним.

Скаржник вказує, що у рішенні суд першої інстанції не врахував висновку №7/01-29/223 від 03.07.2020 органу опіки та піклування виконавчого комітету Покравської районної у місті Кривому Розі ради, в якому частково були підтримані позовні вимоги ОСОБА_2 , яка діє в своїх та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо визнання за ними права власності за набувальною давністю. У рішенні суд не зазначив чи підлягають задоволенню вимоги щодо визнання по 1/5 ч. квартири за неповнолітніми дітьми та з яких підстав ці вимоги не можуть бути задоволенні.

Позивач ОСОБА_2 зазначає, що свідок ОСОБА_11 підтвердила суду, що позивач ОСОБА_1 сплатила за спірну квартиру 300 000 карбованців, а не АДРЕСА_3 , як зазначено у рішенні, тобто, відповідно до договору про виконання зобов`язань ОСОБА_1 стала співвласницею квартири, що не було враховано судом першої інстанції.

Скаржник, посилаючись на ст.1301 ЦК України наголошує на тому, що померла ОСОБА_8 не є матірю ОСОБА_6 , оскільки матірю ОСОБА_6 є ОСОБА_8 , тому свідоцтво про право на спадщину є недійсним.

Також, позивач вказує і на те, що після укладення договору дарування спірної квартири, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна обдарованому, тобто ОСОБА_8 та продовження проживання позивачами у спірному житлі, вчинення договору дарування без дозволу органу опіки та піклування, підтверджують недійсність цього договору. Зазначає, що відповідачу ОСОБА_6 з 2007 року було відомо, що її матері ОСОБА_8 належить спірна квартира, однак ні ОСОБА_8 , ні її представники ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , ні ОСОБА_6 не зверталися до позивачів з вимогами про звільнення належної ОСОБА_8 спірної квартири.

Скаржник наголошує на тому, що позивачі протягом останніх 27 років відкрито самостійно та на власний розсуд користуються спірним житлом, оскільки ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , в період часу з 2007 року самоусунулась від утримання належного їй майна, ніяких вимог до позивачів не висувала, що фактично означає про відмову від належного останній нерухомого майна, тому позивач вважає, що позивачі по справі за наведених у скарзі обставин набули право власності на спірну квартиру за набувальною давністю, оскільки добросовісно заволоділи чужим майном і продовжують ним володіти відкрито, безперервно більше ніж 10 років.

Позивач вказує і на те, що при розгляді справи судом не було враховано ті обставини, що спірна квартира є єдиним місцем проживання для неї та її неповнолітніх дітей, іншого нерухомого майна вона на праві власності не має. Зазначає, що позивачем ОСОБА_1 доведено факт відсутності права на спадкування відповідачем ОСОБА_6 спірної квартири. Вказує, що визнання права власності за набувальною давністю за позивачами не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та відповідно до договору про надання правової допомоги ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , представник відповідача ОСОБА_6 -адвокат Голівер П.В., просить апеляційну скаргу сторони позивачів залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, як законне і належним чином обґрунтоване, без змін.

При цьому, представник відповідача ОСОБА_14 зазначає, що відповідач ОСОБА_6 у позовній вимозі позивачів про визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на 1/5 ч. спірної квартири є неналежним відповідачем, оскільки договори про виконання зобов`язань від 10.03.1993 та 03.01.1997 року укладалися не з нею і вона не є правонаступником підприємств МП «Роксолана» та СП ««Інтер-Спорт-Сервіс», що є однією з підстав у відмові у задоволенні позову.

Окрім того, представник відповідача наголошує на тому, що позивач ОСОБА_1 не виконала ані умов п.1.1., укладеного між нею та МП «Роксолана» Договору про виконання зобов`язань від 10.03.1993 року, ані умов цього ж пункту, укладеного між нею та СП ««Інтер-Спорт-Сервіс» Договору про виконання зобов`язань від 03.01.1997 року щодо сплати нею вказаним підприємствам вартості грошових коштів у розмірі 30% віртості спірної квартири, що підтверджено відсутністю у позивача фінансових документів, які б підтверджували сплату нею грошових коштів. Також позивач не виконала зобов`язання працювати на цих підприємствах протягом 15 років, що підтверджено копією трудової книжки ОСОБА_1 , записи під №18, №19 свідчать, що остання з 31.08.1998 року звільнилась з СП ««Інтер-Спорт-Сервіс» та 01.09.1998 року працевлаштувалась на інше підприємство. З огляду на ці обставини ОСОБА_1 з 01.09.1998 року зобов`язана була звільнити спірну квартиру, відповідно у СП ««Інтер-Спорт-Сервіс» були усі підстави не виконувати умови Договору про виконання зобов`язань від 03.01.1997 року щодо передачі спірного житла у власність ОСОБА_1 , що теж є однією з підстав у відмові у задоволенні позову.

Окрім того, представник ОСОБА_14 вказує на те, що у позові, позивачі самі зазначили, що договір виконання зобов`язань діяв до 10 березня 2008 року, однак з 10.03.2008 року спірна квартира у власність позивачу не була передана і таким чином про порушення свого права ОСОБА_1 стало відомо вже після 11.03.2008 року, тобто загальний строк позовної давності сплив щонайпізніше, наприкінці 2011 року, більш ніж 8 років тому, що також є однією з підстав у відмові в задоволенні позову, оскільки таке клопотання заявлялось стороною відповідача.

Також, представник відповідача наголошує на тому, що договір дарування спірної квартири від 04.07.2007 року укладався між ОСОБА_7 і ОСОБА_8 відповідно до вимог чинного законодавства України, і у позивача ОСОБА_1 немає жодних підстав вимагати від суду визнавати вказаний Договір недійсним, що є однією з підстав у відмові у задоволенні позову. Свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.08.2019 року було видано відповідачу ОСОБА_6 як спадкоємиці ОСОБА_8 , тобто на законних підставах, тому у ОСОБА_1 немає підстав вимагати від суду визнати це Свідоцтво про право на спадщину недійсним, що також є однією з підстав у відмові у задоволенні позову.

ОСОБА_14 вказує і на те, що, оскільки ОСОБА_1 не виконала умов укладеного між нею та МП «Роксолана» Договору про виконання зобов`язань від 10.03.1993 року, та СП ««Інтер-Спорт-Сервіс» Договору про виконання зобов`язань від 03.01.1997 року, то це свідчить про те, що позивачі заволоділи спірною квартирою недобросовісно, а це є підставою у відмову у позові. Наголошує на тому, що наявними у справі письмовими доказами підтверджено той факт, що позивачі та неповнолітні діти у спірній квартирі не проживають, мають інше місце мешкання, надані комунальні послуги та інші послуги не оплачують, що також є підставою у відмові у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що оскільки строк позовної давності сплив 10.03.2011 року, якщо не брати до уваги ту обставину, що позивачі недобросовісно заволоділи квартирою, підстави вимагати визнання право власності на спірну квартиру за набувальною давністю могла у них виникнути лише 10.03.2026 року, що теж є підставою для відмові у задоволенні позову.

07.05.2021 року від завідуючої Широківської державної нотаріальної контори Горбаченко О.В. надійшов лист, де зазначено, що третя особа просить розглянути справу за відсутності представника нотаріальної контори.

07.06.2021 року від завідувача сектору з питань захисту майнових та немайнових прав дітей виконкому Покровської районної в місті ради Медякової Олени, надійшов лист, в якому, остання просить апеляційний розгляд справи провести без участі представника третьої особи виконкому Покровської районної в місті ради, у зв`язку з виробничою завантаженістю прийомним днем (понеділок, середа). У листі зазначено, що третя особа підтримує апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_15 як вона відповідає інтересам дітей, просить врахувати висновок виконкому Покровської районної в місті ради від 03.07.2020 №7/01-29/2243.

08.06.2021 від відповідача ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про відкладення апеляційного розгляду, призначеного на 09.06.2021 на 10.10 годин, оскільки в цей день з 08:00 годин вона буде перебувати в Жовтневому районному суді м.Кривого Рогу Дніпропетровської області як представник відповідача у цивільній справі за позовом АТ «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_16 про стягнення заборгованості за комунальні послуги. На підтвердження участі в якості представника відповідача до клопотання ОСОБА_2 додала судову повістку про виклик до суду у справі №212/1700/21.

Так, згідно ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно ч. 1 ст.371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами ст.17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та відповідно до договору про надання правової допомоги ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2021 року відкрито ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30 березня 2021 року.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30 березня 2021 року розгляд справи було призначено на 10.10 годин 09 червня 2021 року.

29.04.2021 року ОСОБА_2 була повідомлена про день, час і місце судового розгляду справи, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.147, т.3).

ОСОБА_2 , звернувшись до суду апеляційної інстанції 08.06.2021 року з клопотання про відкладення апеляційного розгляду надала судову повістку Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області про виклик до суду у справі №212/1700/21 в якості представника відповідача у цивільній справі за позовом АТ «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_16 про стягнення заборгованості за комунальні послуги, яка сформована 07.06.2021 року.

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 квітня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою АТ «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_16 про стягнення заборгованості за комунальні послуги, розгляд справи призначено порядку спрощеного позовного провадження на 10 травня 2021 року о 08 год. 00 хв. з викликом сторін.

Зазначені обставини вказують на те, що апеляційний розгляд даної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 було призначено раніше ніж відкрито провадження по справі №212/1700/21, в якій відповідач представляє інтереси відповідача ОСОБА_16 .

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також, зважаючи на належне повідомлення ОСОБА_2 , колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності скаржника, яка надала приорітет участі в іншій справі, провадження в якій відкрито пізніше ніж апеляційне провадження за її апеляційною скаргою у цій справі.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку представника відповідача ОСОБА_14 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони позивачів з викладених у відзиві підстав, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивачів не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 березня 1993 року між ОСОБА_1 та МП «РОКСОЛАНА» було укладено договір про виконання зобов`язань, відповідно до якого, МП «РОКСОЛАНА» передає ОСОБА_1 в особисте користування без права власності квартиру АДРЕСА_1 , а остання зобов`язана відпрацювати на підприємстві 15 років та сплачує 30% від вартості квартири. Після 15 річного строку квартира переходить в приватну власність ОСОБА_1 . Відлік строку починається з моменту передачі квартири (по акту прийому передачі) (том 1 а.с. 13-15).

Спірна квартира складається з 3 кімнат: загальна площа складає 72,2 кв.м, житлова площа 42.2 кв.м., що підтверджується експлікацією внутрішніх площ до плану житлового будинку Форми № 6 (том. 1 а.с.20).

У відповідності до договору від 03.01.1997 року про виконання зобов`язань, укладеним між ОСОБА_1 та СП «ІНТЕР-СПОРТ СЕРВІС», ОСОБА_1 передано з 10.03.1993 року у право користування без права власності квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний договір продовжує діяти до закінчення 15-ти річного строку з дати отримання квартири в користування (том 1 а.с. 16-17)

На підставі договору дарування, посвідченого 04.07.2007 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дацко Я.О. квартира за адресою: АДРЕСА_2 належала померлій матері ОСОБА_7 ОСОБА_8 (том.2 а.с. 76).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Широківської Державної нотаріальної контори Горбаченко О.В. зареєстрованого реєстр №893 від 21.08.2019 р. та Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №178290364 від 21.08.2019 року, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві власності ОСОБА_6 (том. 1 а.с.23-24).

Станом на 23.01.2020 року за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , 1953 року народження, ОСОБА_5 , 1980 року народження, ОСОБА_2 , 1983 року народження, ОСОБА_4 , 2009 року народження, ОСОБА_3 , 2003 року народження, що підтверджується довідкою відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Покровської районної в місті ради від 23 січня 2020 року №1349 (том 1 а.с. 30).

Позивачу ОСОБА_1 надано субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово комунальних послуг за адресою : АДРЕСА_2 , що підтверджується повідомленням про надання субсидії №364237 (том 1 а.с. 38).

Позивачами систематично здійснюються оплати жилого-комунальних послуг за адресою : АДРЕСА_2 в період з січня 2010 року по березень 2019 року (том 1 а.с. 29-89).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про відшкодування збитків, задоволені, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 збитки в сумі 37020 грн. 20коп., які сплачені нею за заборгованість житлово комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_4 (том. 3, а.с. 33-35).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про залишення позовних вимог позивачів без задоволення на підставі досліджених доказів наданих сторонами, виходив з того, що позивачами не доведено факт відмови відповідача від права власності на належне йому нерухоме майно спірну квартиру, що свідчить про обізнаність позивачів про власника спірного майна, тому їх володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння на підставі набувальної давності. Інші вимоги, є похідними від визнання права власності за набувальною давністю тому задоволенню не підлягають. Право власності на майно у позивачів не виникло ні на підставі договірних відносин, ні на підставі набувальної давності.

Судом не була застосована позовна давність про застосування, якої просила сторона відповідача, оскільки відсутні підстави для задоволення заявлених позивачами позовних вимог в повному обсязі, відповідно відсутні і підстави для застосування позовної давності.

Колегія суддів в повному обсязі погоджується із висновками суду першої інстанції, викладеними у судовому рішенні і не може погодитись із доводами позивача ОСОБА_17 , викладеними у скарзі, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2021 року в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Приписами статті 328 ЦК України закріплено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до приписів ст.ст.321, 328 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Так, судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що між ОСОБА_1 та МП «РОКСОЛАНА» 10 березня 1993 року було укладено договір про виконання зобов`язань, відповідно до якого МП «РОКСОЛАНА» передала ОСОБА_1 в особисте користування без права власності квартиру АДРЕСА_1 , а остання зобов`язалася відпрацювати на підприємстві 15 років та сплатити 30% від вартості квартири. Після 15 річного строку квартира переходить у приватну власність ОСОБА_1 . Відлік строку починається з моменту передачі квартири (по акту прийому передачі).

Відповідно до договору від 03.01.1997 року про виконання зобов`язань, укладеному між ОСОБА_1 та СП «ІНТЕР-СПОРТСЕРВІС» Бондаренко Л.К. передано з 10.03.1993 року у особисте користування без права власності квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний договір продовжує діяти до закінчення 15-ти річного строку з дати отримання квартири в користування, тобто з 10 березня 1993 року.

У п.3.3 зазначеного вище Договору сторони обумовили, що у разі розірвання контракту за ініціативою ОСОБА_1 або розірвання контракту за ініціативою СП «ІНТЕР-СПОРТ СЕРВІС» при порушеннях трудової дисципліни з боку працівника або невиконання з боку ОСОБА_1 інших умов Договору, квартира протягом місяця з вказаного моменту повертається СП «ІНТЕР-СПОРТ СЕРВІС», як законному володільцю (а.с.17, т.1).

З наявної в матеріалах справи трудової книжки позивача ОСОБА_1 вбачається, що 31.08.1998 року остання звільнення з СП «ІНТЕР-СПОРТСЕРВІС» за п.5 ст.36 КЗпП України та 01.09.1998 року прийнята за переводом на посаду інспектора ОК-касира в товариство з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислове підприємство «Україна», № запису 18-19 (а.с.140, т.2).

Відповідно до п.5 ст.36 КЗПП України підставами припинення трудового договору є: переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду.

Наведені вище записи трудової книжки ОСОБА_1 підтверджують розірвання трудового контракту (договору) між СП «ІНТЕР-СПОРТСЕРВІС» і працівником ОСОБА_1 за ініціативою працівника, яка була переведена за своєю згодою на інше підприємство ТОВ Торгівельно-промислове підприємство «Україна», що, відповідно до п.3.3 Договору від 03.01.1997 року про виконання зобов`язань стало підставою для повернення ОСОБА_1 протягом місяця з дати переведення на інше підприємство спірної квартири законному володільцю СП «ІНТЕР-СПОРТ СЕРВІС», чого ОСОБА_1 зроблено не було, тому посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що договір про виконання зобов`язань між позивачем ОСОБА_1 не розірвано, не визнано недійсним, що генеральний директор СП «Інтер-Спорт-Сервіс» Железко Ю.З., порушув умови договору виконання зобов`язань, одноособово розірвав укладений між сторонами Договір про виконання зобов`язань від 03.01.1997 року, не надавши іншій стороні відповідного повідомлення, колегія суддів вважає необґрунтованими і їх відхиляє.

Як зазначалось вище, підставою для добросовісного заволодіння майном не можуть бути договори, що опосередковують передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.

Два Договори від 10.03.1993 та від 03.01.1997 про виконання зобов`язань свідчать про передачу ОСОБА_1 у особисте користування без права власності квартири АДРЕСА_1 , тому твердження позивача ОСОБА_2 , що позивачі добросовісно заволоділи майном і таким чином набули право власності на спірну квартиру за набувальною давністю, колегія суддів відхиляє, оскільки позивачу ОСОБА_1 було відомо хто є власником спірної квартири, умови договорів про відпрацювання на підприємстві 15 років і сплату 30% від вартості житла остання не виконала, з власної ініціативи була переведена на роботу на інше підприємство, доказів сплати обумовленої вартості спірної квартири суду не надала.

Колегія суддів вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи сторін викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на скаргу, повністю погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання за позивачами права власності на спірне майно за набувальною давністю, так, як позивач ОСОБА_1 в розумінні статті 344 ЦК України не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Доводи скаржника про те, що адвокат Голівер П.В., не маючи договору про надання правничої допомоги та відповідних повноважень у цій цивільній справі брав участь у розгляді справи, надавши на підтвердження своїх повноважень копію свідоцтва та копію ордеру, який підтверджує його повноваження в іншій справі №212/10222/19 (суддя Власенко М.Д.) за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про відшкодування збитків, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу, проте вони не можуть служити підставою для скасування правильно вирішеного по суті спору.

Так з матеріалів справи видно, що адвокат Голівер П.В. на підтвердження своїх повноваження представляти інтереси відповідача ОСОБА_6 в Жовтневому районному суді м.Кривого Рогу Дніпропетровської області та у Дніпровському апеляційному суді, надав суду першої інстанції Ордер №349/015 від 10 листопада 2019 року та Свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю №1288 від 08 червня 2004 року, виданого на підставі рішення Дніпропетровської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури (а.с.154, 155, т.1.)

З долученого позивачем ОСОБА_2 до матеріалів справи Договору про надання правничої допомоги від 10 листопада 2019 року, вбачається, що адвокат Голівер П.В. (виконавець) та громадянка ОСОБА_6 (замовник) уклали Договір про те, що виконавець зобов`язується бути представником замовника в Жовтневому районному суді м.Кривого Рогу та в Дніпровському апеляційному суді під час судового та апеляційного розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про відшкодування збитків, а замовник зобов`язується оплатити послуги виконавця. Цей Договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і буде діяти до закінчення судового та апеляційного розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про відшкодування збитків. (а.с.239, т.1).

З Додатку №1 до Договору про надання правничої допомоги від 10.11.2019 року, доданого до матеріалів справи позивачем ОСОБА_2 видно, що сторони домовились, що вартість послуг виконавця становить 15000 грн. (а.с.240).

З доданого ОСОБА_2 до матеріалів справи Ордеру №349/015 від 10 листопада 2019 року вбачається, що ОСОБА_6 на підставі договору про надання правової допомоги №б/н уповноважила адвоката Голівера П.В. здійснювати її представництво в Жовтневому районному суді м.Кривого Рогу та у Дніпровському апеляційному суді (а.с.241, т.1).

Тобто, наданий суду першої інстанції адвокатом Голівером П.В. Ордер №349/015 від 10 листопада 2019 року на представництво в суді інтересів відповідача ОСОБА_6 у цій справі є ідентичним Ордеру, долученому позивачем ОСОБА_2 до матеріалів справи на підтвердження своєї позиції про відсутність у адвоката Голівера П.В. у цій справі повноважень на представництво інтересів відповідача ОСОБА_6 .

З матеріалів справи видно, що інтереси відповідача в судовому засіданні представляв також і інший представник ОСОБА_13 , який діяв на підставі виданої йому ОСОБА_6 Довіреності від 21.05.2019 року, якою йому надано повноваження, зокрема підписувати та подавати позовні заяви, заперечення, замовлення, клопотання, скарги (у тому числі апеляційну, касаційну, скарги до Верховного Суду), доповнення до них, додаткові документи, тощо, повністю або частково відмовлятися від позовних вимог, заявляти клопотання та відводи, подавати усні та письмові пояснення в усіх судових установах, які займаються розглядом справ ОСОБА_6 ,брати участь у судових засіданнях та у дослідженні доказів… (а.с.180, т.1).

Ця довіреність видана з правом передоручення повноважень третім особам строком на три роки і діє до 21 травня 2022 року (а.с.180- зворот, т.1).

З журналу судового засідання від 14.04.2020 року вбачається, що позивач ОСОБА_2 заперечували проти залучення адвоката Голівера П.В. в якості представника відповідача, посилаючись на відсутність Договору, суд на місці ухвалив про залучення адвоката Голівера П.В. в якості представника відповідача ОСОБА_6 (а.с.181).

З цього ж журналу судового засідання видно, що суд за клопотанням представника відповідача ОСОБА_13 , перевіривши копію та оригінал Довіреності від 21.05.2019 року на представництво ОСОБА_13 інтересів ОСОБА_6 , долучив її копію до матеріалів справи (а.с.181).

Відповідно до частини четвертої статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема: представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами.

Згідно з підпунктом 10 Положення про ордер на надання правової допомоги, затвердженого рішенням Національної Асоціації адвокатів України від 12 квітня 2019 року №41, ордер, який видається адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням, обов`язково має містити підпис адвоката, який надає правничу (правову) допомогу на підставі цього ордера, та підпис керівника адвокатського бюро, адвокатського об`єднання і скріплений печаткою юридичної особи.

Положення наведених норм права дають підстави для висновку, що повноваження адвоката як представника сторони мають бути підтверджені ордером або довіреністю цієї сторони, що посвідчує такі повноваження.

Ордер, який видано відповідно до статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката.

Надання договору про правничу допомогу, його копії або витягу разом із ордером ЦПК України -не вимагає.

Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері. Про припинення представництва або обмеження повноважень представника за довіреністю має бути повідомлено суд шляхом подання письмової заяви (частини перша, друга, четверта статті 64 ЦПК України).

Адвокат Голівер П.В. на підтвердження своїх повноважень надав суду ордер, який є достатньою самостійною підставою, що надає право адвокату на на ведення справи в суді, оскільки відмови відповідача ОСОБА_6 від послуг адвоката (припинення представництва) матеріали справи не містять.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представником відповідача ОСОБА_6 , ОСОБА_14 надано копію Ордеру Серії ДП №/349/031 на підставі договору про надання правової допомоги №08 від 08 червня 2021 року, який повністю підтверджує повноваження адвоката у даній цивільній справі.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачами не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивачі при заволодінні майном не знали і не повинні були знати про відсутність у них підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі не встановлено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позивачі не є добросовісними набувачами спірної квартири, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги, висновків суду не спростовують, на законність рішення не впливають, оскільки практично зводяться до переоцінки доказів, проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявників із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та відповідно до договору про надання правової допомоги ОСОБА_1 , ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10 червня 2021 року.

Головуючий:

Судді: