Справа № 274/4919/20
Провадження № 2/0274/420/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"20" січня 2021 р. м. Бердичів

БЕРДИЧІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ

в складі: головуючого - судді Хуторної І.Ю.,

з участю секретаря Лободи В.Л.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача - адвоката Архіпова А.А.,

відповідачки ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні спадковим майном шляхом виселення, -

в с т а н о в и в:

22 липня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, просить усунути перешкоду в користуванні належним йому спадковим майном - будинком АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_1 із вказаного домогосподарства.

На обґрунтування позову ОСОБА_2 вказав, що він є спадкоємцем ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після смерті ОСОБА_2 залишилося спадкове майно - домоволодіння у АДРЕСА_1.

За життя ОСОБА_4 проживав разом зі своєю співмешканкою - ОСОБА_1, яка не була зареєстрована у вказаному домогосподарстві та після смерті ОСОБА_4 в продовжує проживати у будинку, користуватися спадковим майном, незважаючи на відсутність у неї такого права.

Оскільки позивач є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4, він має право на користування та володіння спадщиною, а також на охорону своєї спадщини, збереження її цілісності. Проте він позбавлений такої можливості через перешкоду, що чинить відповідач, яка без законних підстав проживає у спадковому домогосподарстві. Ним було здійснено спробу досудового врегулювання спору - проведено розмову з відповідачем щодо усунення перешкод в користуванні домоволодінням, подано заяви до ГУНП в Житомирській області Бердичівський відділ поліції про прийняття мір до ОСОБА_1

У позові ОСОБА_2 послався на ст. ст. 391, 1268, 1299 та глави 29 ЦК України, ст. 116 ЖК Української PCP .

Ухвалою від 02.09.2020 у справі відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою суду від 01.10.2020, занесеною до протоколу судового засідання витребувано матеріали спадкової справи до майна ОСОБА_4

За заявою представника позивача до участі в справі в якості третьої особи залучено ОСОБА_3.

Протокольною ухвалою від 18.11.2020 - підготовче провадження закрито.

У судовому засіданні позивач підтримав позов. На запитання суду пояснив, що він не відвідував батька, коли той хворів перед смертю, оскільки був зайнятий на роботі. Він має на праві власності будинок, який йому купила мати за власні заощадження із заробітної плати. На той час батьки перебували у шлюбі. Із сестрою попередньо домовилися, що спірний будинок батька відійде йому.

Відповідачка позовні вимоги не визнала. Пояснила, вона прожила з ОСОБА_4 два з половиною роки у фактичних шлюбних відносинах, до дня його смерті. За цей час син взагалі не відвідував батька та вони не спілкувалися. Після розлучення батьків та поділу їх майна, позивач взагалі не підтримував відносин з батьком. Її чоловік дуже хворів, а потім взагалі був прикутий до ліжка. В лікарню чоловіка возила її рідна сестра на своєму автомобілі. Поховання чоловіка вона організовувала за власні кошти. На похоронах було двоє дітей ОСОБА_4, це - позивач та ОСОБА_3 та вони не пред'являли ніяких претензій щодо її проживання у будинку. Позивач взагалі не прийшов пом'янути батька. Після дев'яти днів після смерті чоловіка, позивач з'явився до неї в супроводі поліції та старости села. До будинку вона не забороняли заходити. Спочатку зайшов працівник поліції, який став вимагати папери. Позивач став пред'являти права на авто, на що вона сказала, що він не один спадкоємець та є ще дочка. Донька ОСОБА_4 в розмові їй повідомляла, що будуть продавати будинок та вона планувала у них той будинок купити. Проте їм не вдалося це питання врегулювати з початку розгляду справи в суді. У грудні минулого року вона придбала будинок, однак той будинок тривалий час пустував та на даний час там немає умов для проживання. Просить надати їй можливість прожити в будинку до кінця опалювального сезону. Вона розуміє, що не має права на спадкування майна, не претендує на майно та не забороняє заходити до будинку, проте їй тепер немає куди йти жити. Зареєстрована вона у житлі по АДРЕСА_2, однак там не може проживати через неприязні відносини із її колишнім чоловіком.

Від третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_3 надійшла письмова заяв, у якій вона просить задовольнити позовні вимоги.

Дослідивши докази, з'ясувавши обставини справи, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову, із таких підстав.

На підставі наявних у справ доказів встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Андріяшівка Бердичівського району помер ОСОБА_4, батько позивача ( а.с. 8, 9).

В відповідності до частини першої статті 82 ЦПК України встановлено, що відповідачка та ОСОБА_4 на час смерті останнього проживали у фактичних шлюбних відносинах. Після смерті ОСОБА_4 у будинку продовжує проживати відповідачка.

Із матеріалів спадкової справи до майна ОСОБА_3 вбачається, що 20 червня 2020 року із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_3 звернулися ОСОБА_2 та ОСОБА_3, діти померлого ОСОБА_4; нші спадком ці відсутні.

На день смерті ОСОБА_4 був зареєстрований один, за адресою: АДРЕСА_1, що вбачається із довідки в.о. старости Андріяшівського старостівського округу від 02.05.2020 ( а.с. 53, зворот).

Відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 на праві власності рахується житловий будинок АДРЕСА_1 ( а.с. 84).

Із довідки дільничного інспектора превенції Бердичівського ВП Слободинюка М. та повідомлення заступника начальника Бердичівського ВП Гетенка О. вбачається, ОСОБА_2 18.05.2020 звертався до відділу поліції щодо відмови ОСОБА_1, яка була співмешканкою його батька, виселятися із будинку. Відомості за заявою до Єдиного реєстру досудових розслідувань не внесено.

Свідок ОСОБА_5, мати позивача, у судовому засіданні пояснила, що вона по батько позивача проживали в шлюбі 17 років. У позивача є ще сестра по лінії батька - ОСОБА_3, яка проживає у Черкасах. Діти до батька добре ставилися. ОСОБА_1 перешкоджала зайти в будинок. Це було після 9 днів після смерті ОСОБА_4. Прийшов її син, голова сільської ради, дільничний та кум покійного. Сестра відповідачки почала знімати на їх камеру, стали обзивати та казати, що це все їхнє. Оскільки знали відповідачку, відразу взяли дільничного та кума. Вони прийшли за документам та син хотів зайти в будинок. ОСОБА_4 недовго хворів, тому син не допомагав не відвідував.

Свідок ОСОБА_6, сусідка відповідачки, пояснила, що ОСОБА_2 ніколи не бачила біля ОСОБА_4, поки той був живим. ОСОБА_4 за життя ніколи за ОСОБА_2 і не згадував. Приблизно після дев'яти днів після смерті ОСОБА_4 позивач прийшов з поліцією до будинку та став вимагати у відповідачки документи. Відповідачка відмовилася давати документи, бо його до того не було у батька. ОСОБА_2 сказав, щоб ОСОБА_1 вибиралася з будинку. На похоронах розмов про будинок не було.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що із покійним ОСОБА_4 знайомий більше 20 років. Сина ОСОБА_4 - ОСОБА_2 бачив лише один раз на похоронах. Коли ОСОБА_4 хворів, проте був ще при пам'яті, він щодня біля нього був та жодного разу не бачив там ОСОБА_2. Проте після смерті ОСОБА_4 ОСОБА_2 відразу із групою підтримки прийшов перевіряти, що де є в будинку. Це було через дев'ять днів після смерті ОСОБА_4. Відбувся конфлікт між ОСОБА_2 та ОСОБА_1. Позивач хотів забрати автомобіль та потрапити до будинку. Він зайшов на подвір'я та чи заходив у будинок не знає. ОСОБА_4 ще раніше купив сину ОСОБА_2 будинку на іншій вулиці в цьому ж селі.

Свідок ОСОБА_8, рідна сестра відповідачки пояснила, що з позивачем вони вперше побачила, коли ОСОБА_4 вказав на ОСОБА_2, сказавши, що це його син та вони не спілкуються. На похороні вона запитувала у ОСОБА_2 та ОСОБА_3, чи є у них до сестри претензії, на що вони нічого не висловлювали. ОСОБА_3 запитувала, що потрібно, проте ОСОБА_2 не прийшов та нічого не пропонував. Рідний брат ОСОБА_4 - це її покійний чоловік. ОСОБА_4 до смерті дуже хворів та вона на власному автомобілі возила ОСОБА_4 в лікарню, поки не було сестри, яка була на заробітках. Потім ОСОБА_4 дав свій автомобіль їй в користування. Після смерті ОСОБА_4 його автомобіль був ще у неї, оскільки її автомобіль був неробочий та вона на своєму авто постійно возила ОСОБА_4 до лікаря. В подальшому ОСОБА_2 став звинувачувати, що вона взяла автомобіль та вона той автомобіль повернула сестрі. Вона доглянула до смерті матір ОСОБА_4 - бабу позивача, допомагала доглядала батька позивача до смерті. ОСОБА_4 та її сестра планували одружитися, проте він захворів. Позивач, який з батьком тривалий час не спілкувався, не допоміг коли батько хворів, не відвідав батька, а уже через дев'ять днів після смерті батька привів поліцію. Ніхто не забороняв ОСОБА_2 йти до будинку. У будинок забороняли йти лише невідомому чоловікові, якого привів позивач.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Право власності особи набувається на підставах, що не заборонені законом зокрема із правочинів ( частина перша статті 328 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тим прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно із частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, для прийняття якої встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 цього Кодексу).

Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким згідно із частиною другою статті 1220 цього Кодексу є день смерті особи.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України), а лише обмежує його право на розпорядження спадщиною.

Таким чином, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Тобто позивач, звернувшись 20.06.2020 із заявою про прийняття спадщини, набув права на спадщину після ОСОБА_4, спільно із іншим спадкоємцем, ОСОБА_3.

В свою чергу, статтею 47 Конституції України передбачено, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 109 ЖК Української PCP передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Статтею 116 ЖК Української РСР врегульовано порядок виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення. За положеннями вказаної норми, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Позивач довів, що він має права власника на спірне житло, як спадкоємець за законом, разом із іншим спадкоємцем ОСОБА_3, а отже він наділений правом вимагати у осіб, які не мають прав на житло, звільнити належне йому житло.

Проте на час звернення ОСОБА_2 до поліції, що мало місце 18 травня 2020 року з приводу порушення його прав відповідачкою, яка відмовлялася виселятися із будинку АДРЕСА_1, останній ще не мав прав на спадкове майно, оскільки звернувся із заявою про прийняття спадщини лише 20 червня 2020 року.

Таким чином, позивач не довів доказами жодної із обставин, визначених ст. 116 ЖК УРСР, на положення якої він посилався у позові, за умов якої допускається виселення із будинку особи, без наданні іншого житла.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

Вирішуючи дотримання принципу пропорційності у спірних правовідносинах при позбавленні відповідачки житла, суд перевіряє дотримання розумного балансу між інтересами позивача, який має довести необхідність виселення та інтересів відповідачки.

Як було зазначено вище, відповідачка до дня смерті проживала із ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах.

Підстав вважати, що відповідачка неправомірно вселилася у спірне житло за життя ОСОБА_4 суд не вбачає. Тобто вселення у житло відповідачкою було правомірним.

Позивач не довів, що відповідачка має житло придатне для проживання, куди вона має бути виселена. Відповідачка пояснила, що в житлі, яке вона тільки купила, немає умов для проживання.

Позивач підтвердив, що має на праві власності інше житло, працює в іншому місті, та судом не встановлено, що він має намір вселятися у дане житло.

Доказів, що відповідачка не давала можливості позивачеві пройти в будинок, або ж вчинити інші дії щодо охорони спадкового майна суду не надано.

Крім того, із показань свідків встановлено, що лікуванням ОСОБА_4 та його похованням позивач не опікувався. Позивач підтвердив вказані обставини, пояснив, що не відвідував батька, коли той хворів.

Оцінивши докази, враховуючи встановлені судом факти у їх сукупності, суд доходить висновку, що на даний час виселення відповідачки із житла - будинку АДРЕСА_1 не буде пропорційним дотриманню гарантій прав власності позивача - правам відповідачки на житло.

Крім того, суд враховує позицію відповідачки, яка готова залишити житло після закінчення опалювального сезону.

З урахуванням наведеного, а також з огляду на те, що не встановлено, що відповідачка перешкоджала позивачеві зайти до будинку та провести дії щодо охорони спадкового майна та збереження його цілісності, зважаючи, що наявний ще один спадкоємець до майна ОСОБА_4 - ОСОБА_3, яка позову про виселення відповідачки не заявляла, а на даний час ще не проведено поділу спадкового майна, суд вважає позов таким, що не може бути задоволений.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки у позові відмовлено у повному обсязі.

Керуючись статтями 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні спадковим майном, шляхом виселення з будинку - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду або через Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, проживає за адресою: АДРЕСА_4.

Відповідачка: ОСОБА_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2.

Повний текст рішення складено 01.02.2021.

Суддя І.Ю. Хуторна