ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/178/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №704/1235/17 Категорія: на ухвалу Фролов О. Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Новікова О.М.

за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргукерівника Звенигородської місцевої прокуратури на ухвалу Тальнівського районного суду Черкаської області від 07 грудня 2020 року у справі за позовом заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури до Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області та ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - фермерське господарство «Золото Ланів - А» про визнання незаконним і скасування рішень органу державної влади, визнання договорів оренди недійсним, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року Прокуратура звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила: визнати незаконними і скасувати накази ГУ Держгеокадастру в Черкаській області про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок в оренду від 04 вересня 2014 року № 23-3109/14-14-СГ, 23-3108/14-14-СГ, 23-3107/14-14-СГ, 23-3106/14-14-СГ, 23-3105/14-14-СГ, 23-3104/14-14-СГ; визнати недійсними договори оренди земельних ділянок від 04 вересня 2014 року, укладені ГУ Держгеокадастру в Черкаській області та ОСОБА_1 .

На обґрунтування вказаних позовних вимог Прокуратура зазначила, що при прийнятті ГУ Держгеокадастру в Черкаській області зазначених наказів про затвердження документації із землеустрою з подальшим укладенням договорів оренди порушено вимоги законодавства, що є підставою для визнання цих наказів та договорів недійсними.

Зокрема, Прокуратура зазначила, що відповідно до поданих ОСОБА_1 заяв вона мала намір орендувати земельні ділянки для ведення фермерського господарства, однак із часу отримання в оренду земельних ділянок не створила фермерського господарства. Відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви про надання в оренду земельної ділянки створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земельних ділянок державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою без проведення земельних торгів.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 є засновником Товариства з обмеженою відповідальністю «Об`єднана сільськогосподарська компанія», яке вона заснувала за півтора року до оформлення права оренди спірних земельних ділянок. Вказане підтверджує відсутність у неї реального наміру створення фермерського господарства, а єдиною метою отримання прав землекористування було набуття додаткових земельних ділянок без земельних торгів.

На думку Прокуратури, під час прийняття оспорюваних наказів та укладення оспорюваних договорів оренди земельних ділянок порушено вимоги закону щодо порядку надання земельних ділянок в оренду без проведення земельних торгів.

Крім того, спірні правовідносини є цивільно-правовими, виникли, зокрема на підставі договорів оренди, укладених із фізичною особою, тому підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Тальнівського районного суду Черкаської області від 07 грудня 2020 року провадження у справі закрито.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що земельні ділянки були передані відповідачу ОСОБА_1 в оренду для ведення фермерського господарства, тобто для здійснення на них підприємницької діяльності, а не передавалися їй у користування як фізичній особі, крім того після отримання в оренду даних земельних ділянок на час звернення позивача до суду з даним позовом відповідач створив ФГ «Золото ланів», яке на теперішній час використовує земельні ділянки для здійснення підприємницької діяльності, то, враховуючи положення ст. 19 ЦПК України, ст. 2, 20 ГПК України, беручи до уваги те, що спори з приводу земельних ділянок, які були надані фізичним особам для ведення фермерського господарства і в подальшому використовувалися ними у господарській діяльності фермерського господарства підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою суду, вважаючи її такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, керівник Звенигородської місцевої прокуратури подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційні вимоги обґрунтував тим, що з моменту отримання ОСОБА_1 вищевказаних земельних ділянок в оренду остання не створювала жодного фермерського господарства. Разом з тим, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців фермерське господарство «Золото ланів» засноване 26.03.2013 року, тобто до отримання земельних ділянок в оренду.

Вказує, що Тальнівським районним судом не враховано та повністю проігноровано позицію Великої Палати Верховного Суду в даній справі, викладеній у постанові від 15.05.2019 року, яка містить висновок, що зокрема даний спір за своїм суб`єктним складом, предметом та характером спірних правовідносин підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи дану справу зазначила, що якщо із заявою про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства звернулася фізична особа, яка раніше отримала земельну ділянку для ведення фермерського господарства і створила таке фермерське господарство до звернення із цією заявою, то підстави для ототожнення такої фізичної особи з раніше створеним фермерським господарством відсутні. Отже, відсутні і підстави вважати суб`єктом спірних правовідносин раніше створене фермерське господарство. Такий висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі №376/331/16-ц 9провадження №14-79цс19).

Щодо ФГ «Золото Ланів-А», то відповідно до інформації наявної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 його зареєструвала 20.11.2017 року, тобто станом на час звернення до суду з цим позовом у вересні 2017 року ФГ «Золото Ланів-А» ще не було створено, а ототожнювати у цій справі ОСОБА_1 із ФГ «Золото ланів», яке зареєстровано 26 березня 2013 року немає підстав.

Крім того, судом першої інстанції в порушення норм статті 53 ЦПК України залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору фермерське господарство «Золото Ланів-А».

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказала на те, що прокурор не надав до суду доказів того, що ФГ «Золото Ланів» було створено в 2013 році на земельних ділянках державної чи комунальної власності. При цьому, вона один раз скористалася правом на отримання земельних ділянок державної власності, для ведення фермерського господарства, подавши відповідну заяву до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області у березні 2014 року. В подальшому, на виконання умов чинного законодавства та на підставі укладених договорів оренди і зареєстрованого права оренди, саме на цих землях (які є предметом даного спору), нею було утворено фермерське господарство «Золото Ланів А».

Вказує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №621/2501/18 зроблено висновок, що спори фермерських господарств, які є юридичними особами, з іншими юридичними особами, зокрема органом державної влади, щодо користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності, підвідомчі господарським судам.

Фермерське господарство «Золото Ланів А» також скористалося правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, в обґрунтування якого зазначило, що спори фермерських господарств, які є юридичними особами, з іншими юридичними особами, зокрема з органом державної влади, щодо користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності, у відповідності до ч. 1 ст. 205 ЦПК України не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а згідно статті 20 ГПК України підвідомчі господарським судам.

Згідно інформації викладеної у Витягах з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 13.10.2020 року на спірні земельні ділянки, їх зареєстровано за ФГ «Золото Ланів-А» і саме це економічно активне господарство є стороною орендарем, згідно укладених раніше договорів оренди землі та здійснює фактичний обробіток спірних земель в натурі (на місцевості).

Судова колегія, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Згідно до вимог частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою Тальнівського районного суду Черкаської області від 07 грудня 2017 року провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 205 Цивільного процесуального кодексу України у редакції, чинній на час постановлення ухвали, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції керувався тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до адміністративної юрисдикції, оскільки предметом спору є накази ГУ Держгеокадастру в Черкаській області, тобто рішення суб`єкта владних повноважень, тому спір є публічно-правовим, а позовні вимоги про визнання недійсними договорів оренди є похідними від первинної вимоги.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 15 лютого 2018 року апеляційну скаргу Прокуратури задоволено, ухвалу Тальнівського районного суду Черкаської області від 07 грудня 2017 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, зробивши висновок про адміністративну юрисдикційність цього спору, оскільки згідно зі статтею 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом та закриття провадження у справі судом першої інстанції) спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб`єкта владних повноважень, розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року касаційну скаргу залишено без задоволення, а постанову Апеляційного суду Черкаської області від 15 лютого 2018 року залишено без змін.

У своїй постанові Верховним Судом вказано, що підстав вважати, що суди порушили правила предметної чи суб`єктної юрисдикції не вбачається.

Наразі, закриваючи провадження у справі суд першої інстанції в ухвалі від 07 грудня 2020 року виходив з того, що розгляд даного спору необхідно проводити за правилами господарського судочинства у зв`язку із тим, що дані землі надані фізичній особі використовуються у господарській діяльності фермерського господарства.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Статтею 20 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Отже, розмежування компетенції судів з розгляду земельних спорів здійснене відповідно до їх предмета та суб`єктного складу учасників. Земельні спори, сторонами в яких є насамперед юридичні особи та фізичні особи підприємці, про захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів розглядаються господарськими судами, а інші за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до частини другої статті 124 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі ЗК України) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, установлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Зокрема, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства (частина друга статті 134 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Згідно із частиною третьою статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) земельні ділянки для ведення фермерського господарства передаються громадянам України у власність і надаються в оренду із земель державної або комунальної власності.

Статтею 8 цього ж закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що фермерське господарство підлягає державній реєстрації після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб.

Відповідно до вимог статей 89, 91, 92 Цивільного кодексу України та статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» (у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація юридичних осіб це засвідчення факту створення юридичної особи, після чого виникає цивільна правоздатність юридичної особи.

Отже, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з одержанням ним державного акта на право власності на земельну ділянку або укладенням договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства, що є передумовою для державної реєстрації останнього.

Відповідно до положень частини першої статті 31 ЗК України та частини першої статті 12 Закону України «Про фермерське господарство» (у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин) землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі , земельних ділянок, що належать громадянам членам фермерського господарства на праві приватної власності , земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

За змістом статей 1, 5, 7, 8 і 12 Закону України «Про фермерське господарство» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства та проведення державної реєстрації такого господарства обов`язки орендаря цієї земельної ділянки виконує фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.

Після державної реєстрації фермерське господарство має право на отримання додаткової земельної ділянки (ділянок), але як юридична особа, а не як громадянин з метою створення фермерського господарства в порядку, визначеному законом, на конкурентних основах.

Спори фермерських господарств, які є юридичними особами, з іншими юридичними особами та органами державної влади щодо користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності, підвідомчі господарським судам.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц (провадження № 14-5цс18) та від 21 листопада 2018 року у справі № 272/1652/14-ц (провадження № 14-282цс18).

Якщо із заявою про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства звернулася фізична особа, яка раніше отримала земельну ділянку для ведення фермерського господарства і створила таке фермерське господарство до звернення із цією заявою, то підстави для ототожнення такої фізичної особи з раніше створеним фермерським господарством відсутні. Отже, відсутні і підстави вважати суб`єктом спірних правовідносин раніше створене фермерське господарство. Такий висновок узгоджується і з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 376/331/16-ц (провадження № 14-79цс19).

У справі, що розглядається, ОСОБА_1 зареєструвала ФГ «Золото Ланів» 26 березня 2013 року, про що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний реєстр) внесено запис за номером 0000717.

Указані обставини підтверджуються витягом з Єдиного реєстру, який заходиться на а. с. 65, 66 т. 1, і відомості з цього реєстру є достовірними.

Крім цього, на а. с. 125 т. 1 міститься виписка з Єдиного реєстру, згідно з якою ОСОБА_1 зареєструвала ФГ «Золото Ланів А» 20 листопада 2017 року, про що в Єдиному реєстрі зроблено запис за номером 000091.

Отже, станом на час звернення до суду з цим позовом (вересень 2017 року) ФГ «Золото Ланів А» ще не було створено, а ототожнювати у цій справі ОСОБА_1 із ФГ «Золото Ланів», яке зареєстровано 26 березня 2013 року, немає підстав.

Вказане викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у даній справі.

Якщо на момент відкриття провадження у справі щодо спору між органом державної влади чи місцевого самоврядування та, зокрема, фізичною особою, якій із земель державної або комунальної власності надана земельна ділянка для ведення фермерського господарства, фермерське господарство вже було зареєстрованим, то така справа має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Якщо ж на час відкриття провадження у справі щодо такого спору про користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, фермерське господарство не зареєстровано, то стороною таких спорів є громадянин, якому надавалась земельна ділянка, а спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16-ц (провадження № 14-262цс18).

Тому в цій справі спір стосується земельних ділянок, наданих громадянину для подальшого створення, реєстрації та ведення фермерського господарства, і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки юрисдикція справи визначається на момент відкриття провадження.

Колегія суддів доходить висновку, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, з огляду на те, що провадження у даній справі відкрито 28 вересня 2017 року року і на цей момент фермерське господарство «Золото Ланів А» відповідачем ще не було створене та зареєстроване в установленому порядку.

При цьому ухвала про відкриття провадження у даній справі від 28 вересня 2017 року учасниками справи не оспорювалась та не скасовувалась судами вищих інстанцій, а тому є чинною.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині залучення до участі у розгляді справи третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог «Золото Ланів-А» з порушенням строків встановлених частиною 1 статті 53 ЦПК України, то колегія суддів роз`яснює, що такі доводи апеляційної скарги підлягають розгляду судом апеляційної інстанції як заперечення на ухвалу в разі оскарження рішення суду по суті спору.

Отже, судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали, що відповідно до ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу керівника Звенигородської місцевої прокуратури - задовольнити.

Ухвалу Тальнівського районного суду Черкаської області від 07 грудня 2020 року - скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2021 року.

Судді: