Апеляційне провадження № 22-ц/824/7184/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи 236/1029/19-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Головачова Я.В., за участю секретаря судового засідання Кузнєцової В.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця»,

на рішення Печерського районного суду міста Києва, ухваленого 11 листопада 2020 року в приміщенні суду під головуванням судді Ільєвої Т.Г., -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона перебувала у трудових відносинах з ДП «Донецька залізниця» з жовтня 1985 року.

05.05.2017 її було звільнено з посади за угодою сторін.

В день звільнення їй було видано трудову книжку, але не виплачено заборгованість із заробітної плати за період за липень 2016 та з березня 2017 по 05.05.2017. Також, не була виплачена грошова компенсація за всі не використані дні щорічної відпустки.

Окрім цього, відповідно до наказу № Ц-2-25/1666-17 від 11.07.2017 року ПАТ «Українська залізниця» зобов`язалась виплатити працівникам регіональних філій, філій (в тому числі колишнім начальникам (виконуючим обов`язки начальника) регіональних філій і філій), винагороду за підсумком роботи за 2016 року у відсотках до посадового окладу (місячної тарифної ставки, розрахованої на норму 167 годин), який склався на кінець 2016 року, враховуючи виконання показників роботи за 2016 рік. Відповідно до наказу винагорода, яка належить позивачу до виплати, складала 1 520, 67 грн.

Вважаючи такі дії відповідача незаконними, просила стягнути з відповідача АТ «Українська залізниця» на її користь суму заборгованості із заробітної плати, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 11 689 гривень 20 копійок; стягнути її користь суму середнього заробітку, який відповідач зобов`язаний сплатити на її користь за час затримки розрахунку, що складає 96 188,04 грн.; стягнути з відповідача ПАТ "Українська залізниця", відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджено Постановою КМУ від 21.02.2001 № 159, на її користь суму компенсації у розмірі 1 769,25 грн.; стягнути з ПАТ "Українська залізниця" на її користь суму винагороди за підсумком роботи за 2016 рік 1 520,67 грн.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 11 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості із заробітної плати, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 11 689 гривень 20 копійок; суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, що складає 96 188,04 грн.; суму компенсації у розмірі 1 769,25 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом процесуального та невірне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та виробничих підрозділів, підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області шляхами залізничного та автомобільного сполучення, відповідно до Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року № 62/2017 та відсутністю первинних документів бухгалтерського обліку, нарахування заробітної плати було припинено.

Також суд залишив поза увагою те, що за першу половину березня 2017 року позивачу було нараховано аванс в сумі 2004,85, який вона отримала в касі підприємства. Заборгованості перед відповідачем за 2 половину березня 2017 і по травень 2017 відсутня, оскільки нарахування заробітної плати не здійснювалось через відсутність первинних документів.

Суд визнав надані позивачем розрахунки заробітної плати належними доказами, однак такі виготовлені на непідконтрольній українській владі території в м.Донецьк.

Також судом безпідставно стягнуто заборгованість за липень 2016 року, оскільки така заборгованість утворилася за час роботи позивача в ДП «Донецька залізниця» і є заборгованістю іншої юридичної особи. АТ «Українська залізниця» не є правонаступником ДП «Донецька залізниця» в силу того, що в ЄДРПОУ відсутній запис про її припинення.

Через відсутність визнаної АТ «Укрзалізниця» заборгованості з невиплаченої заробітної плати, вимога щодо стягнення компенсації та середнього заробітку не підлягала задоволенню.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України позивачем не подано.

В судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені за законом належно. Про причини неявки суд не повідомили.

За положеннями ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно записів в трудовій книжці ОСОБА_1 працювала на ДП "Донецька залізниця" з жовтня 1985 року (Наказ від 30.09.1989 № 460/Л), відповідно до Наказу від 16.06.2014 № 79/ос була переведена на посаду інспектора керівництва інформаційно-обчислювального центру ДП "Донецька залізниця".

Відповідно до Закону України від 23.02.2012 № 4442-IV, Постанови КМУ від 25.06.2014 № 200, Державне підприємство "Донецька залізниця" було реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію "Донецька залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця". Згідно з наказом правління ПАТ "Укрзалізниця" від 15.04.2016 № 303 Інформаційно-обчислювальний центр державного підприємства "Донецька залізниця" реорганізовано шляхом перетворення у виробничий підрозділ "Інформаційно-обчислювальний центр" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

З 01.08.2016 року згідно з наказом № 1/ос від 29.07.2016 p. у зв`язку з реорганізацією Державного підприємства "Донецька залізниця" продовжено дію безстрокового трудового договору на посаді інспектора керівництва з окладом у розмірі 4315 грн.00 коп. (чотири тисячі триста п`ятнадцять гривень 0 коп.). виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень регіональної філії "Донецька залізниця" публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

З 01.03.2017 року на підставі наказу від 20.03.2017 №154 голови правління ПАТ «Українська залізниця», відповідно наказу від 21.03.2017 №21/10Ц виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» позивачу був підвищений оклад на 25 відсотків тобто 5394 грн.00коп (п`ять тисяч триста дев`яносто чотири гривні 00 коп.).

З 20.03.2017 року згідно з наказами від 17.03.2017 №236/ДНД та від 17.03.2017 № 19/ІОЦ був встановлений простой працівникам виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

05.05.2017 року ОСОБА_1 було звільнено на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін на підставі наказу від 05.05.2017 № 76/ос, про що зроблена відмітка у трудовій книжці.

Відповідно до пункту 2 Статуту ПАТ «Укрзалізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015р. № 735, ПАТ «Українська залізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства загального користування» ПАЇ «Українська залізниця» повністю відповідає за зобов`язаннями, які передбачені Галузевою угодою між Укрзалізницею та профспілками щодо підприємств залізничного транспорту, до укладення нової відповідної угоди.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 вказувала, що в день звільнення з роботи їй видано трудову книжку, але не виплачена заборгованість із заробітної плати за липень 2016 року та з березня 2017 року по 05.05.2017 року, а також грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку, що у сумі складає: 11 689,20 грн., відповідно до наданих відповідачем розрахунків заробітної плати: за липень 2016 року - 2 339,44 грн. заробітної плати; за березень 2017 року - 3 923,13 грн. заробітної плати, але позивачу був виплачений аванс за березень 2017 року у розмірі 2000,00 грн., у жовтні 2017року за накладною у касі регіональної філії «Донецька залізниця» ГІАТ «Українська залізниця» м. Лиман, тому сума до сплати за березень 2017 року складає 1 923,13 грн. заробітної плати, за квітень 2017 року - 6 304,11 грн. заробітної плати, за травень 2017 року - 1 122,52 грн. (складається із суми заробітної плати за травень, грошової компенсація за невикористану щорічну відпустку, згідно наказу про припинення трудового договору від 05.05.2017 №76/ос.

Вихід на роботу позивача підтверджується табелем обліку використання робочого часу за липень 2016 року, за березень, квітень, травень 2017 року.

Документи для остаточного розрахунку, згідно Наказу від 26.06.2017 №899-Н, а саме первинні документи були подані позивачем у структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (м. Лиман) до робочої комісії з опрацювання первинних документів, та зареєстровані за номером №1234 від 09.10.2017, про що свідчить опис документів для остаточного розрахунку з інспектором керівництва ОСОБА_1.

Відповідно до наказу від 11.07.2017 року № Ц-2-25/1666-17 ПАТ "Українська залізниця" зобов`язалась виплатити працівникам регіональних філій, філій (в тому числі колишнім начальникам (виконуючим обов`язки начальника) регіональних філій і філій), винагороду за підсумком роботи за 2016 рік у відсотках (50%) до посадового окладу (місячної тарифної ставки, розрахованої на норму 167 годин), який склався на кінець 2016року, враховуючи виконання показників роботи за 2016 рік. Відповідно до наказу, винагорода за підсумком роботи за 2016 рік, яка належить позивачу до виплати, складає: 1 520,67 гри., місячний оклад на кінець 2016 року складає 3778,00 грн., про що свідчить розрахунок по заробітній платі за грудень 2016 року, та з урахуванням належних утримань (податок на доходи фізичних осіб 18% та військовий збір 1,5%) винагорода за підсумком роботи за 2016 рік складає: 3 778,00 - (3 778,00x 0,18)-(3 778,00 х 0,015) х 50% =1 520,67 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, суд першої інстанції виходив з їх доведеності. Відмовляючи в частині вимог про стягнення винагороди, суд виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності таких сум до виплат.

Апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною першою статті 367 ЦПК України установлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову відповідачем не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції в цій частині і не перевіряється.

Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

За змістом статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 910/5953/17 (провадження № 12-98гс19) висловила правову позицію, що АТ «Укрзалізниця» є правонаступником ДП «Донецька залізниця» з дати державної реєстрації АТ «Укрзалізниця» (21 жовтня 2015 року).

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною першою статті 113 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу)

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначені вище положення матеріального та процесуального права достатньої уваги не звернув, не врахував, що матеріали справи не містять належним чином складених табелів обліку робочого часу за заявлені позивачем місяці роботи (липень 2016 року, березень-червень 2017 року), в результаті чого визначити кількість часу, відпрацьованого працівником, неможливо, а наведені нею розрахунки не можуть бути доказом нарахування заробітної плати, оскільки вони не містять підпису уповноваженої особи та штампу чи печатки підприємства.

Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки довідці АТ «Укрзалізниця» про доходи ОСОБА_1 від 5 червня 2020 року № 946/1 (а.с. 83), відповідно до якої позивачу у березні 2017 року була нарахована заробітна плата у розмірі 2 520,87 грн та після утримань податків і обов`язкових платежів виплачено 2004,55 грн, що підтверджується її підписом у відомості про виплату грошей № 1190 від 4 вересня 2017 року (а. с. 84), а за квітень-липень 2017 року заробітна плата позивачу не нараховувалась.

Як зазначив відповідач, заперечуючи проти позову, виробничі підрозділи регіональної філії «Донецька залізниця», а саме: Донецька дирекція залізничних перевезень, у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності з 15 березня 2017 року припинили виконання своїх функцій із забезпечення перевізного процесу.

У зв`язку з захопленням 17 березня 2017 року невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих, зокрема у м. Донецьку, у відповідача з 17 березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої) до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю.

Висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року засвідчено настання обставин непереборної сили (наявність воєнного конфлікту на території Донецької області та здійснення у зв`язку із цим антитерористичної операції). Із фактичним захопленням з 17 березня 2017 року адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих, зокрема у м. Донецьку (дати фактичного захоплення невстановленими озброєними особами виробничих та адміністративно-інформаційних потужностей підприємства) відповідач, у тому числі, фактично втратив доступ до первинних документів, на підставі яких має здійснюватися розрахунок сум заробітної плати, відпускних та ін., що підлягають до виплати на користь робітників як поточних виплат, так і виплат у день звільнення, та, будучи позбавленим можливості користуватися своїми коштами, здійснювати відповідні виплати, а також будь-які інші юридично значимі правові дії, на підставі яких могли б виникати чи припиняти свою дію певні правовідносини.

Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеці України», введеного в дію Указом Президента від 15 березня 2017 року № 62/2017, нарахування заробітної плати працівникам підприємства було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», а також відсутність передачі з непідконтрольної території первинних документів, які є підставою бухгалтерського обліку господарських операцій

Сам по собі факт звільнення позивача з АТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Тобто, факт існування укладеного між сторонами трудового договору протягом спірного періоду з березня 2017 року по 5 травня 2017 року не наділяє працівника правом на отримання заробітної плати, він лише передбачає можливість виконувати роботу, визначену цією угодою, і як наслідок отримувати винагороду.

Разом з тим, доказів того, що в період, за який позивач просила стягнути заборгованість по заробітній платі, вона виконувала покладені на неї трудовим договором обов`язки матеріали справи не містять, а відтак у відповідача були відсутні підстави для нарахування їй заробітної плати.

Подібний правовий висновок висловлено колегією суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц (провадження № 61-36644св18).

Також у матеріалах справи відсутні належні, допустимі, достовірні та достатні докази у розумінні положень статей 77-80 ЦПК України, які б давали підстави вважати, що у відповідача наявна заборгованість перед позивачем по виплаті заробітної плати за липень 2016 року, адже надані позивачем розрахункові листи, у тому числі розрахунок заробітної плати за липень 2016 року (а.с. 33) не містять будь-яких ідентифікуючих ознак щодо їх виготовлення саме уповноваженою особою АТ «Укрзалізниця» з її підписом та печаткою підприємства.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказував, що надані позивачем розрахунки заробітної плати виготовлені на непідконтрольній українській владі території в м. Донецьк, відповідач по незалежним від нього причинам втратив контроль на своїм структурним підрозділом і його діяльністю після захоплення адміністративної будівлі «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» невідомими особами так званої «ДНР», проте суд першої інстанції належної оцінки зазначеним обставинам не надав.

Так, Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) вказано, що зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 117 КЗпП підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 266/4637/18 (провадження № 61-7583св19) вказано, що встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову.

Такі ж висновки висловлені у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 3 серпня 2020 року у справі № 266/6853/18 (провадження № 61-9549св19), від 16 вересня 2020 року у справі 757/6109/19-ц (провадження № 61-10555св20).

Подібний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно АТ «Укрзалізниця», засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьку. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно АТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі на території Донецької області, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів про затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початком дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання АТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47, 83, 115, 116 КЗпП України, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території Донецької області, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у вищеперелічених постановах Верховного Суду та Верховного Суду України, не перевірив доводи відповідача про те, що з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення невиплачених сум заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Аналогічні висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 2 березня 2020 року у справі № 233/4474/19 (провадження № 61-22805св19) та від 29 квітня 2020 року у справі № 196/1525/15-ц (провадження № 61-13593св19) та інших.

Згідно з частиною шостою статті 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів й послуг.

Оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру відповідно до положень частини першої статті 2 цього Закону є об`єктом індексації грошових доходів населення.

Положеннями статті 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).

Структуру заробітної плати визначено статтею 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата, зокрема, це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством.

Компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати є складовою частиною заробітної плати (додаткова заробітна плата).

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Згідно з указаним Порядком, у разі затримки виплати компенсації підлягають щомісячні суми відшкодування шкоди, нараховані за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Таким чином, законодавством передбачена компенсація у випадку невиплати нарахованої заробітної плати.

Оскільки судовим розглядом справи не встановлено винних дій чи бездіяльності з боку відповідача щодо невиконання вимог законодавства про оплату праці, то правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати немає.

За змістом статей 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Положеннями статей 4, 6 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством.

Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша статті 6 Закону України «Про відпустки»).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Щодо задоволеної позовної вимоги про стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні відпустки (ас.37), то колегія також не знаходить підстав для її задоволення, оскільки судом встановлено, що вини відповідача у невиплаті таких сум не встановлено та не доведено наявності такої заборгованості позивачем.

Ураховуючи наведене, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки у є безпідставними.

Вищевказана сума також не була обрахована позивачем у письмових розрахунках, що містяться в матеріалах справи.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції повинен був неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі, втім зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що розглядаючи вказаний позов, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та неправильно розтлумачив норми матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив усі наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на що, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1667,51 грн.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» 1667,51 грн сплаченого судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач

Судді: