Суддя Черняк В. Г.
Справа № 644/5780/20
Провадження № 2/644/418/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2021 року м. Харків.

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді - Черняка В.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання - Красовської К.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні Орджонікідзевського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Харківська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Харківська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач в позові зазначив, що спірна однокімнатна квартира АДРЕСА_1 житловою площею 12.74 кв.м. була надана позивачу в 1994 році на підставі ордеру № 8111 від 10. 06.1994 року. На цей час наймодавцем квартири є Харківська міська рада. В квартирі зареєстровані три особи - позивач ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 - колишня дружина позивача і ОСОБА_3 - син позивача та відповідачки. Фактично з червня 2017 року відповідачка в квартирі не проживає. В 2017 році вона створила іншу сім`ю, з своєї доброї волі не користується спірною квартирою і більш трьох років не має жодного відношення до квартири. Позивач не порушував житлових прав відповідачки на спірну квартиру, коли спілкувався з нею просив надати письмову заяву про зняття з реєстрації або особисто знятися з реєстрації. Але до цього часу відповідачка з реєстрації не знялася, вона не цікавиться квартирою, не слідкує за її технічним станом, не сплачує квартплату і комунальні платежі, чим порушує права позивача. Крім того позивач не може використати своє право на приватизацію житла. Спору про поділ спільного майна не було, відповідачка забрала як особисті речі так і інші речі зі спільного майна подружжя.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 21.08.2020 року відкрито провадження у справі. Визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

Третя особа - Харківська міська рада надала суду пояснення за якими Харківська міська рада вважає позов ОСОБА_1 безпідставним, не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Позивач, звертаючись до суду з позовом не надав належних, допустимих та достатніх доказів обґрунтування заявлених позовних вимог, які можуть бути прийняті в підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання певного часу і з не поважних причин. Визнання, за таких обставин, ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням порушить її конституційне право на житло, що закріплено у статті 47 Конституції України.

Заслухавши пояснення позивача, заперечення за позовом відповідачки, пояснення третьої особи за позовом, дослідивши докази надані суду, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 є колишньою дружиною позивача. Шлюб між ними розірвано за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 9 квітня 2020 року.

Право користування ОСОБА_2 житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2 підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, за якою зазначене місце реєстрації і проживання за вказаною адресою.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

За умови повернення відсутнього на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Вичерпного переліку поважності причин відсутності особи в житловому приміщенні, право користування яким вона має, житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести по-перше факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні і по-друге - без поважних причин.

Так, посилання позивача ОСОБА_1 на акт від 3 серпня 2020 року, складений співмешканцями будинку, про не проживання відповідачки ОСОБА_2 в спірній квартирі в якій вона зареєстрована, як і показання свідка ОСОБА_4 під час судового розгляду, по суті можуть свідчити тільки про сам факт не проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі. Однак про причини не проживання відповідача в спірній квартирі жодним чином - не свідчать.

Відповідачка ОСОБА_2 в аргументування заперечень на позов і поважності причин її не проживання в спірній однокімнатній квартирі, посилалась на неможливість її проживання в квартирі з підстав припинення шлюбу з позивачем. При цьому зазначила, що іншого житла вона не має, спільне проживання в однокімнатній квартирі разом з колишнім чоловіком вона не уявляє за можливе.

Такі доводи позивача, щодо дійсних причин не проживання в спірній квартирі, суд вважає такими, що заслуговують на увагу і на поважність причин її не проживання, після розірвання шлюбу, саме в однокімнатній квартирі право користування якою вона має.

Саме по собі твердження позивача про те, що відповідач добровільно залишила житлове приміщення і не цікавиться житлом - квартирою, доказово не підтверджено. Більш того, самим позивачем в позові зазначено, що причиною переїзду ОСОБА_2 послугувало те, що в них не склалось подружнє життя. Відповідач добровільно знятись з реєстраційного обліку місця проживання в квартирі не бажає.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами обставини не поважності причин не проживання відповідачки в квартирі, право користування якою остання має, отже за таких обставин по справі підстав для задоволення позову судом не вбачається.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Перевіривши під час судового розгляду обставини за позовом на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а саме про визнання відповідачки особою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд вважає, що зазначені позивачем обставини не поважності причин не проживання відповідачки в спірній квартирі не знайшли підтвердження належними і допустимими доказами.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 19, 76, 81, 141, 264, 265, 279, 280 ЦПК України, ст. 71, ст.72 ЖК, Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання", суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ), третя особа - Харківська міська рада (місцезнаходження: м.Харків, майдан Конституції, 7) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів, з дня проголошення рішення до Харківського апеляційного суду, враховуючи п. 15.5. Розділу 13 Перехідні положення ЦПК України, через Орджонікідзевський районний суд м. Харкова, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 01 лютого 2021 року.

Головуючий - суддя: В. Г. Черняк