ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1031/21 Справа № 199/3835/20 Суддя у 1-й інстанції - Подорець О.Б. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 31 серпня 2020 року

по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Розрахунковий-комерційний центр", ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2020 роду до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Розрахунковий-комерційний центр", ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 31 серпня 2020 року у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Розрахунковий-комерційний центр", ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ "Приватбанк" просить скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 31 серпня 2020 року по справі №199/3835/20 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу АТ КБ ПриватБанк на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 31 серпня 2020 року просить відмовити Банку у задоволенні апеляційної скарги на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 31 серпня 2020 року залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.11.2007 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNDVGA00000441 у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 564 409,00 грн. (а.с.16-18).

Відповідно до договору поруки від 06.02.2009 року укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Розрахунковий-комерційний центр», останній зобов`язався відповідати перед позивачем за зобов`язаннями ОСОБА_1 , які випливають із кредитного договору №DNDVGA00000441 від 01.11.2007 року (а.с.22).

24 грудня 2015 року укладено Додаткову угоду до кредитного договору №DNDVGA00000441, відповідно до якої заборгованість на дату укладення додаткової угоди становила 1674011,69 доларів США. Валюта кредиту була змінена з долару США на гривню за курсом 18,89 грн. за один долар США. У зв`язку з чим, заборгованість позичальника на дату укладення Додаткової угоди становила 31622089,49 грн. (а.с.19,20-21).

Відповідно до договору поруки від 24.12.2015 року укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 , останній зобов`язався відповідати перед позивачем за зобов`язаннями ОСОБА_1 , які випливають із кредитного договору № DNDVGA00000441 від 01.11.2007 року (а.с.23).

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приватбанк» станом на 19.05.2020 року становить 440662,44 грн., яка складається із заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 21.05.2019 по 21.09.2019 р.р. (а.с.9-10).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору №DNDVGA00000441 банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в пункті 7.1 цього договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором зазначені у розділі 7 договору.

Положеннями пункту 7.1 кредитного договору визначено, що банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти на строк з 01 листопада 2007 року по 01 листопада 2017 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 564 409,00 доларів США на споживчі потреби, а також на сплату страхових платежів в сумі 64 409,00 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, сплати одноразової комісії при отриманні кредиту у розмірі 3% від суми кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, Банком надано два абсолютно різні розрахунки заборгованості за договором №DNDVGA00000441 від 01.11.2017 року, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 (а.с.6-8, 9-10).

Також, судом першої інстанції було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не має заборгованості за тілом кредиту.

Разом з тим, якщо у відповідача відсутня заборгованість за тілом кредиту, то відсутні підстави для нарахування заборгованості по відсоткам за користування кредитом, що нараховується у відсотках лише до сум невиконаного грошового зобов`язання.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених у ст. 82 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості та її розміру.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що в матеріалах справи відсутні докази нарахування заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 440662,44 грн.

Доводи апеляційної скарги, що Банком було надано на підтвердження своїх позовних вимог копію кредитного договору від 01.11.2007 року, копію додаткової угоди від 24.12.2015 року, виписки по кредитному рахунку та детальний розрахунок заборгованості по кредиту із зазначенням розміру відсоткової ставки, ставки пені, сум нарахувань за кожний окремий проміжок часу, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суперечать наявним в матеріалам справи доказам.Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, банком надано два абсолютно різні розрахунки заборгованості за договором №DNDVGA00000441 від 01.11.2017 року, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 (а.с.6-8, 9-10).

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 31 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова