Житомирський апеляційний суд
Категорія 39 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільнру справу №295/14938/17 за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк»,

на рішення Богунського районного суду м.Житомира, ухвалене 14 вересня 2020 року суддею Слюсарчук Н.Ф. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду із позовом, у якому, посилаючись на невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору № 284/24-37 від 28 вересня 2007 року, укладеного між ним та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», назву якого у подальшому змінено на ПАТ «Укрсоцбанк», просило стягнути з відповідача заборгованість станом на 29 листопада 2017 року в сумі 627832,83 грн, з яких: 245154,88 грн - сума заборгованості за кредитом, 320973,43 грн сума заборгованості за процентами, 80886,67 грн - інфляційні втрати за кредитом, 20506,97 грн - інфляційні втрати за процентами та судові витрати.

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 18 листопада 2019 року замінено позивача на його правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі Банк, АТ «Альфа-Банк») (т.1 а.с.165-166).

Рішенням цього суду від 14 вересня 2020 року у задоволенні позовної заяви АТ «Альфа-Банк» відмовлено.

В апеляційній скарзі представник АТ «Альфа-Банк» Михніцький Г.Ю., посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

На його думку, висновок суду першої інстанції щодо пропуску Банком строку позовної давності є безпідставним, оскільки в період з 09 червня 2011 року по 25 грудня 2013 року відповідач здійснював погашення платежів за договором, що підтверджує визнання ним заборгованості та стало підставою для переривання строку позовної давності.

Також вважає, що ОСОБА_1 визнав заборгованість перед позивачем до грудня 2015 року у своїй позовній заяві до ПАТ «Укрсоцбанк» у справі №295/5420/16-ц.

Окрім того, зауважив, що частина строку позовної давності пропущена Банком з поважних причин, оскільки ПАТ «Укрсоцбанк» зверталось 06 листопада 2015 року в Постійнодіючий Третейський суд при Асоціації українських банків з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, який 18 травня 2016 року було задоволено. 16 вересня 2016 року рішення третейського суду було скасовано ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва, яка набрала чинності 26 листопада 2016 року. Тому, протягом відкритого третейським судом провадження у справі та наявного рішення, ПАТ «Укрсоцбанк» не могло звернутися до суду з відповідним позовом.

Також, зазначив, що відповідач надав згоду у договорі (п. 2.9) на списання грошових коштів з рахунку, а тому вважає, що строк позовної давності у даному випадку переривався. Крім того, відповідачем не надано жодних доказів, що кошти сплачувались не ним, а іншою особою.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вказує, що висновок суду першої інстанції щодо застосування позовної давності є правильним та обґрунтованим. Позивачем не доведено здійснення оплати боргу самим боржником або за його згодою. Оригіналів платіжних документів на підтвердження цього Банком не надано, а подання відповідачем позовної заяви про захист прав споживача та визнання недійсним договору невідновлювальної кредитної лінії від 28 вересня 2007 року у справі №295/5420/16-ц не свідчить про визнання ним заборгованості перед Банком. Окрім того вважає, що позивач не довів факт звернення до Третейського суду при Асоціації українських банків в межах строку позовної давності.

В судовому засіданні представник Банка Михніцький Г.Ю. апеляційну скаргу підтримав, з підстав, зазначених у ній, представник відповідача ОСОБА_2 не визнав, посилаючись на доводи відзиву на апеляційну скаргу.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з підстав пропуску Банком позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 28.09.2007 між Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір невідновлювальної кредитної лінії №284/24-37 (далі кредитний договір), згідно якого позичальник отримав грошові кошти в сумі 252500,00 грн зі строком повернення до 27.09.2017 (т.1 а.с. 4-6).

Згідно п. 3.3.15 кредитного договору, позичальник зобов`язаний на вимогу кредитора у випадках, передбачених п.п. 2.7, 2.11.3, 3.2.7 цього договору достроково, протягом 30 календарних днів після отримання позичальником письмової вимоги кредитора, повернути кредит, сплатити проценти, комісії, можливу неустойку (пеню, штраф), а також достроково виконати свої зобов`язання у випадках, порядку та строки, що передбачені у п. 5.4 цього договору (т.1 а.с. 69).

07.06.2011 ПАТ «Укрсоцбанк» направило на адресу ОСОБА_1 претензію про погашення заборгованості за кредитним договором №284/24-37 від 28.09.2007 станом на 07.06.2011 в загальній сумі 332146,62 грн, яка складається з простроченої, поточної заборгованості, процентів, прострочених процентів, та пеню в розмірі 25677,96 грн, визначивши строк виконання зобов`язання - 30.06.2011 (т.1 а.с. 52).

В суді першої інстанції представник відповідача зазначав про отримання вищевказаної вимоги 10.06.2011 відповідачем, просив суд застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову (т.1 а.с. 42-48).

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Таким чином, пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності.

Як встановлено судом першої інстанції, у зв`язку з порушенням боржником виконання зобов`язання за кредитним договором банк використав право достроково вимагати з позичальника повернення заборгованості за кредитним договором, надіславши 07.06.2011 вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів у строк до 30.06.2011.

Встановивши такі обставини справи та правильно застосувавши норми матеріального права до спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з 30.06.2011 повинен обчислюватись трирічний строк позовної давності, оскільки якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов`язання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

Отже, Банк мав звернутись з позовом до суду до 30.06.2014, проте звернувся до суду з порушенням трирічного строку позовної давності - 13.12.2017 (згідно штемпеля на поштовому конверті).

Крім того, під час розгляду справи, за клопотанням представника відповідача, суд витребував в ПАТ «Укрсоцбанк» оригінали платіжних документів по поточному рахунку № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , відкритих в ЖОФ АКБ «Укрсоцбанк» на ім`я відповідача в період з 01.01.2011 по 31.12.2013.

27.02.2019 на адресу суду надійшли виписки по особовим рахункам № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 з яких вбачається, що:

09.06.2011 сплачено 1000 грн. на погашення нарахованих процентів за кредитом;

13.07.2011 сплачено 4400 грн. на погашення нарахованих процентів за кредитом;

08.09.2011 сплачено 400 грн. на погашення нарахованих процентів за кредитом;

06.12.2011 сплачено 310 грн. на погашення нарахованих процентів за кредитом;

24.01.2012 сплачено 450 грн. на погашення нарахованих процентів за кредитом;

16.03.2012 сплачено 500 грн. на погашення нарахованих процентів за кредитом;

16.05.2012 сплачено 500 грн. на погашення нарахованих процентів за кредитом;

17.10.2013 на рахунок фізичної особи внесено готівку в сумі 300 грн. дані грошові кошти банк перерахував на погашення заборгованості за кредитним договором лише 25.12.2013.

Представник відповідача в суді першої інстанції пояснив, що дані грошові кошти сплачувала мати позичальника без відома та згоди останнього, одночасно із погашенням свого кредиту в тому ж банку. За останній платіж відповідачу взагалі нічого не відомо. Вказав, що дані кошти ніким не сплачувались.

Тому, оскільки з наданих Банком виписок не вбачається конкретна особа, яка здійснювала внесення готівки в касу банку, а останнє погашення за кредитом 25.12.2013 відбулось шляхом списання банком коштів без згоди позичальника та, враховуючи ненадання Банком оригіналів платіжних документів із підписом платника, суд обґрунтовано виходив з того, позивачем не доведено вчинення дій боржником, які свідчать про визнання позову. При цьому суд правильно застосував висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 30.05.2018 по справі № 161/20278/14-ц.

Доводи представника Банку про те, що позовна давність переривалася договірним списанням коштів з рахунку відповідача, які були внесені 17.10.2013, є безпідставними, оскільки договірне списання грошових коштів не може призводити до переривання позовної давності, адже банк самостійно здійснює списання грошових коштів, і боржник, при цьому, не вчиняє будь-яких активних дій, які б стали підставою для переривання (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2020 року у справі №442/5498/16-ц).

Окрім того, обставини сплати боргу за кредитом протягом червня 2011 року грудня 2013 року не мають правового значення у даному випадку, оскільки з дати останнього платежу та до дати звернення до суду з даним позовом строк позовної давності сплив.

Також, матеріали справи свідчать, що 06.11.2015 Банк звернувся до третейського суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 18.05.2016 позов задоволено. В подальшому зазначене рішення третейського суду скасовано ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 16.09.2016 (т.1 а.с. 54-60) з тих підстав, що спір щодо стягнення заборгованості за кредитом не підвідомчий третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди». Тому, обставина звернення до неналежного суду не може бути поважною причиною для поновлення строку звернення до суду з даним позовом. Відтак, доводи апеляційної скарги у цій частині є також безпідставними.

Крім того, у даному випадку звернення до третейського суду не перервало строк позовної давності. Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 28.09.2020 у справі №756/10046/16-ц.

Подання у квітні 2016 року позовної заяви відповідачем про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору, як і зміст цієї заяви, не свідчить про визнання ним боргу та не є підставою переривання позовної давності відповідно до статті 264 ЦК України (т.1 а.с. 92-100).

Посилання представника Банка на ту обставину, що представник відповідача не надав оригінал вимоги про дострокове виконання зобов`язань від 07.06.2011 на правильність рішення суду не впливає, оскільки надіслання Банком такої вимоги позичальнику і її отримання ним 10.06.2011 представником Банка під час розгляду справи не спростовано. Представником відповідача суду надано примірник такої вимоги (претензії) від 07.06.2011, отриманий відповідачем, а не його ксерокопія. Оригінал такого документа має перебувати саме у Банка і саме Банк мав спростувати неналежність такого доказу, як особа, яка його видала. Окрім того, представник відповідача надав також примірник отриманої відповідачем вимоги про дострокове погашення заборгованості від 31.01.2014 (т.1 а.с.53), факт існування якої представник Банку не заперечував. Разом з тим, з часу отримання другої вимоги (як зазначає представник відповідача останній отримав цю вимогу 03.02.2014), яка підлягала виконанню боржником протягом десяти днів, і до дати звернення позивача до суду (13.12.2017) також минув строк позовної давності, про застосування якої просив представ ник відповідача.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що Банк пропустив строк позовної давності, який не підлягає поновленню.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м.Житомира від 14 вересня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 01 лютого 2021 року.