Провадження 2/557/292/2021
Справа 557/488/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року смт Гоща

Гощанський районний суд Рівненської області в складі:

судді Оленич Ю.В.,

секретар судового засідання Лисанець М.В.,

номер справи 557/488/21,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Приватне акціонерне товариство «Страхова Група «ТАС»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Гоща у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , до Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 , діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» (далі АТ «СГ «ТАС» (приватне)) про відшкодування шкоди.

В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що 13 січня 2018 року приблизно о 15 годині 15 хвилин водій ОСОБА_3 , перебуваючи в стані легкої степені алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Opel Astra», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою сполученням дачний масив Нова Українка - Рівне, зі сторони вказаного дачного масиву у напрямку м. Рівне, неподалік електроопори №8Л116/2, що в межах Рівненського району Рівненської області, проявив неуважність до дорожньої обстановки, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, виїхав на смугу зустрічного руху, не надавши перевагу водію, що рухався у зустрічному напрямку, де допустив зіткнення з автомобілем «BMW 525», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 , який не мав технічної можливості уникнення зіткнення шляхом своєчасного застосування екстренного гальмування. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля «BMW 525», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від отриманих травм загинули на місці пригоди, а транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

Відносно водія ОСОБА_3 порушено кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, яке перебуває на розгляді у Рівненському районному суді Рівненської області.

У зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Opel Astra», д.н.з. НОМЕР_1 , на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в АТ «СГ «ТАС» (приватне) згідно полісу АК9368751, ОСОБА_1 , яка є донькою загиблого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулась до відповідача з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду і заявами про виплату відшкодування моральної шкоди в розмірі 14 892 гривні та відшкодування витрати годувальника в розмірі 67 014 гривень. Однак виплату відшкодування здійснено не було.

Пунктом 27.3. статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Дорожньо-транспортна пригода сталася 13 січня 2018 року, розмір мінімальної заробітної плати на цей момент становив 3723 гривні, тому позивач вважає, що загальний розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню становить 44 676 гривень. Окрім позивача, правом отримання даного відшкодування володіють також дружина загиблого - ОСОБА_7 та син ОСОБА_8 , тому ОСОБА_1 , як дочці загиблого, належить 1/3 із загального розміру страхового відшкодування.

Крім того, позивач на момент настання дорожньо-транспортної пригоди і загибелі батька була студенткою денної форми навчання Київського Національного університету культури і мистецтва за спеціальністю кіномистецтво, а тому відповідно до пункту 27.2. статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має право на отримання відшкодування пов`язаного з втратою годувальника в розмірі 67 014 гривень, що становить 1/2 від загального розміру відшкодування втрати годувальника (3723 х 36 = 134 028), право на яке, має також її брат ОСОБА_8 , який був неповнолітнім на момент загибелі батька.

Керуючись положеннями статтей 6, 22, 23, 27, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статтей 11, 15, 16, 22, 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України, посилаючись на вказані доводи, представник позивача просив суд стягнути зі страхової компанії на користь ОСОБА_7 відшкодування пов`язане з заподіяною моральною шкодою в розмірі 14 892 гривні, відшкодування, пов`язане з втратою годувальника в розмірі 67 014 гривень та витрати на правничу допомогу.

27 квітня 2021 року відповідачем надано відзив на позовну заяву, у якому останній заперечив проти задоволення позовних вимог, вказавши на відсутність підстав для стягнення зі страховика страхового відшкодування на користь позивача згідно Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з відсутністю вироку суду в кримінальному провадженні або ухвали про закриття кримінального провадження, які набрали законної сили та вказували б, що смерть потерпілого є прямим наслідком спірної дорожньо-транспортної пригоди. Також у відзиві зазначено, що звернення позивача до суду є передчасним, оскільки страхова компанія не відмовляла позивачу у виплаті страхового відшкодування, а лише призупинила строк здійснення виплати страхового відшкодування до отримання судового рішення по кримінальному провадженню. Що стосується вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то такі, як зазначено у відзиві, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а тому відповідач просить суд вважати це клопотанням про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Також 27 квітня 2021 року представником відповідача подано клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальному провадженні №0000051.

14 травня 2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій представник звернув увагу на те, що позивач не зобов`язаний був звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою відшкодування шкоди, а може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду. Тобто, рішення про здійснення страхового відшкодування може прийматися не лише зі збігом 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування відповідно до пункту 36.2. статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», але й на підставі рішення суду, якщо спір розглядається в судовому порядку у відповідності до вимог пункту 36.1. статті 36 названого закону.

Також представник не погодився з позицією відповідача щодо наявності обов`язку у позивача надати страховику та суду документальне підтвердження того, що по справі спірної дорожньо-транспортної пригоди завершено провадження та прийняте рішення набрало законної сили. Жодною нормою не передбачений обов`язок потерпілої особи щодо надання страховику рішення, яке набрало законної сили по дорожньо-транспортній пригоді. На переконання представника позивача, відповідач в порушення пункту 34.1. статті 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» самоусунувся від виконання покладеного на нього обов`язку щодо розслідування страхового випадку та отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування і безпідставно покладає цей обов`язок на потерпілого.

Щодо настання цивільно-правової відповідальності та страхового випадку представник у відповіді на відзив зазначив, що загиблий ОСОБА_6 був пасажиром, який загинув внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки, тому цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 настає незалежно від його вини в дорожньо-транспортній пригоді, яка сталася 13 січня 2018 року, і така пригода за участю застрахованого автомобіля є страховим випадком.

27 травня 2021 року представником позивача адвокатом Коневаликом А.В. також подано заяву про надання доказів щодо правової допомоги від 25 травня 2021 року, у якій останній в порядку частини восьмої статті 141 ЦПК України заявив про те, що докази про оплату ОСОБА_1 наданої правової допомоги будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом.

Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 05 квітня 2021 року вказана позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

30 квітня 2021 року ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_2 про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції.

08 червня 2021 року ухвалою Гощанського районного суду Рівненської області відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі.

Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювалися.

Сторони по справі, будучи належним чином повідомленими про час, місце та дату розгляду справи, у судове засідання не з`явилися.

Представник позивача адвокат Коневалик А.В. розгляд справи просив провести за відсутності позивача та його представника, про що зазначив у поданій 27 травня 2021 року до суду заяві.

Встановивши фактичні обставини справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень на них, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов слід задовольнити зважаючи на таке.

Судом установлено, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 13 січня 2018 року на автодорозі С-181527-НОВОУКРАЇНКА-РЕМЕЛЬ, за участю автомобіля «Opel Astra», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , та автомобіля «BMW 525», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 , від отриманих травм на місці пригоди загинули пасажири автомобіля «BMW 525», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Вказані обставини стверджуються даними довідки №242768 про дорожньо-транспортну пригоду (арк. спр. 11), свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого виконавчим комітетом Садівської сільської ради Гощанського району Рівненської області 15 січня 2018 року (арк. спр. 14).

Відповідно до довідки про причину смерті №20 від 15 січня 2018 року, дата смерті ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , причина смерті - масивна травма тіла з чисельними переломами кісток склепіння і пошкодження внутрішніх органів (арк. спр. 15).

За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди 13 січня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості за №0000051 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та 18 квітня 2018 року у даному кримінальному провадженні затверджено обвинувальний акт, згідно якого ОСОБА_3 обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, а саме: в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб (арк. спр. 12-13).

Зі змісту вказаного обвинувального акту убачається, що 13 січня 2018 року приблизно о 15 годині 15 хвилин, у світлу пору доби, в порушення вимог підпункту а) пункту 2.9 Правил дорожнього руху України, водій ОСОБА_3 , перебуваючи в стані легкої степені алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Opel Astra», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою сполученням дачний масив Нова Українка - Рівне, зі сторони вказаного дачного масиву у напрямку м. Рівне, неподалік електроопори №8Л116/2, що в межах Рівненського району Рівненської області, в порушення вимог підпункту б) пункту 2.3, пункту 10.1 та пункту 11.3 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, без необхідності здійснення обгону чи об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини, виїхав на смугу зустрічного руху, не надавши перевагу водію, що рухався у зустрічному напрямку, де допустив зіткнення з автомобілем «BMW 525», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 , який не мав технічної можливості уникнення зіткнення шляхом своєчасного застосування екстренного гальмування. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля «BMW 525», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від отриманих травм загинули на місці пригоди, а транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Порушення ОСОБА_3 вимог пункту 10.1 та пункту 11.3 Правил дорожнього руху України перебуває у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і суспільно небезпечними наслідками, що настали.

За даними відомостей сайту Судової влади України, в провадженні Рівненського районного суду Рівненської області перебуває кримінальне провадження №0000051 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, (справа №570/1875/18). Справу призначено до розгляду.

Із полісу №АК9368751 судом установлено, що станом на 13 січня 2018 року цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією транспортного засобу «Opel Astra» з д.н.з. НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_4 , була застрахована у АТ «CГ «ТАС» (приватне) (арк. спр. 22).

Як убачається з даних свідоцтва народження серії НОМЕР_5 , виданого 04 квітня 1997 року відділом реєстрації громадянського стану м. Рівне (арк. спр. 16), позивач ОСОБА_1 є дочкою загиблого ОСОБА_6 .

Також з матеріалів справи судом установлено та не оспорюється відповідачем, що до кола осіб, які мають право на відшкодування шкоди в зв`язку зі смертю ОСОБА_6 , входять: його дружина ОСОБА_7 та діти - дочка ОСОБА_1 та син ОСОБА_8 .

Батьки загиблого ОСОБА_6 - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 померли ІНФОРМАЦІЯ_3 та 11 грудня 2017 року відповідно, що стверджується даними свідоцтва про народження ОСОБА_6 (арк. спр. 17) та свідоцтв про смерть його батьків (арк. спр. 18, 19).

З даних договору №1114-15/ТБР про підготовку фахівця з вищою освітою від 26 серпня 2014 року та інформації про стан розрахунків убачається, що ОСОБА_1 з 01 вересня 2014 по 30 червня 2018 рік навчалася у Київському національному університеті культури і мистецтв, за спеціальністю «кіно-телемистецтво», форма навчання - денна, за що проводила відповідну оплату (арк. спр. 20-21).

20 серпня 2019 року на адресу відповідача представником позивача було направлено заяви про виплату страхового відшкодування: моральної шкоди у розмірі 14 892 гривні (1/3 частки, що належить дочці загиблого - ОСОБА_6 ) та відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника у розмірі 67 014 гривень (арк. спр. 9, 10).

Станом на даний час виплата страхового відшкодування відповідачем не проведена, з посиланням на статтю 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV, відповідно до вимог якої, якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Як зазначено відповідачем у листі, адресованому серед інших і позивачу, про припинення строку перебігу строку прийняття рішення за вих. №11905 від 02 вересня 2019 року (арк. спр. 46), при наданні вироку суду по кримінальній справі, який вступив в законну силу, розгляд справи страховиком буде відновлено і по справі буде прийняте відповідне рішення.

Представник позивача, вказуючи на наявність підстав для виплати ОСОБА_1 відповідачем страхового відшкодування, звернувся до суду за захистом порушеного права останньої з даним позовом про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого.

Спірні правовідносини в справі регулюються нормами права, які містяться в главі 82 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV).

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

За змістом частин першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам (які не є власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдана шкода, наприклад пасажир транспортного засобу) застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України, згідно з яким, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

За змістом цієї норми обов`язок з відшкодування шкоди покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного з них, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України).

Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки та третіми особами, яким такий володілець завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця незалежно від його вини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року за №199/1100/19.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею (у порядку часткової відповідальності). У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам.

Отже, за цих обставин обов`язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина двох осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеня вини.

При цьому відсутність постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності або вироку суду не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до частини першої статті 1200 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 7 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим.

Закон №1961-IV регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до статті 6 Закону №1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом пункту 22.1. статті 22, статті 23 Закону №1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом №1961-IV порядку.

Згідно зі статтею 27 Закону №1961-IV страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2. статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

За змістом пункту 36.3. статті 36 Закону №1961-IV у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

З матеріалів справи судом установлено та не спростовується відповідачем, що позивач, в інтересах якої діяв представник, звернулася до АТ «СГ «ТАС» (приватне) із заявою про виплату страхового відшкодування 20 серпня 2019 року та надала відповідні документи.

Разом з тим, суд зауважує, що стаття 35 Закону №1961-IV не містить вимог щодо подання разом із заявою про виплату страхового відшкодування доказів на підтвердження вини страхувальника у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

Оскільки рішення за результатами розгляду кримінального провадження №0000051 від 13 січня 2018 року про обвинувачення ОСОБА_3 прийнято не було, то позивач і не мала можливості надати страховій компанії відповідне рішення суду в межах кримінального провадження.

В силу норм частини другої статті 1167, частини п`ятої статті 1187 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Такого ж висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2019 року у справі №352/342/17.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що відсутність у матеріалах справи доказів притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності або закриття кримінального провадження відносно останнього не означає відсутність його вини для цивільно-правової відповідальності, не може свідчити про відсутність страхового випадку та про відсутність підстав для відшкодування відповідачем завданої позивачу шкоди в межах суми страхового відшкодування.

Суд зауважує, що факт страхового випадку зафіксовано правоохоронними органими, що стверджується даними наявного в матеріалах справи обвинувального акту відносно ОСОБА_3 за ч. 3 ст. 286 КК України, який перебуває на розгляді у Рівненському районному суді Рівненської області, та не спростовано відповідачем.

Що стосується доводів відповідача з приводу призупинення розгляду заяви позивача про виплату страхового відшкодування, то суд вважає такі неспроможними з огляду на те, що відповідно до преамбули Закону №1961-IV, він регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Оскільки наведеним матеріальним законом визначено правовий механізм врегулювання обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу із чітко визначеними правами і обов`язками страхувальника, водія застрахованого транспортного засобу, страховика, потерпілої особи, а у разі настання її смерті, права і обов`язки членів її сім`ї, страховик в особі відповідача у справі після отримання інформації про дорожньо-транспортну пригоду діяв неправомірно, тому що при відсутності підстав для відмови у прийнятті рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, оскільки відсутня така підстава як не встановлення винних дій водія застрахованого транспортного засобу, вчинив непередбачені Законом №1961-IV дії - призупинив розгляд заяви на виплату страхового відшкодування, чим фактично позбавив позивача права на отримання такої страхової виплати у строки встановлені даним законом, при тому, що даний закон передбачає право страховика регресної вимоги (стаття 38) і застосування відповідальності за порушення умов страхування (стаття 38-1).

Таким чином, за встановлених обставин справи, АТ «СГ «ТАС» (приватне) як страховик є зобов`язальним суб`єктом перед потерпілим, якій він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом №1961-IV порядку.

У заявах про виплату страхового відшкодування представник ОСОБА_1 просив виплатити страхове відшкодування, пов`язане із заподіяною моральною шкодою у розмірі 14 892 гривні (1/3 частки, що належить дочці загиблого ОСОБА_6 ) та страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника у розмірі 67 014 гривень (1/2 частки, що належить дочці загиблого ОСОБА_6 )

Відшкодування моральної шкоди та відшкодування, пов`язане з втратою годувальника проведено не було.

Згідно пунктів 27.2. та 27.3. статті 27 Закону №1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку; страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1. та підпунктом «в» пункту 41.2. статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі на день настання страхового випадку становить 3 723 гривні.

Загальний розмір відшкодування моральної шкоди становить 44 676 гривень (12 x 3723), а відшкодування пов`язаного із втратою годувальника - 134 028 гривень (36 х 3723).

Враховуючи вищевикладене, на переконання суду, відповідач, у зв`язку із смертю ОСОБА_6 , зобов`язаний відшкодувати 14 892 гривні моральної шкоди на користь позивача, зважаючи на наявність у загиблого ще дружини та сина, які також мають право на таке відшкодування у рівних частинах, а також страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника у розмірі 67 014 гривень, з огляду на наявність права на таке відшкодування у сина загиблого - ОСОБА_8 .

Таким чином, матеріали справи містять належні та допустимі докази наявності підстав для відшкодування відповідачем шкоди. Суд зауважує, що позивачем доведено факт заподіяння їй шкоди та її розміру.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує вимоги статті 141 ЦПК України та вважає, що з відповідача слід стягнути 908 гривень судового збору в доход держави, зважаючи на задоволення вимоги позивача в повному обсязі.

При цьому, судом враховується те, що позивач при звернені до суду з позовною вимогою про відшкодування шкоди була звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту третього частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Окрім того, згідно вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У заяві про надання доказів щодо правової допомоги від 25 травня 2021 року, яка надійшла до суду 27 травня 2021 року, представник позивача зробив заяву про те, що докази про оплату ОСОБА_1 наданої правової допомоги будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом.

Приписами частин першої та другої статті 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Зважаючи на зазначене суд вважає за доцільне призначити таке засідання для вирішення питання про судові витрати у даній справі.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 141, 246, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , до Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» про відшкодування шкоди - задовольнити повністю.

Стягнути із Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування пов`язане із заподіяною моральною шкодою в розмірі 14 892 гривні та страхове відшкодування, пов`язане з втратою годувальника в розмірі 67 014 гривень, всього 81 906 (вісімдесят одну тисячу дев`ятсот шість) гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» в доход держави судовий збір в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати у даній справі на 16 годину 00 хвилин 22 червня 2021 року в залі судових засідань (місцезнаходження: Рівненська область, смт Гоща, вул. О.Теліги, 1А).

Представнику позивача - адвокату Коневалику Андрію Васильовичу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду надати суду докази щодо розміру понесених судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Рівненського апеляційного суду або через Гощанський районний суд Рівненської області (відповідно до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року) протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Відповідач Приватне акціонерне товариство «Страхова Група «ТАС», місцезнаходження: 03062, м. Київ, проспект Перемоги, буд. 65, .

Повне судове рішення складено 08 червня 2021 року.

Суддя Ю.В. Оленич