ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1227/21 Справа № 204/752/20 Суддя у 1-й інстанції - Книш А. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря - Солодової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22 вересня 2020 року у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Приватне акціонерне товариство Українська пожежно-страхова компанія про стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2020 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 06 листопада 2019 року у м. Дніпро на вул. Криворізькій в районі буд. №30, сталася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортних засобів Хюндай Акцент, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , забезпечений полісом ОСЦПВ АО/1670507 виданий ПрАТ «УПСК», та Сузукі Гранд Вітара, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням позивача, забезпечений полісом ОСЦПВ АО/1812663 виданий ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ», що належить йому на праві власності. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Учасники ДТП спільно склали повідомлення про ДТП без участі уповноважених працівників підрозділу МВС України та склали «європротокол», відповідно до якого відповідач визнала свою вину у скоєному ДТП. Згідно висновку експерта №4011/19/19 від 29 листопада 2019 року розмір матеріального збитку, спричиненого власнику колісного транспортного засобу Сузукі гранд Вітара, реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 87995,11 грн. 03 січня 2020 року ПрАТ «УПСК» здійснило виплату суми страхового відшкодування позивачу в розмірі 48000 грн, зменшивши суму страхового відшкодування на розмір франшизи 2000 грн. Позивач зазначив, що відповідач зобов`язана компенсувати йому різницю між розміром спричиненого матеріального збитку (87995,11 грн) та сумою сплаченого страхового відшкодування (48000 грн), а також компенсувати витрати на проведення експертизи (3000 грн), а всього 42995,11 грн (87995,11-48000+3000). В досудовому порядку вирішити спір не вдалося, відповідач відмовився компенсувати збитки в добровільному порядку. Крім того, позивач зазначає, що враховуючи, що в результаті даного ДТП було пошкоджено його майно, відповідач в добровільному порядку відмовляється компенсувати спричинені збитки, у зв`язку з чим йому довелося звертатися до суду з даним позовом, йому завдано моральної шкоди, яку він оцінив в 6000 грн.

Враховуючи вищезазначене, позивач просив суд стягнути з відповідача спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майнову шкоду у розмірі 42995,11 грн., а також моральну шкоду у розмірі 6000 грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 40995,11 грн, моральну шкоду у розмірі 2500 грн, судовий збір у розмірі 746,42 грн, а всього 44241 грн 53 коп. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

ОСОБА_2 відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Третя особа своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористалась.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 листопада 2019 року о 08-00 год. у м. Дніпро на вул. Криворізькій в районі буд. № 30 сталася дорожньо-транспортна пригода за участі водіїв ОСОБА_1 , яка керувала транспортним засобом Hyundai Accent, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом Suzuki, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Учасники ДТП скористались правом, визначеним пунктом 33.2 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (європротокол), у якому зазначена схема ДТП, прізвище водіїв, назви транспортних засобів та їх пошкодження. У вказаному повідомленні зазначено, що водій транспортного засобу марки Hyundai Accent, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив зіткнення із задньою частиною іншого транспортного засобу під час руху в одному і тому ж напрямку та по одній і тій же смузі, а саме під час стоянки/зупинки транспортного засобу Suzuki, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який отримав пошкодження лівого заднього крила, бамперу та кришки багажника.

Власником транспортного засобу Suzuki Grand Vitara, реєстраційний номер НОМЕР_2 , є позивач.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу автомобіля Hyundai Accent, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована відповідно до полісу обов`язково страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО/1670507 в ПрАТ «УПСК», відповідно до якого страхова сума за шкоду, заподіяну майну, складає 100000 грн, франшиза 2000 грн.

03 січня 2020 року ПрАТ «УПСК» складено страховий акт №ОЦ/007/000/19/0178 (аварійний сертифікат), відповідно до якого дорожньо-транспортна пригода, яка сталася 06 листопада 2019 року, за участі сторін у справі, де потерпілим є позивач, визнано страховим випадком та визначено, що вартість відновлювального ремонту, з урахуванням фізичного зносу деталей, складає 63725,48 грн, вартість страхового відшкодування з врахуванням безумовної франшизи (2000 грн) становить 48000 грн (50000-2000).

03 січня 2020 року вказана сума страхового відшкодування була перерахована ПрАТ «УПСК» на рахунок позивача, що підтверджується платіжним дорученням N8914, яку він отримав, дії страхової компанії не оскаржував.

Відповідно до висновку експерта №4011/19/19 від 29 листопада 2019 року розмір матеріального збитку, спричиненого власнику колісного транспортного засобу Suzuki Grand Vitara, реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 87995,11 грн.

Позивачем за складення висновку експерта №4011/19/19 від 29 листопада 2019 року було витрачено 3000 грн.

В порядку ч.1 ст. 82 ЦПК України в судовому засіданні встановлено, що відповідачем відшкодовано позивачу франшизу у розмірі 2000 грн та у зв`язку з чим розмір спричиненого матеріального збитку складає 85995,11 грн (87995,11-2000).

Суд дійшов висновку, що відповідач, підписуючи повідомлення про ДТП (європротокол) вину визнала повністю, відсутність своєї вини у скоєнні ДТП під час розгляду справи не довела, своїми процесуальним правами відповідач та її представник розпорядилися на власний розсуд та клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи не заявляли, а тому позивач, отримавши від страховика страхове відшкодування, якого недостатньо для повного відшкодування завданої шкоди, має право на відшкодування відповідачем різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, одержаною ним від страховика.

Враховуючи вищезазначене, суд прийшов до висновку, що сума матеріальної шкоди, яка підлягає виплаті позивачу становить 40995,11 грн (вартість матеріальної шкоди в сумі 85995,11 - сума страхового відшкодування у розмірі 48000 грн + витрати на проведення експертизи в сумі 3000 грн).

Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди судом враховано те, що внаслідок ДТП позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях у зв`язку з переживанням нервового потрясіння, пов`язаного з пошкодженням майна, відшукуванням додаткового часу і додаткових зусиль для відшкодування збитків. Всі ці обставини порушили звичний спосіб життя позивача та потребували від нього додаткових зусиль для організації своєї життєдіяльності.

На підставі викладеного, з урахування принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 2500 грн.

В своїй апеляційній скарзі апелянт не погоджується з висновком експерта №4011/19/19 від 29 листопада 2019 року, який проведений експертом ОСОБА_3 , оскільки він складений російською мовою; не погоджується з розміром матеріального та морального збитку.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач, підписуючи повідомлення про ДТП (європротокол), вину визнала повністю.

Згідно вимог ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Пунктом 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник, особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Враховуючи вищезазначене та вину відповідача у вчиненні ДТП, колегія суддів погоджується з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції про стягнення матеріальної шкоди з відповідача на користь позивача.

Як було встановлено судом, 03 січня 2020 року сума страхового відшкодування у розмірі 48000 грн. була перерахована ПрАТ УПСК на рахунок позивача, що підтверджується платіжним дорученням № 8914, яку він отримав та дії страхової компанії не оскаржував.

Відповідно до висновку експерта №4011/19/19 від 29 листопада 2019 року розмір матеріального збитку, спричиненого власнику колісного транспортного засобу Suzuki Grand Vitara, реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 87995,11 грн.

Як вбачається, в матеріалах справи міститься копія квитанції про оплату послуг експерта ОСОБА_3 у розмірі 3000 грн. (а.с. 27).

Щодо доводів апеляційної скарги відносно висновку судового експерта ОСОБА_3 , яким було визначено розмір спричиненої матеріальної шкоди, а саме про те що він не може бути прийнятий як належний доказ, оскільки експертиза складена російською мовою, колегія суддів виходить з того, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення, що передбачено норамим ст.106 ЦПК України. Будь-яких доказів щодо порушення експертом порядку проведення даної експертизи відповідачем надано не було, обставин які би спростовували висновки експертизи також не було наведено. Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками районного суду про те, що наданий позивачем висновок експерта одержаний у порядку, встановленого законом, а тому є належним, допустимим і достатнім доказом, яким позивач обґрунтовує розмір заподіяної шкоди його майну.

Враховуючи те, що ПрАТ УПСК виплачено страхове відшкодування не в достатньому розмірі для повного відшкодування шкоди, колегія суддів вважає обгрунтованим звернення позивача з позовом до відповідача, як до винної особи, з вимогою про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), відповідно до ст. 1194 ЦК України.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 21.03.2018 р. у справі №569/13697/15-ц, від 28.03.2018 р. у справі №296/587/17, від 25.04.2018 р. у справі №678/20/16-ц, згідно яких Верховний Суд виходить з того, що заподіяння потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком особи, яка завдала шкоди, відшкодувати шкоду. Водночас дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором страхування, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик). Вказано, що зазначені зобов`язання не виключають одне одного, оскільки одержання потерпілим страхового відшкодування за договором страхування цивільної відповідальності не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, адже страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, а особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. У вказаних спорах Верховний Суд дійшов висновку, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоча цей договір укладений на користь третіх осіб. Законодавство надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує його одержувати. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором страхування не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Таким чином, Верховний Суд вважає, що потерпілому, як кредитору, належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Потерпілий на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, з вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та надалі до особи, яка завдала шкоди (ст. 1194 Цивільного кодексу України).

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визначення суми, яка підлягає відшкодуванню у рахунок моральної шкоди, виходячи з наступного.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Учасники ДТП спільно склали повідомлення про ДТП без участі уповноважених працівників підрозділу МВС України та склали «європротокол», відповідно до якого відповідач визнала свою вину у скоєному ДТП.

Встановивши, що позивач був позбавлений можливості користуватися своїм автомобілем внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що призвело до зміни звичного для нього способу життя та призвело до душевних страждань, колегія суддів приходить до висновку щодо обгрунтованості покладення на відповідача відповідальності за заподіяну позивачу моральну шкоду, розмір відшкодування якої визначено судом першої інстанції з додержанням засад розумності і справедливості.

А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова