Постанова

Іменем України

10 червня 2021 року

м. Київ

справа № 404/2332/15

провадження № 61-6670св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які заявляють самостійні вимоги: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 листопада 2018 року у складі судді Іванової Н. Ю. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Авраменко Т. М., Суровицької Л. В., Черненка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту сумісного проживання, перебування у фактичних шлюбних відносинах, визнання квартири спільним майном подружжя, визнання права власності на Ѕ частину квартири.

Позовна заява мотивована тим, що він з відповідачем проживали разом однією сім`єю з 10 жовтня 2006 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_5 25 березня 2008 року ним та відповідачем за спільні кошти було придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , право власності зареєстровано на відповідача, яка тепер заперечує факт придбання квартири за спільні кошти.

Позивач вважав, що факт спільного проживання однією сім`єю підтверджується письмовими доказами та показами свідків.

Позивач просив суд встановити факт проживання позивача та відповідача однією сім`єю з 10 жовтня 2006 року, визнати спільною сумісною власністю, набутою за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу квартиру АДРЕСА_1 , визнати за ним право власності на Ѕ частину цієї квартири.

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна та просила встановити факт спільного проживання її та ОСОБА_1 однією сім`єю з 2006 року, визнати спільною сумісною власністю, набутою під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між нею та ОСОБА_1 , автомобіль Chevrolet Aveo, державний номерний знак НОМЕР_1 , визнати за нею право власності на Ѕ частину цього автомобіля.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 липня 2015 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна та об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту сумісного проживання, перебування у фактичних шлюбних відносинах, визнання квартири спільним майном подружжя, визнання права власності на Ѕ частину квартири.

У лютому 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - ОСОБА_1 , про визнання права власності на Ѕ частину квартири.

Позов третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги мотивований тим, що ОСОБА_2 є їхньою донькою. ОСОБА_1 та їхня донька почали проживати разом лише з вересня 2008 року. До цього часу донька проживала разом з ними за адресою: АДРЕСА_2 . Донька придбала за кошти, які мала особисто та за їхні кошти, однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 25 березня 2008 року. ОСОБА_2 є єдиним власником квартири. При нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу ОСОБА_1 присутній не був, а були присутні вони - її батьки, як особи, які надали їй необхідні для покупки квартири гроші в сумі 32 000,00 грн. Факт того, що сторони не перебували у фактичних шлюбних відносинах і ОСОБА_1 не бажав укладати шлюб з ОСОБА_2 підтверджується тим, що після народження спільної дитини, ОСОБА_1 не дав згоди на укладення шлюбу. До серпня 2008 року сторони не жили разом, не вели спільно домашнє господарство.

Позивачі просили визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 лютого 2016 року прийнято позовну заяву третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - ОСОБА_1 , про визнання права власності на Ѕ частину квартири та об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту сумісного проживання, перебування у фактичних шлюбних відносинах, визнання квартири спільним майном подружжя, визнання права власності на Ѕ частину квартири та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 лютого 2016 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна залишено без розгляду.

Під час розгляду справи позивач ОСОБА_1 уточнив свої позовні вимоги та зазначав, що з 10 жовтня 2006 року до 31 травня 2010 року сторони спільно проживали у його батьків за адресою: АДРЕСА_3 , а з 01 червня 2010 року до травня 2015 року - за адресою спірної квартири: АДРЕСА_4 .

Просив суд встановити факт проживання його з відповідачем однією сім`єю з 10 жовтня 2006 року, визнати спільною сумісною власністю, набутою за час проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу між ним та відповідачем, квартиру АДРЕСА_1 , визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 вересня 2017 року прийнято відмову адвоката ОСОБА_6 в інтересах відповідача ОСОБА_2 від раніше визнаних обставин перебування ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах, проживання разом з ОСОБА_1 та веденням спільного господарства з 2006 року.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 листопада 2018 року у прийнятті заяви відповідача ОСОБА_2 про визнання позову третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги на предмет позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_1 , про визнання права власності на Ѕ частину квартири відмовлено.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 10 жовтня 2006 року.

Визнано спільною сумісною власністю набутою за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 із ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 415,80 грн.

У задоволені позовної заяви третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 10 жовтня 2006 року підтверджено доказами, показаннями допитаних свідків, письмовими матеріалами справи, спірна квартира належить їм на праві спільної сумісної власності, а їх частки є рівними.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року апеляційну скаргу адвоката Вишні-Чижової Г. В. в інтересах ОСОБА_2 задоволено частково.

Апеляційну скаргу адвоката Фільштейна В. Л. в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Змінено рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 листопада 2018 року із доповненням резолютивної частину рішення абзацом наступного змісту:

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що враховуючи доходи, отримані за місцем роботи позивача та відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про матеріальну можливість сторін у справі купити квартиру. Позивачем підтверджено письмовими доказами (квитанціями, накладними, інструкціями з експлуатації) факт придбання ним побутової техніки, меблів в квартиру, проведення ремонтних робіт в ній, а відповідач таких доказів не надала та не спростувала презумпцію спільності права власності на квартиру, придбану в період спільного проживання однією сім`єю з позивачем. Відповідач жодних доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю з позивачем саме з жовтня 2008 року не надала, а також не спростувала надані позивачем докази. Відсутні і докази щодо участі у придбанні спірної квартири батьків відповідача.Разом з тим, суд першої інстанції визнав право власності на квартиру на Ѕ частку за позивачем, при цьому не зазначив, яка ж частка квартири залишається у власності відповідача, тому необхідно доповнити резолютивну частину рішення суду про визнання за ОСОБА_2 нею права власності на Ѕ частину спірної квартири.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові ОСОБА_1 .

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції, зупинено виконання рішення суду першої інстанції до закінчення касаційного провадження, надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу.

У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що сторони проживали спільно лише з вересня 2008 року, проводили час разом, однак це не свідчить про те, що між ними склалися відносини притаманні подружжю з 2006 року, а квартира була придбана відповідачем за особисті кошти та жодних домовленостей щодо правового режиму спільної сумісної власності квартири між позивачем та відповідачем не було; позивач не надав суду належних доказів наявності коштів для придбання спірної квартири, а також проживання однією сім`єю на час придбання квартири.

У травні 2019 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У травні 2019 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_1 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 25 березня 2008 року за реєстровим № 1716 нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 купила у ОСОБА_7 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , за 64 631,00 грн. Право власності продавцю ОСОБА_7 належало на підставі рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28 лютого 2008 року та право власності зареєстровано 21 березня 2008 року (т. 1, а. с. 4-5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_5 , батьками якої є позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 (свідоцтво про народження дитини, т. 1, а. с. 11).

Сторони припинили спільне проживання в 2015 році, позивач переїхав проживати до своїх батьків, відповідач створила іншу сім`ю. Квартира передана в оренду. Як пояснив позивач, відповідач мала намір продати квартиру, однак з метою захисту інтересів малолітньої доньки на житло, він вважав, що належна йому частка квартири повинна бути передана доньці, в добровільному порядку такої згоди з відповідачем не було досягнуто.

Відповідач в зустрічній позовній заяві про поділ майна зазначала, що з 2006 року вона з позивачем перебувала у фактичних шлюбних відносинах, проживали разом та вели спільне господарство (т. 1, а. с. 79-80).

ОСОБА_2 в 2015 році під час кримінального провадження пояснювала, що з 2003 року вона перебувала в цивільному шлюбі з ОСОБА_1 , вони мають малолітню доньку (т. 3, а. с. 76-77).

Постановою слідчого від 05 червня 2015 року кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, оскільки між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наявні сімейні відносини і вони 11 років проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу (т. 1 а. с. 82-83).

З 03 березня 2003 року місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , квартира належить ОСОБА_3 , який є батьком відповідача, що підтверджується його паспортом (т. 1, а. с. 12-13). За цією ж адресою зареєстровано і місце проживання відповідача (т. 1, а. с. 14).

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11 червня 2015 року встановлено, що ОСОБА_1 був зареєстрований, як зять, у квартирі ОСОБА_3 та за його позовом виселений з неї на підставі частини другої статті 405 ЦК України, як колишній член сім`ї власника квартири (т. 1 а. с. 205, 221-224).

Факт спільного проживання з жовтня 2006 року підтверджено поясненнями свідків.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя є шлюб (частина перша статті 36 СК України).

Разом з тим, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Частиною другою статті 74 СК України передбачено, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу «Право спільної сумісної власності подружжя».

Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене питання неодноразово було предметом вирішення Верховним Судом, зокрема у постановах від 21 лютого 2019 року у справі № 522/4152/15-ц (провадження № 61-24264св18), від 13 лютого 2019 року у справі № 347/1292/16-ц (провадження № 61-12252св18), від 30 січня 2019 року у справі № 360/2244/15-ц (провадження № 61-18548св18).

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Встановивши, що позивач та відповідач враховуючи їх доходи, мали матеріальну можливість купити квартиру, що також підтверджено письмовими доказами, а відповідач не спростувала презумпцію спільності права власності на квартиру, придбану в період спільного проживання однією сім`єю з позивачем, а також врахувавши відсутність доказів участі у придбанні спірної квартири батьків відповідача, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що сторони проживали спільно лише з вересня 2008 року, проводили час разом, однак це не свідчить про те, що між ними склалися відносини притаманні подружжю з 2006 року, а квартира була придбана відповідачем за особисті кошти та жодних домовленостей щодо правового режиму спільної сумісної власності квартири між позивачем та відповідачем не було; позивач не надав суду належних доказів наявності коштів для придбання спірної квартири, а також проживання однією сім`єю на час придбання квартири, висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2019 року зупинено виконання рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 листопада 2018 року до закінчення касаційного провадження, слід поновити виконання цього судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 листопада 2018 року в незміненій частині та постанову Кропивницького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 листопада 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук І. М. Фаловська