Справа № 931/649/20 Головуючий у 1 інстанції: Масляна С. В.
Провадження № 22-ц/802/453/21 Категорія: 19 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Сидун О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Селянського фермерського господарства «Сім`ї Янчинських» до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, ОСОБА_2 про визнання недійсним наказу, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Локачинського районного суду Волинської області від 11 січня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року СФГ «Сім`ї Янчинських» звернулося до суду із зазначеним позовом.

Покликалося на те, що СФГ «Сім`ї Янчинських» 02 листопада 1992 року було зареєстровано як юридичну особу. Для здійснення своєї діяльності з 1994 року СФГ «Сім`ї Янчинських» використовує на праві постійного користування земельну ділянку площею 50,04 га, яка рішенням №15/11 Локачинської районної ради від 22 березня 1994 року була надана ОСОБА_3 , як учаснику (засновнику) СФГ «Сім`ї Янчинських» у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства. На підставі цього рішення було видано Державний акт на право постійного користування серії ВЛ №20 від 30 травня 1994 року, що був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 17 та є чинним.

Оскільки, законом не передбачено право громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ без створення такого СФГ, то у правовідносинах користування вказаною земельною ділянкою, площею 50,04 га, відбулася фактична заміна землекористувача і обов`язки землекористувача земельної ділянки перейшли до селянського (фермерського) господарства.

Хоча ОСОБА_3 учасник (засновник) СФГ «Сім`ї Янчинських» 18 жовтня 2009 року, проте позивач продовжував користуватися земельною ділянкою площею 50,04 га, розташованою на території Старозагорівської сільської ради Локачинського району Волинської області, сплачуючи відповідний податок.

Однак, незважаючи на це, без позбавлення СФГ «Сім`ї Янчинських» права користування зазначеною земельною ділянкою та без погодження з СФГ, відповідачем Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області був проведений її частковий поділ на земельні ділянки з кадастровими номерами: :04:000:0941 - 14,5793 га :04:000:0940 - 25,4208 га, :04:000:0935 - 6,2874 га, в частині земельної ділянки площею 14,5793 га за кадастровим номером :04:000:0941 на земельні ділянки з кадастровими номерами: :04:000:1129 - 2 га, :04:000:1135 - 2 га, :04:000:1132 - 2 га, :04:000:1136 - 2 га, :04:000:1130 - 2 га, :04:000:1133 - 2 га, :04:000:1134 - 2 га ,:04:000:1131 - 0,579 га.

Крім того, позивач зазначав, що земельна ділянка за кадастровим номером :04:000:1136 наказом Головного управління Державного кадастру у Волинській області від 17 липня 2020 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок у власність без зміни цільового призначення» була надана у власність відповідачу ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства, яка 02 липня 2020 року на підставі зазначеного наказу зареєструвала своє право власності на земельну ділянку площею 2 га кадастровий номер :04:000:1136 для ведення особистого селянського господарства.

Також позивач вказував, що жодних рішень компетентними органами про припинення права СФГ «Сім`ї Янчинських» постійного користування земельною ділянкою площею 50,04 га, розташованої за межами населених пунктів Старозагорівської сільської ради Локачинського району Волинської області, шляхом вилучення вказаної земельної ділянки і її поділу, не приймалося.

Тому, на думку позивача, видача вищевказаного наказу відповідачем Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області та реєстрація на його підставі права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 , суперечать вимогам чинного законодавства та порушують права та інтереси СФГ «Сім`ї Янчинських» як постійного користувача цієї земельної ділянки, які підлягають захисту.

З урахуванням наведеного, позивач просив визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області № 3-4931/15-20-СГ від 01 червня 2020 року про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення ОСОБА_2 ; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку кадастровий номер :04:000:1136 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану за межами населених пунктів Старозагорівської сільської ради Локачинського району Волинської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) 53048614 від 09 липня 2020 року, та відшкодувати йому понесені судові витрати.

Рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 11 січня 2021 року позов задоволено.

Визнано недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області № 3-4931/15-20-СГ від 01 червня 2020 року про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення ОСОБА_2 .

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку кадастровий номер :04:000:1136 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану за межами населених пунктів Старозагорівської сільської ради Локачинського району Волинської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) 53048614 від 09 липня 2020 року.

Стягнуто з Головного управління Держгеокадастру у Волинській області та ОСОБА_2 на користь СФГ «Сім`ї Янчинських» по 2102 грн. з кожного судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову в позові.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем СФГ «Сім`ї Янчинських» в судовому засіданні не було доведено порушення його прав саме відповідачем ОСОБА_2 та обрано невірний спосіб захисту права при звернення до суду.

Відзив на апеляційну скаргу сторонами спору не подавався.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не спростовано право постійного користування позивачем земельною ділянкою площею 50,04 га на території Старозагорівської сільської ради Локачинського району Волинської області. Видача Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області наказу про надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 2 га, яка входить у межі земельної ділянки 50,04 га, що розташована у постійному користуванні СФГ «Сім`ї Янчинських» та знаходиться на території Старозагорівської сільської ради Локачинського району Волинської області, порушує права позивача, а саме його право на постійне користування цією земельною ділянкою, яке виникло на підставі Державного акта від 30 травня 1994 року.

Проте, з таким висновком суду погодитись неможна.

Відповідно до вимог статей 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК).

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Право постійного користування земельною ділянкою відповідної площі та у відповідних межах має підтверджуватися належними, допустимими та достовірними доказами.

Згідно із частиною першою статті 51 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 13 березня 1992 року, на момент створення позивача) громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до положень статті 7 Земельного кодексу України (у згаданій редакції) користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Згідно із частиною першою статті 23 Земельного кодексу України (у згаданій редакції) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

З наведеного нормативного регулювання вбачається, що земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення СФГ надавалась не громадянину України, а спеціальному суб`єктові голові створюваного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до статті 8 Закону України від 20 грудня 1991 року 2009-XII «Про селянське (фермерське) господарство» (у редакції Закону на момент створення позивача; втратив чинність 29 липня 2003 року з моменту набрання чинності Законом України «Про фермерське господарство») після одержання Державного акта на право приватної власності або довічного успадковуваного володіння землею чи укладення договору на оренду селянське (фермерське) господарство підлягає державній реєстрації в районній, міській Раді народних депутатів, що надала земельну ділянку у довічне успадковуване володіння, приватну власність або користування. Після відведення земельної ділянки в натурі і одержання Державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею, приватної власності або договору на оренду земельної ділянки та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи. Сільська, селищна Рада народних депутатів заносить до спеціальної погосподарської книги дані про склад господарства, надану господарству земельну ділянку.

Звідси законодавством, чинним на момент створення СФГ «Сім`ї Янчинських» було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності СФГ як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення СФГ, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації СФГ. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ, без створення такого СФГ.

Встановлено, що Селянське фермерське господарство «Сім`ї Янчинських» зареєстровано 02 листопада 1992 року, що стверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серії А00 №399409 та витягом із реєстру (т. 1, а.с.14-16, 22-зворот).

Засновником і головою цього СФГ був ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а.с.31).

Із дослідженого апеляційним судом архівного витягу з рішення Локачинської районної ради народних депутатів від 25 квітня 1991 року №5/17 слідує, що рада, розглянувши клопотання ОСОБА_3 про виділення земельної ділянки у довічне спадкове володіння для ведення селянського (фермерського) господарства, вирішила надати сім`ї ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 10 га згідно рішення районної комісії по земельній реформі (протокол №1 від 11 квітня 1991 року) з площ районного земельного запасу в межах колгоспу «Слава», в тому числі 4,8 га ріллі за рахунок поля і ґрунтозахисної сівозміни та покращення пасовищ 5,2 га.

Вказана обставина підтверджується також і Статутом СФГ, затвердженим розпорядженням Локачинської РДА від 02 лютого 1993 року №23, копія якого знаходиться в матеріалах справи.

Крім того встановлено, що на підставі рішення №15/11 Локачинської районної ради від 22 березня 1994 року ОСОБА_3 , як учаснику (засновнику) СФГ «Сім`ї Янчинських» була надана у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства земельна ділянка площею 50,04 га, яка розташована на території Старозагорівської сільської ради, про що було видано Державний акт на право постійного користування землею серії ВЛ №20, який 30 травня 1994 року зареєстровано за №17 у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею у Локачинській районній раді (т. 1, а.с.23).

Згідно з частинами першою та другою статті 6 Закону України від 20 грудня 1991 року «Про селянське (фермерське) господарство» (у редакції Закону на момент видачі Державного акта від 1994 року) для ведення селянського (фермерського) господарства можуть передаватися у приватну власність або надаватися у користування земельні ділянки, розмір яких не повинен перевищувати 50 гектарів ріллі і 100 гектарів усіх земель, у місцевостях з трудонедостатніми населеними пунктами, визначеними Кабінетом Міністрів України,- 100 гектарів ріллі. Конкретні розміри земельних ділянок громадян, які ведуть селянське (фермерське) господарство, у межах норм, передбачених частиною першою цієї статті, визначають районні, міські, в адміністративному підпорядкуванні яких є район, Ради народних депутатів диференційовано, з урахуванням регіональних особливостей, спеціалізації та можливостей ефективного використання наданих земель.

Аналіз вищенаведених норм права дає підстави вважати, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.

Така практика застосування норм права щодо фактичної заміни у правовідносинах користування земельними ділянками орендаря й переходу обов`язків землекористувача земельних ділянок до фермерського господарства з дня його державної реєстрації є сталою та підтримується Великою Палатою Верховного Суду (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 317/2520/15-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 677/1865/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 272/1652/14-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 704/29/17-ц, 16 січня 2019 року у справі № 695/1275/17 та у справі № 483/1863/17, від 27 березня 2019 року у справі № 574/381/17-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 628/776/18).

З моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 615/2197/15-ц (провадження № 14-533цс18).

Право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з певних підстав, закріплених у законодавстві.

У пункті 7.27 постанови від 05 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.

Так, статтею 141 Земельного кодексу України передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Відповідно до приписів частини першої статті 27 Земельного кодексу України (у редакції, яка діяла до 01 січня 2002 року), право користування земельною ділянкою або її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.

З викладеного вбачається, що однією з підстав припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, як на момент створення СФГ, так і на даний час, є добровільна відмова від земельної ділянки.

Під час розгляду даної справи апеляційним судом встановлено, що розпорядженням Локачинської РДА № 214 від 20 серпня 2008 року, відповідно до клопотання голови СФГ «Сім`ї Янчинських» ОСОБА_3 від 14 серпня 2008 року, було припинено право користування частиною земельної ділянки площею 23,7 га пасовищ селянським фермерським господарством «Сім`ї Янчинських». Цю земельну ділянку передано в землі запасу Старозагорівської сільської ради. Доручено Управлінню земельних ресурсів у Локачинському районі внести відповідні зміни в земельно-облікову документацію (т. 1 а.с. 99).

Фактичне припинення позивачем права користування цією частиною земельної ділянки встановлено розпорядженнями голови Локачинської РДА №№43 та 211 від лютого та липня 2010 року, якими надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для розширення ФГ «Надія» (а.с.87, 88), а також рішенням господарського суду Волинської області від 15 серпня 2011 року у справі №02/151-53, яке набрало законної сили (т. 1 а.с.100-103).

Зазначена обставина не підлягає доказуванню відповідно до приписів статті 82 ЦПК України та не спростована позивачем.

Після припинення права користування частиною земельної ділянки площею 23,7 га пасовищ саме Селянське фермерське господарство «Сім`ї Янчинських» зобов`язане було оформити відповідні документи щодо визначення площі та меж користування земельною ділянкою, яка залишилася у постійному користуванні господарства.

Проте, зазначених дій позивач не здійснив, у зв`язку із чим не довів тієї обставини, що надана на підставі оспорюваного наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області земельна ділянка у власність ОСОБА_2 , площею 2 га, входить у межі земельної ділянки, яка знаходиться у постійному користуванні СФГ «Сім`ї Янчинських».

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем не доведено порушення відповідачами його права на постійне користування спірною земельною ділянкою, винесеним відповідачем Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області наказом № 3-4931/15-20-СГ від 01 червня 2020 року про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення ОСОБА_2 та передачею їй у власність земельної ділянки кадастровий номер :04:000:1136, площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів Старозагорівської сільської ради Локачинського району Волинської області, у зв`язку із чим у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги вправі скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки, висновки суду першої інстанції про задоволення позову суперечать встановленим обставинам справи, що стало підставою для неправильного застосування судом норм матеріального права, то оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, сплачений відповідачем ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 6306 грн. підлягає відшкодуванню позивачем.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Локачинського районного суду Волинської області від 11 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Селянського фермерського господарства «Сім`ї Янчинських» до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, ОСОБА_2 про визнання недійсним наказу, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку відмовити.

Стягнути з Селянського фермерського господарства «Сім`ї Янчинських» на користь ОСОБА_2 6306 грн. понесених судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді