Справа № 301/309/21
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"08" червня 2021 р. м. Іршава
Іршавський районний суд Закарпатської області в особі головуючої Пітерських М.О., при секретарі Чийпеш А.П., з участю позивача ОСОБА_1 , представників сторін ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Іршава в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: приватний нотаріус Іршавського районного нотаріального округу Ожеледа Петро Миколайович та ОСОБА_6 , про визнання договорів дарування недійсними,

в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернувся в Іршавський районний суд Закарпатської області з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: приватний нотаріус Іршавського районного нотаріального округу Ожеледа П.М. та ОСОБА_6 , про визнання недійсними договору дарування нерухомого майна та договору дарування земельної ділянки від 17.10.2020 року, що були укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Позовні вимоги мотивовано тим, що 07 липня 2020 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір позики грошових коштів, згідно якого позивач надав відповідачу кошти в сумі 9000 доларів США, які ОСОБА_4 обіцяв повернути не пізніше кінця липня 2020 року. Факт укладення відповідного договору, отримання коштів та умови щодо кінцевого строку повернення між сторонами були узгодженні, про що свідчила надана ОСОБА_1 власноручно написана ОСОБА_4 розписка.
Однак, незважаючи на настання строку виконання умов договору щодо повернення коштів, відповідач їх у визначений строк не повернув. ОСОБА_1 11.09.2020 року направив ОСОБА_7 вимогу про необхідність повернення коштів, яка ним також проігнорована, тому ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу. 30.11.2020 року вказаний позов ОСОБА_1 рішенням Іршавського районного суду по справі №301/2043/20 задоволено.
Провадження у справі №301/2043/20 було відкрито 12.10.2020 року після усунення недоліків позовної заяви.
За результатами розгляду заяви про забезпечення позову, яка надійшла до суду 15.10.2020 року в межах цивільної справи №301/2043/20, 16.10.2020 року Іршавським районним судом було задоволено заяву про забезпечення позову та накладено арешт на рухоме і нерухоме майно, що належить ОСОБА_4 і знаходиться у нього або в інших осіб. В ухвалі про забезпечення позову зазначено, що така підлягає негайному виконанню в порядку встановленому для виконання судових рішень. Відповідно зазначена ухвала підлягала негайному направленню до Іршавського РВ ДВС.
Однак, скориставшись тим, що з технічних причин (у зв`язку із направленням відповідної ухвали для виконання до органів ДВС, які лише 20.10.2020 року внесли відповідні відомості щодо накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, тому інформація про арешт «негайно» до відповідних реєстрів внесена не була) відповідач ОСОБА_4 уклав за згодою своєї дружини - ОСОБА_6 договори дарування, посвідчені приватним нотаріусом Ожеледою П.М., зареєстровані в реєстрі за №1219, №1220.
Відповідно до зазначених договорів, він все своє майно, на яке фактично вже було накладено арешт ухвалою суду, а саме: торговий комплекс та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , передав у дар своїй доньці - ОСОБА_5 , чим саме і унеможливив звернення стягнення на зазначене майно.
Тобто, отримавши вимогу від позивача, будучи обізнаним про намір ОСОБА_1 звернутися до суду з метою захисту та про факт такого звернення, володіючи інформацією про вжиття судом заходів забезпечення позову - тобто винесення ухвали про арешт майна, ОСОБА_4 вже на наступний день після ухвали суду вжив заходів для відчуження наявного в нього майна (на яке вже було накладено арешт судом) через укладення цивільно-правових угод з метою унеможливлення реального стягнення з нього коштів, які він отримав від ОСОБА_1 .
Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення.
Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.
Фактично з 16.10.2020 року, тобто станом на час укладення оспорюваних договорів, їх предмет - торговий центр та земельна ділянка - перебували під забороною на відчуження.
Відповідно, відчуження зазначеного майна відповідачем ОСОБА_4 відбулося в період існування судової заборони на відчуження цього нерухомого майна, що свідчить про невідповідність угод положенням статті 203 ЦК України і є правовою підставою для визнання угод недійсними в порядку статті 215 ЦК України, оскільки зміст правочину суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції відповідно до ст. 216 ЦК України наділені не лише сторони правочину, але і треті особи, що не є сторонами правочину.
Відповідні спірні правочини вчинені під час дії арешту на відчужуване майно, що порушує публічний порядок та є підставою для визнання таких правочинів недійсними. В той же час, укладення зазначених договорів між сторонами та перехід до іншої особи права власності на це майно до доньки ОСОБА_4 унеможливлює звернення стягнення на нього при виконанні судового рішення, чим порушує права позивача. При цьому, відповідний договір укладений між близькими родичами, на безоплатній основі без наміру створення правових наслідків (реального відчуження майна), що додатково свідчить про фіктивний характер цих договорів.
Ухвалою Іршавського районного суду від 17.02.2021 року відкрито провадження у справі і справу призначено на підготовче засідання.
07 квітня 2021 року відповідачкою ОСОБА_5 подано відзив на позов, в якому ОСОБА_5 вважала, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, а обставини, викладені в позовній заяві, не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства з наступних підстав.
17.10.2020 року відповідач ОСОБА_4 уклав за згодою своєї дружини ОСОБА_6 договори дарування, посвідчені приватним нотаріусом Ожеледа П.М., зареєстровані в реєстрі за №1219, №1220. Відповідно до зазначених договорів ОСОБА_4 передав у дар ОСОБА_5 торговий комплекс та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
На думку позивача, укладенням вказаних договорів відповідач ОСОБА_4 унеможливив звернення стягнення на зазначене майно.
Згідно рішення Іршавського районного суду від 30.11.2020 року у справі № 301/2043/20 з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 стягнуто 253686,60 грн. боргу.
На час відчуження земельної ділянки та торгового комплексу, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (як співвласник майна подружжя) були законними власниками зазначеного нерухомого майна відповідно до правовстановлюючих документів. На час вчинення нотаріальних дій ніяких законних заперечень не виникало. При підготовці до посвідчення правочинів про відчуження спірного нерухомого майна приватним нотаріусом Ожеледою П.М. було перевірено відсутність заборони відчуження або арешту майна за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тому вимоги позивача є безпідставними.
Так як на час укладання спірних договорів дарування сторонами були дотримані усі умови для їх посвідчення, при вчиненні нотаріальних дій, нотаріусом були вчинені всі дії, що передбачені чинним законодавством при вчиненні подібного виду послуг, у тому числі, перевірено наявність або відсутність обтяжень або іпотек на нерухоме майно.
Відповідно до положень ст. 41 Конституції України та ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини 1950 року держава Україна гарантує громадянам непорушність їхньої приватної власності.
Основною метою ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та іншим порушенням принципу безперешкодного користування своїм майном, до яких часто вдаються або схильні вдаватися на практиці уряди держав.
Названа стаття проголошує: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).
Просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
20 квітня 2021 року позивач ОСОБА_1 подав відповідь на відзив відповідачки ОСОБА_5 , в якому зазначив, що відзив не спростовує того, що в межах цивільної справи №301/2043/20 вже 16.10.2020 року судом задоволено заяву про забезпечення позов та накладено арешт на рухоме і нерухоме майно, що належить ОСОБА_4 .
Також не спростовано той факт, що вже після винесення зазначеної ухвали, а саме: 17.10.2020 року, скориставшись тим, що органи ДВС лише 20.10.2020 року внесли відповідні відомості про накладення арешту на майно, відповідач ОСОБА_4 уклав оспорювані договори дарування, посвідчені приватним нотаріусом Ожеледою П.М., зареєстровані в реєстрі за №1219, №1220. Відповідно до зазначених договорів, ОСОБА_4 своє майно, на яке фактично вже було накладено арешт ухвалою суду, а саме: торговий комплекс та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , передав у дар своїй доньці - ОСОБА_5 , чим саме і унеможливив звернення стягнення на зазначене майно.
Також не спростовано факту, що ОСОБА_4 , будучи обізнаним про вимогу позивача про повернення боргу та про намір ОСОБА_1 звернутися до суду, володіючи інформацією про вжиття судом заходів забезпечення позову - накладення арешту на майно, ОСОБА_4 вже на наступний день після ухвали суду вжив заходів для відчуження наявного в нього майна, на яке вже було накладено арешт судом.
Відповідно відзив не спростовує того, що станом на час укладення оспорюваних договорів, їх предмет (торговий центр та земельна ділянка) фактично із 16.10.2020 року перебували під забороною на відчуження. У відзиві лише вказується про те, що нотаріус під час перевірки в реєстрах не встановив факту такої заборони - арешту.
Відповідні спірні правочини вчинені під час дії арешту на відчужуване майно, що порушує публічний порядок та є підставою для визнання таких правочинів недійсними
29 квітня 2021 року відповідачем ОСОБА_4 подано відзив на позов, в якому поданий позов вважав безпідставним та необґрунтованим, а заявлені вимоги такими, що не підлягають до задоволення. Зазначив, що позивач як на підставу позовних вимог посилається на те, що договори дарування земельної ділянки та нерухомого майна від 17 жовтня 2020 року укладені в порушення приписів ст. ст. 203, 215 ЦПК України, оскільки вказане майно перебувало під арештом на підставі ухвали Іршавського районного суду від 16 жовтня 2020 року по справі №301/2043/20 про забезпечення позову.
Підставою заявленого позову позивач вказує на факт укладення 07 липня 2019 року між Позивачем та Відповідачем ОСОБА_4 договору позики грошових коштів, при цьому копію такого договору суду не надано.
До позовної заяви долучено Розписку від 07 липня 2020 року надану ОСОБА_4 на користь ОСОБА_8 , зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 9000 (дев`ять) тисяч доларів США в рахунок придбання Позивачем торгового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та зобов`язався здійснити до оформлення необхідних документів для укладення майбутнього договору купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна на користь Позивача.
Таким чином, вказаний документ не містить ознак договору позики грошових коштів, а є договором завдатку.
Також позивач вказує, що у зв`язку з неповерненням вказаної грошової позики, було заявлено позовну вимогу 01 жовтня 2020 року до Іршавського районного суду про стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів.
15 жовтня 2020 року через канцелярію суду Позивачем подано заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_4 , в тому числі, заборони його відчуження, реконструкції. Дану заяву мотивовано тим, що Відповідач-1 може відчужити належне йому майно, що, у разі задоволення позову, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
За результатами розгляду заяви про забезпечення позову Іршавським районним судом постановлено ухвалу від 16 жовтня 2020 року №301/2043/20, яка оприлюднена в ЄДРСР 03.11.2020 року, що засвідчують відомості з реєстру.
Вказаною ухвалою про забезпечення позову, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задоволено частково, накладено арешт на рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_4 , і знаходиться у нього або в інших осіб, у межах суми боргу - 253686,60 гривень.
Вказана ухвала про забезпечення позову була направлена до негайного виконання в Іршавський районний відділ ДВС та була виконана - 20 жовтня 2020 року.
Рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 було ухвалено 30.11.2020 року та набрало законної сили - 11 січня 2021 року.

17 жовтня 2020 року між ОСОБА_4 як власником спірного майна та ОСОБА_5 було укладено договір дарування земельної ділянки за кадастровим номером :02:001:0032 та торгового комплексу, який посвідчено приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу Ожеледа П.М. за реєстровими номерами 1219 та 1220.

Таким чином, на момент посвідчення договору дарування, жодних обтяжень щодо відчужуваного майна та суб`єкта - ОСОБА_4 в реєстрі речових прав на нерухоме майно - не було.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовано Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-ІV від 01 липня 2004 року.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 3 цього Закону, внесення відомостей до державного реєстру прав здійснюється виключно на підставах та в порядку, визначених Законом.

Державним реєстратором використовуються відомості з Державною реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор під час проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно зобов`язаний перевірити інформацію про наявність або відсутність вже зареєстрованих речових прав з метою недопущення одночасного існування їх подвійної державної реєстрації.

Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено відповідно до законодавства, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів.

Приватний нотаріус Іршавського районного нотаріального округу Ожеледа П.М. здійснив всі необхідні дії та пересвідчився про відсутність будь-яких заборон та арештів, в результаті чого було посвідчено договори дарування.

Органами ДВС на підставі ухвали Іршавського районного суду від 16 жовтня 2020 року по справі №301/2043/21, зареєстрована заборона лише 20 жовтня 2020 року, про існування якої відповідачу ОСОБА_4 відомо не було.

Таким чином, приватний нотаріус Ожеледа П.М. здійснивши 17 жовтня 2020 року державну реєстрацію права власності шляхом посвідчення договору дарування за реєстровим №1219 та №1220 не порушив вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У відповідності до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст.722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Позивач ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним зазначений договір дарування нерухомого майна з підстав, які передбачені ст.215 ЦПК України, як третя особа (не сторона правочину) права якої порушено.

Згідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Під час укладення оскаржуваного договору дарування сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, про що зазначено в тексті договору та посвідчено підписами сторін.

Крім того, при укладанні та фактичному виконанні зазначеного договору дарування, сторонами, у відповідності до приписів ст. 203 ЦК України, були додержані всі загальні вимоги, які є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не суперечить приписам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особи, які вчинили правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочин було вчинено у формі, встановленій законом; правочин було спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зі змісту ч.3 ст.215 ЦК України вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа.

Положення ЦК України не містять визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним.

Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

Отже, вказівка в ч.3 ст.215 ЦК України на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану.

В заявленому позові Позивачем не доведено, що внаслідок укладення оскаржуваного договору дарування, безпосередньо були порушені права і законні інтереси позивача, не надано доказів щодо неможливості виконання судового рішення про стягнення боргу, як то його злісного невиконання, а також те, що у разі визнання зазначеного договору недійсним майнові інтереси позивача будуть відновлені.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Враховуючи, що відповідно до статті другої ЦПК України завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу захисту способам є підставою для відмови в позові.

Просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними.

Ухвалою Іршавського районного суду від 29.04.2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав та просив його задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив його задовольнити. Вважав, що під час укладення оспорюваних договорів дарування від 17.10.2020 року був порушений публічний порядок, оскільки ОСОБА_9 відчужив майно, яке вже було під арештом. ОСОБА_4 по даний час не повернув ОСОБА_10 борг. Внаслідок укладення договору дарування нерухомого майна, ОСОБА_4 , який є боржником ОСОБА_1 відповідно до рішення суду, фактично позбувся майна, на яке можна звернути стягнення, оскільки іншого майна у власності боржника не має.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, причини неявки до суду не повідомили, подали відзиви на позов (а.с.148,149).

Представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов, просив відмовити в задоволенні позову. Вважав, що ніяких перешкод для укладення договорів дарування на час їх посвідчення нотаріусом не існувало. Оспорювані договори відповідають вимогам закону, обставин, які б свідчили про недійсність договорів, позивачем не наведено. Договір дарування був укладений між відповідачами 17.10.2020 року, тобто до накладення арешту на майно, оскільки на час укладення договорів відомості про заборону на відчуження майна не були внесені в державний реєстр. Доказів того, що на час укладення договорів ОСОБА_9 був обізнаний із наявністю в суді позову про стягнення боргу та ухвалу про забезпечення позову, не має. Рішення суду про стягнення з ОСОБА_11 боргу на користь позивача ухвалено тільки 30.11.2020 року. Позивач ОСОБА_12 не є стороною оспорюваних договорів і може звертатися з позовом про визнання його недійсним тільки у разі порушення своїх прав. Вважав, що позивачем не доведено, що внаслідок укладення оспорюваних договорів порушено його права, оскільки у боржника ОСОБА_9 є інше майно, на яке, в разі не виконання рішення суду про стягнення боргу, може бути звернено стягнення.

Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази на підтвердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає у задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного.

Позивач просив визнати недійсними договори: дарування земельної ділянки від 17 жовтня 2020 року, кадастровий номер :02:001:0032, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зареєстрований в реєстрі за №1220, та договір дарування нерухомого майна - торгового комплексу від 17 жовтня 2020 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зареєстрований в реєстрі за №1219, що посвідчені приватним нотаріусом Іршавського районною нотаріального округу, Ожеледою П.М., застосувавши при цьому двосторонню реституцію.

Позов мотивував тим, що спірні правочини вчинені під час дії арешту на відчужуване майно, що порушує публічний порядок та є підставою для визнання таких правочинів недійсними. Укладення зазначених договорів та перехід до іншої особи права власності на це майно унеможливлює звернення стягнення на нього при виконанні судового рішення, що порушує права позивача.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, містяться в ст. 203 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання правочину недійсним (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. ст. 6, 627 ч.1 ЦК України).

Згідно ст.ст. 717 ч.1, 718 ч.1, 719 ч.2 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність; договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно Договору дарування земельної ділянки від 17 жовтня 2020 року, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий номер :02:001:0032, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 (а.с.9-12).

Згідно Договору дарування земельної ділянки, вказана земельна ділянка належала дарувальнику ОСОБА_4 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗК №044507, виданого Ільницькою сільрадою 17.11.2005 року на підставі рішення 14 сесії 4 скликання Ільницької сільради від 04.10.2004 року.

Згідно Договору дарування нерухомого майна торгового комплексу від 17 жовтня 2020 року, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 торговий комплекс, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с.6-8).

Згідно Договору дарування нерухомого майна, торговий комплекс належав на праві власності дарувальнику ОСОБА_4 згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Ільницької сільради 19.12.2007 року на підставі рішення виконкому Ільницької сільради від 19.12.2007 року за №203.

Вказані Договори посвідчено приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу Ожеледа П.М. за реєстровими номерами 1219 та 1220.

Відповідно до ст. 215 ч.3 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. ст.15 ч.1 та 16 ч.1 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи. Необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Позивач ОСОБА_1 не є стороною оспорюваних правочинів, однак, посилався на порушення своїх прав, як кредитора відповідача ОСОБА_4 .

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Іршавського районного суду від 30.11.2020 року по справі №301/2043/20 з відповідача ОСОБА_11 на користь ОСОБА_13 стягнуто 253686,60 грн.

Ухвалою Іршавського райсуду від 16.10.2020 року по справі №301/2043/20 за позовом ОСОБА_13 до ОСОБА_11 про стягнення боргу, задоволено заяву позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_4 і знаходиться у нього або в інших осіб, у межах суми боргу - 253686,60 грн. (а.с.15).

Вказана ухвала була звернена до виконання 16.10.2020 року. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження у виді арешту на майно ОСОБА_4 зареєстровано 20.10.2020 року (а.с.17-19).

У п.3.1. Договору дарування земельної ділянки та п.7 Договору дарування нерухомого майна зазначено, що згідно з інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 228474389, №228474609, №228474479 та №228474713, на день укладення договорів, тобто 17.10.2020 року, відсутні заборони відчуження вказаного нерухомого майна.

Тобто, на день укладення оспорюваних договорів дарування від 17.10.2020 року Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна не містив інформації про накладення арешту на майно відповідача ОСОБА_4 . Доказів обізнаності відповідача ОСОБА_11 про існування ухвали про забезпечення позову та фіктивності оспорюваних правочинів з метою уникнення сплати боргу, позивачем суду не надано.

Позивач посилався на те, що внаслідок укладення договору дарування нерухомого майна, ОСОБА_4 , який є боржником ОСОБА_1 відповідно до рішення суду, фактично позбувся майна, на яке можна звернути стягнення, оскільки іншого майна у власності боржника не має.

Стверджуючи про відсутність у відповідача ОСОБА_4 іншого, крім переданого у дарунок за договорами від 17.10.2020 року, майна, позивач посилався на дві Декларації уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування особи від 30.03.2021 року, подані відповідачем ОСОБА_4 та його дружиною третьою особою ОСОБА_6 , в яких відсутні відомості про право власності на нерухоме майно (а.с.69-75,76-82).

Однак, вказані документи не є тими документами, якими підтверджується право власності на будь-яке майно.

Також позивач послався на Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №231013240 від 04.11.2020 року (а.с.17), згідно якої у відповідача ОСОБА_4 на праві власності відсутнє яке-небудь нерухоме майно, а ОСОБА_4 , зазначений у вказаній довідці як власник житлового будинку в с. Осій, не є відповідачем ОСОБА_4 .

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто, державна реєстрація майна не є способом набуття права власності, а лише забезпечує офіційне визнання і юридичне закріплення державою факту набуття речових прав на нерухоме майно, оскільки право власності не виникає лише від однієї дії реєстратора. Запис в Реєстрі за законом свідчить лише про визнання права власності і створює презумпцію права власності.

Тому відсутність в державному реєстрі інформації про право власності конкретної особи або на конкретний об`єкт, може свідчити не тільки про відсутність у власності нерухомого майна, але і про не проведення державної реєстрації такого права.

Заперечуючи обставину щодо відсутності у власності ОСОБА_11 іншого майна, представник відповідача подав до суду копію рішення Іршавського райсуду від 04.06.2020 року у справі №301/1019/20, яким за ОСОБА_4 визнано право власності на нерухоме майно будівлю станції технічного обслуговування, загальною площею 327,7 кв.м. та вольєр, площею 4.6 кв.м., що розташовані в АДРЕСА_1 (а.с.150-151).

Державна реєстрація права власності на вказане нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_4 ще не проведена.

Ухвалою Іршавського райсуду від 16.10.2020 року по справі №301/2043/20 за позовом ОСОБА_13 до ОСОБА_11 про стягнення боргу, задоволено заяву позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_4 і знаходиться у нього або в інших осіб, у межах суми боргу - 253686,60 грн. (а.с.15).

20.10.2020 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено відомості про арешт майна ОСОБА_4 . Постановою державного виконавця від 28.10.2020 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання ухвали суду від 16.10.2020 року про забезпечення позову по справі №301/2043/20. Згідно вказаної постанови, на виконання ухвали Іршавського райсуду від 16.10.2020 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_4 у межах суми боргу 253686 грн.

Отже, арешт накладався не на конкретно визначене майно, а на все рухоме і нерухоме майно у межах суми боргу.

Відповідно до вимог ст. ст. 18, 26, 48, 50 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення та накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника; виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин; стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах; у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Відповідно до ст. 48 ч.5 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Як під час виконання ухвали про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, так і в ході виконання рішення суду про стягнення грошових коштів державний виконавець повинен здійснити всі необхідні виконавчі дії для з`ясування наявності нерухомого та рухомого майна, а також коштів боржника на покриття суми боргу.

Отже, державний виконавець в ході проведення виконавчих дій має право накладати арешт і на майно, яке в установленому порядку не зареєстроване.

Дана позиція суду узгоджується з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі N 446/53/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 904/968/18.

Крім майна, що було відчужене внаслідок укладення договорів дарування від 17.10.2020 року, у власності відповідача ОСОБА_4 є інше майно, у тому числі, нерухоме майно, на яке може бути звернено стягнення у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача. У свою чергу виконавцем при примусовому виконанні рішення суду мають бути вжиті всі необхідні заходи для з`ясування належності майна боржнику на праві власності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог, особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними і процесуальними правами; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст.ст. 12, 13, 77-81 ЦПК України); про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд вважає, що позивачем не наведено обставин, які б свідчили про невідповідність оспорюваних договорів дарування вимогам закону та наявність підстав для визнання вказаних договорів недійсними.

На думку суду, позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що укладення оспорюваних договорів дарування унеможливило виконання рішення суду по справі про стягнення з ОСОБА_11 боргу на користь позивача. Не підтверджено позивачем і порушення відповідачами інших цивільних прав та інтересів позивача.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.

Ухвалою Іршавського районного суду від 19 лютого 2021 року задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_5 , а саме: об`єкт житлової нерухомості - торговий комплекс, та на земельну ділянку площею 0,0649 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до ст.158 ч.9 ЦПК України, після набрання рішенням законної сили, суд вважає вказані заходи забезпечення позову скасувати.

Керуючись ст. ст. 3, 15, 16, 203, 204 ЦК України, ст. ст. 76-81, 89, 158 ч.9, 263-265 ЦПК України,

р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсними Договору дарування земельної ділянки від 17 жовтня 2020 року, кадастровий номер :02:001:0032, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, та Договору дарування нерухомого майна торгового комплексу від 17 жовтня 2020 року, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - відмовити.

Арешт, накладений ухвалою Іршавського районного суду від 19 лютого 2021 року, на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_5 , мешканці АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , а саме: об`єкт житлової нерухомості - торговий комплекс, загальною площею 799,30 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку площею 0,0649 га, кадастровий номер :02:001:0032, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , після набрання рішенням законної сили скасувати.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду через Іршавський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 10 червня 2021 року.

Головуюча : М. О. Пітерських