Справа № 700/951/20
Провадження № 2/700/73/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року смт.Лисянка

Лисянський районний суд Черкаської області

у складі: головуючого судді Яценко Г.М.,

за участю секретаря судового засідання Кравець І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт.Лисянка справу №700/951/20 (провадження №2/700/73/21) за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,

УСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі по тексту АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 02.03.2010 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір № б/н, згідно якого АТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 15000,00 грн, у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору.

ОСОБА_2 зобов`язувався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором.

Однак, в процесі користування кредитним рахунком ОСОБА_2 не надав своєчасно АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти для погашення заборгованості за борговим зобов`язанням.

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, а його спадкоємці мали право подати заяву про прийняття або про відмову від спадщини у строк з 04.04.2019 року по 04.10.2019 року.

На думку позивача, спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є ОСОБА_1 , так як вказана обставина підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідача, де в якості адреси реєстрації зазначено адресу: АДРЕСА_1 .

Позивачем 24.06.2020 року була направлена претензія кредитора до Лисянської державної нотаріальної контори.

01.07.2020 року позивачем було отримано відповідь Лисянської державної нотаріальної контори, в якій зазначалося, що спадкоємці померлого ОСОБА_1 із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не зверталися.

На думку позивача, відповідач прийняла спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника. Спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, так як відповідач не відмовилася від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме шість місяців від дня відкриття спадщини.

До відповідача ОСОБА_1 27.09.2020 року було направлено лист-претензію, згідно якої позивач пред`явив свої вимоги, однак заборгованість погашено не було.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав позичальнику ОСОБА_2 кредит у розмірі, встановленому договором.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором станом на дату смерті заборгованість ОСОБА_2 перед банком за кредитним договором № б/н від 02.03.2010 року становить 14993 грн 07 коп, яка складається з наступного: 14993 грн 07 коп - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у загальному розмірі 14993 грн 07 коп за кредитним договором № б/н від 02.03.2010 року, та витрати зі сплати судового збору в розмірі 2102 грн 00 коп.

У судове засідання представник позивача не з`явився, звернувся до суду із заявою у якій просить розглянути справу без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягає.

У судове засідання відповідач не з`явилася та не повідомила про причини неявки, хоча повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 11.01.2021 року позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» прийнято до розгляду та відкрито провадження. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного провадження.

Відповідач не скористався своїм правом, відзив на позовну заяву до суду та позивачу не скеровував.

Відповідно до ч.1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Частиною 8 ст.279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Розглянувши матеріали справи та докази у справі, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 02.03.2010 року уклали кредитний договір № б/н, згідно якого АТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 15000 грн 00 коп, у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору.

Відповідач ознайомлений і погодився з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку. Погодився з тим, що заява разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг.

ОСОБА_2 зобов`язувався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором.

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

З вимогою про повернення кредитної заборгованості, АТ КБ «ПриватБанк» за життя ОСОБА_2 , до останнього не звертався.

АТ КБ «ПриватБанк» 26.06.2020 року на адресу Лисянської державної нотаріальної контори було направлено претензію кредитора, якою АТ КБ «ПриватБанк» просив нотаріальну контору повідомити їх, чи заводилася спадкова справа після померлого боржника ОСОБА_2 ; включити кредиторські вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в спадкову массу, про що зробити запис у книзі обліку спадкових справ; повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 14993 грн 07 коп; повідомити АТ КБ «ПриватБанк» стосовно звернення із заявою про прийняття або відмову від прийняття спадщини, видачу свідоцтва про право на спадщину спадкоємцями померлого боржника ОСОБА_2 ; повідомити АТ КБ «ПриватБанк» відомості про видані свідоцтва про право на спадщину та про осіб, які такі свідоцтва отримали.

Відповідно до відповіді Лисянської державної нотаріальної контори Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) від 26.06.2020 року № 799/01-16, спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 не заводилася. Спадкоємці із заявами про прийняття спадщини не зверталися.

З матеріалів справи вбачається, що 28.08.2020 року, АТ КБ «ПриватБанк» направив відповідачу, як спадкоємцю ОСОБА_2 , лист-претензію з вимогою погасити борг.

Станом на дату смерті ОСОБА_2 , заборгованість за кредитним договором № б/н від 02.03.2010 року становить 14993 грн 07 коп.

Згідно вимог ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилами ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до вимог ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно вимог ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Згідно вимог ч.3 ст.1281 ЦК України, якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Відповідно до вимог ст.1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредиторами інше не встановлено.

Пунктом 32 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5 встановлено, що при вирішенні спорів щодо виконання зобов`язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати таке.

З урахуванням положення ст.1282 ЦК України, спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

При вирішенні спору про стягнення з спадкоємців коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише: у разі прийняття майна у спадщину; у межах вартості успадкованого майна; у розмірі, яка виникла за життя спадкодавця.

Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк», як позивач, зобов`язаний довести, що саме відповідач є спадкоємцем померлого, прийняв після нього спадщину та вартість майна, прийнятого спадкоємцем у спадщину.

Проте, представник позивача в своїй позовній заяві як на підставу задоволення позову посилається на те, що відповідач постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому вважається таким, що прийняв спадщину і повинен нести цивільно-правову відповідальність за борги спадкодавця.

Відповідно до ч.2 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї.

Позивач надав суду в якості доказів щодо фактичного постійного проживання відповідача із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а саме: копії паспортів відповідача та спадкодавця, де зазначено місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суд зазначає, що сам факт реєстрації місця проживання відповідача за однією адресою із спадкодавцем на час відкриття спадщини не є належним та допустимим доказом того, що саме він є спадкоємцем та прийняв після померлого спадщину.

Також, вбачається, що позивачем не надано суду належних доказів наявності та обсягу майна, отриманого спадкоємцем у спадщину після смерті ОСОБА_2 , його вартості.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач - ОСОБА_1 є дочкою спадкодавця ОСОБА_2 , однак із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталася та відповідно до ст.1268 ЦК України, спадщину не прийняла.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно довідки виконавчого комітету Бужанської сільської ради від 26.01.2021 року №62/13-05, до складу сімї ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на день смерті входили: дружина- ОСОБА_3 , дочки- ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Відповідно до довідки виконавчого комітету Бужанської сільської ради від 26.01.2021 року №63/05-13, за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані натупні особи: ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 . Крім того, за вищевказаною адресою зареєстровані, але фактично не проживають: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Крім того, зі спадкової справи заведеної Лисянською державною нотаріальною которою, вбачається, що 24.09.2020 року ОСОБА_3 звернулася до Лисянської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 та отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 29.09.2020 року.

Також, позивачем не доведено і не встановлено судом, що відповідач, будучи спадкоємцем першої черги, одержала право на спадкування відповідно до ст.1258 ЦК України.

Факт того, що відповідач прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 , оскільки була зареєстрованою з померлим за однією адресою, не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог, враховуючи обставини викладені вище.

У даному випадку позивач мав пред`явити позов до належних відповідачів вищевказаних спадкоємців першої черги за законом, а не до ОСОБА_1 , яка є неналежним відповідачем.

Згідно з положеннями статті 48 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин.

Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.

Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач.

Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згодний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

За приписами статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України (2004 року), норми якої кореспондуються зі статтею 51 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIІІ, чинній з 15.12.2017 року). Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

Аналогічна правова позиція викладена й в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Отже, на підставі викладеного, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця необхідно відмовити, у зв`язку з недоведіністю позивачем обґрунтованості позовних вимог.

Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України, а саме, сплачений позивачем судовий збір відносить за його рахунок, у зв`язку з відмовою у позові.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 526, 530, 651, 653, 1054, 1216, 1218, 1258, 1259, 1261, 1268, 1270, 1281, 1282 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 18, 48, 51, 76, 77, 80, 81, 141, 229, 235, 265, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задовленні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.М.Яценко