Справа № 653/3461/19
Провадження № 2/653/43/21
РІШЕННЯ

іменем України

04 червня 2021 року

Генічеський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Берлімової Ю.Г.

за участю секретаря Волвенко А.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Генічеськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Генічеської міської ради Херсонської області, про визнання права на земельну частку(пай) та виділення його в натурі,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Генічеської міської ради Херсонської області, в якому просить визнати за ним право на земельну частку (пай) з розпайованої землі колективного сільськогоподарського підприємства «Новомирське» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Генічеської міської ради Генічеського району Херсонської області та виділити земельну ділянку у натурі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 20 червня 1993 року ОСОБА_1 було зараховано до членів колгоспу «Гурія» Генічеського району, на підставі протоколу №11 від 20 червня 1993 року, де він працював з того часу трактористом. 29 листопада 1995 року колгосп «Гурія» реформовано в КСП «Новомирське», звідки його звільнено за власним бажанням 15 березня 2000 року та з того часу виключено з членів КСП у зв`язку з реформуванням на підставі протоколу № 4 від 17 березня 2000 року.

29 травня 1996 року КСП «Новомирське» отримано Державний акт про право колективної власності на землю Серія ХС-У11. У Додатку 1. до якого складено Список громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, де за № НОМЕР_1 прописано « ОСОБА_1 ».

Вважає, що відповідно до п.2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогоподарським підприємствам і організаціям» він мав право на отримання земельної частки (паю) з земель колективного сільськогосподарського підприємства «Новомирське», бо там працював та був зарахований до його членів ще попередником КСП - колгоспом «Гурія» і його було внесено до Списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства у Додатку 1, хто мав право отримати земельний пай після розпаювання земель КСП «Новомирське». Вказує, що сертифікат на право на земельний пай земель КСП «Новомирське» свого часу йому не було надано з штучно вигаданих причин.

У 2019 році він звернувся з відповідною заявою до Рівненської сільської ради у особі її голови, та на цю заяву отримав негативну відповідь від 17 вересня 2019р. за № 02-08/190, з якої вбачається, що виділити ОСОБА_1 в натурі земельний пай з земель колишнього КСП «Новомирське» можливості не має, бо йому не був виданий сертифікат.

Вважає таку відповідь неправомірною, бо саме з вини Рівненської сільської ради він свого часу не отримав сертифікат на право на земельну частку (пай) з земель КСП «Новомирське», на яку він має законне право на підставі Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95. Зазначає, що оскільки питання про надання земельної частки (паю) в добровільному порядку не вирішено, тому він змушений звернутись до суду з вказаним позовом.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Зазначили, що з 1993р. позивач працював у КСП «Гурія», який реформовано в КСП «Новомирське», та у 1996 році був включений до списків громадян КСП які мають право отримати земельну частку із земель колективної власності. Після звільнення, 15 березня 2000 року був виключений із членів КСП. На протязі 23 років він періодично звертався до сільської ради, з вимогами, щодо виділення йому земельного паю, але отримував обіцянки, які сільською радою не виконувались. У 2019р. звернувся із заявою до Рівненської сільської ради з приводу виділення йому в натурі земельного паю, та отримавши відмову, вирішив звернутись до суду.

Представник Генічеської міської ради Волошин В.С. у судовому засіданні заперечив проти доводів позивача. Зазначив, що позивач знаючи у 1996 році про те, що він включений до списків КСП та має право на отримання земельного паю, отримував протягом 23 років обіцянки сільської ради, не вжив заходів щодо звернення до суду за захистом своїх прав у строки визначені чинним законодавством України. Вважав за необхідне застосувати до вказаного спору наслідки спливу позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши надані сторонами докази, приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був прийнятий в члени колгоспу «Гурія» (правонаступником якого став КСП «Новомирське») Генічеського району Херсонської області.

29 травня 1996 року КСП «Новомирське» отримано Державний акт про право колективної власності на землю Серія ХС-У11. У Додатку 1. до якого складено Список громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, де за № 255 прописано « ОСОБА_1 ».

15 березня 2000р. був звільнений з членів КСП «Новомирське» за власним бажанням. Вказані обставини підтверджуються копією трудової книжки серії НОМЕР_2 , виписаної на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначені обставини також не спростовуються сторонами.

Зі змісту листа від 17 вересня 2019р. за підписом сільського голови ОСОБА_4 вбачається, що виділити в натурі (на місцевості) земельну частку (пай) із земель колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «Новомирське» не має можливості, так як ОСОБА_1 не було видано сертифікат на землю. Також позивачу роз`яснено, що земельна частка (пай) виділяється в натурі (на місцевості) за наявності сертифіката на землю.

Позивач, як у своєму позові так і у поясненнях наданих суду стверджує, що він був включений до списку членів КСП «Новомирське», що дало б йому можливість реалізувати своє право на земельну частку (пай) зазначеного підприємства. Оскільки він був протиправно позбавлений такого права, тому звернувся до суду з вказаним позовом.

Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч.1,2 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, зазначених в абзаці п`ятому частини першої статті 1 цього Закону, є трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства чи нотаріально засвідчена виписка з неї.

Також пунктом 5 Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» передбачено, що видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією.

Згідно Листа ВСУ від 29 жовтня 2008р. за №19-3767/0/8-08, при розгляді справ про визнання права на земельну частку (пай) судам необхідно перевіряти наявність підстав, передбачених Указом Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям», відповідно до пункту 2 якого право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються його членами відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. При цьому слід мати на увазі, що трудова книжка свідчить не про членство в КСП, СК чи АТ, а про наявність трудових відносин з ними.

За змістом статей 22, 23 Земельного кодексу України (у редакції Закону України від 18 грудня 1990 року № 561-XII) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акту.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004р. за №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту.

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 на момент одержання КСП «Новомирське» державного акту на право колективної власності на землю був членом КСП «Новомирське», та був включений до списків КСП за №255, але із заявою про видачу йому сертифіката на право на земельну частку (пай) до районної державної адміністрації не звертався.

Згідно з ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на зазначені вимоги в цій справі слід застосовувати положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР.

Згідно з ст. 71 Цивільного кодексу Української РСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень ст. 76 Цивільного кодексу Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом п.6 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до ст.ст. 71, 75 Цивільного кодексу Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Статтею 80 Цивільного кодексу Української РСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Наведене узгоджується з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.09.2020 справа № 637/53/18.

Судом встановлено, що позивач про порушення своїх прав дізнався ще коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників, що є загальновідомим фактом та до того ж у судовому засіданні підтвердив той факт про те, що ще у 1996р. знав, що він включений до списків членів КСП, та намагався вирішити це питання ще тоді, проте колишнє керівництво колгоспу йому постійно обіцяло виділити земельний пай, але документів для отримання ним сертифікату на право на земельну частку (пай) не надали, тому він так і не довів це питання до логічного завершення.

Таким чином, позивач як член колгоспу, повинен був дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП «Новомирське» (1996 рік) акта на право колективної власності на землю.

Прояв звичайної необачності позивачем, а також правова необізнаність не є поважними причинами пропуску строку позовної давності, оскільки на час розпаювання позивач був дієздатним і мав об`єктивну можливість вчасно отримати відповідну правову допомогу.

Звертаючись до суду у 2019р. із позовом, ОСОБА_1 вказав, що лише з листів Рівненської сільської ради Генічеського району Херсонської області у 2019р. дізнався про порушене своє право, про те ці доводи спростовуються його поясненнями у судовому засіданні, а також тими фактами, що позивач з 1996 року намагався вирішити питання про виділення йому земельної частки (паю), але отримував обіцянки, що відповідно дає суду підстави зробити висновок, що весь час з часу розпаювання земель КСП «Новомирське», позивач мав усі можливості реалізувати своє право на земельну частку (пай), а вразі його не визнання чи оспорення звернутись до суду в межах строку позовної давності за їх захистом.

З урахуванням наведених обставин, враховуючи, що позивач звернувся до суду за спливом 23 років з моменту, коли він набув право на земельну частку (пай), до спірних правовідносин підлягає застосуванню позовна давність, що є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову.

Що стосується решти позовних вимог, то вони є похідними від первісної вимоги, у задоволенні якої позивачу відмовлено, що є підставою для відмови і в частині позовних вимог про зобов`язання Генічеської міської ради в порядку реалізації права на земельну частку пай виділити їй частку (пай) в натурі (на місцевості).

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи, належить віднести на його рахунок.

Керуючись ст.259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Генічеської міської ради Херсонської області, про визнання права на земельну частку(пай) та виділення його в натурі відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Херсонського апеляційного суду через Генічеський районний суд Херсонської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 11 червня 2021 року.

Суддя Генічеського районного суду Ю. Г. Берлімова