Справа № 463/1955/18 Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/811/939/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

з участю: представників ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника Львівської міської ради Чижович І.З.

представника ЛКП «Львівелектротранс» - Кудрань М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 28 січня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

Львівська міська рада звернулася з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс», Приватного підприємства «Сімтакс», Приватного підприємства «Західно-Український паливний дім», Товарної біржі «Наша», приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Юріяка Михайла Івановича, та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 06.06.2018 р. просила: - витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 (номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) 1/2 нежитлового приміщення, будівля (літ. А-1) загальною площею 272,7 кв.м. по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 01) та ОСОБА_1 (номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) 1/2 нежитлового приміщення, будівля (літ. А-1) загальною площею 272,7 кв.м. по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 01) та зобов`язати їх повернути вказане майно за актом приймання-передачі територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради; - скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 (номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на 1/2 об`єкта нерухомого майна по АДРЕСА_1 та ОСОБА_1 (номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) на 1/2 об`єкта нерухомого майна по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 01); - визначити порядок виконання судового рішення, вказавши, що воно є підставою для внесення запису в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права комунальної власності на нежитлове приміщення, будівлю (літ. А-1) загальною площею 272,7 кв.м. по АДРЕСА_1 за Львівською міською радою.

В обґрунтування позову покликалася на те, що Львівська міська рада є власником будинку по АДРЕСА_1 , право власності на будинок зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення Червоноармійського райвиконкому м. Львова від 10.03.1987 №176. З довідок ЛКП «Львівелектротранс» від 01.09.2016 №06/1239 та від 18.01.2018 №08/88 вбачається, що будівля на АДРЕСА_1 рахується на балансі ЛКП «Львівелектротранс» і використовувалася як базова лабораторія з 01.03.1987, інвентарний номер 05655 (1700). Проте з інформації із державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що ця будівля вибула з власності територіальної громади м. Львова поза волею власника. Так, 16.07.2013 державний реєстратор Львівського міського управління юстиції зареєстрував право приватної власності на нежитлове приміщення (будівля літ. А-1) загальною площею 272,7 кв.м на АДРЕСА_1 за ПП «Західно-Український паливний дім», підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу, біржову угоду №Н0230 від 01.03.2010, виданий товарною біржою «Наша». Згодом, на підставі договору купівлі-продажу №6904 від 05.12.2014, посвідченого приватним нотаріусом Новосад О.П., зареєстровано право власності на зазначені приміщення за ПП «Сімтакс». На даний момент ці приміщення зареєстровані на праві приватної власності по 1/2 за ОСОБА_5 , підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу №815 від 24.03.2017 р., посвідчений приватним нотаріусом Юріяк М.І., та ОСОБА_1 , підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу №810 від 24.03.2017 р., посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юріяк М.І. Відповідно до п. 30 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до виключної компетенції сесії сільської, селищної, міської ради належить прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна. Отже, лише за наявності волевиявлення органу місцевого самоврядування, оформленого рішенням, прийнятим виключно на пленарному засіданні сесії Львівської міської ради, можливе розпорядження спірним нерухомим майном. Проте Львівська міська рада, як власник спірного нерухомого майна, не приймала на пленарному засіданні сесії рішення про відчуження зазначеного будинку та не укладала біржової угоди на відчуження об`єкта, а тому таке вибуло з комунальної власності неправомірно і поза волею власника майна. Таким чином, покликаючись на роз`яснення, надані у п.п. 21-22 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», а також правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постановах від 11.12.2012 р. у справі №65гс12 та від 29.04.2015 р. у справі №3-62гс15, зазначає, що спірне майно вибуло з комунальної власності поза волею власника, що є підставою для застосування способу захисту порушеного права, передбаченого ст. ст. 387, 388 ЦК України, шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння. В матеріалах справи знаходиться біржова угода №Н-019-3 (договір купівлі-продажу) від 01.12.2003, укладена між членом біржі СПД ОСОБА_6 , діючим в інтересах ЛКП «Львівелектротранс» в особі директора Білокурого О.І., та членом біржі ОСОБА_7 , діючої в інтересах ПП «Салют-плюс» в особі директора Коваля Г.Г., згідно із п. 1.1 якої продавець передає у власність покупцю нежитлове приміщення: будівлю літ. А-1 загальною площею 272,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ЛКП «Львівелектротранс». Проте спірна будівля ніколи не належала на праві власності ЛКП «Львівелектротранс», яке є комунальним унітарним підприємством та також належить Львівській міській раді. Зазначає, що вказана будівля лише перебувала на балансі ЛКП «Львівелектротранс», але не на праві власності, оскільки єдиним власником комунального майна є територіальна громада міста в особі міської ради. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, АРК, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. До договорів, що підпадають під ознаки відповідної норми, слід відносити ті, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства, і спрямовані, зокрема, на: використання всупереч законові державної або комунальної власності; незаконне заволодіння, користування, розпорядження (в тому числі відчуження) об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (статті 14, 15 Конституції України) тощо. На думку позивача договір купівлі-продажу (біржова угода №Н-09-3) від 01.12.2003 р. посягає на суспільні, економічні та соціальні основи місцевого самоврядування, оскільки спрямований на заволодіння всупереч вимогам чинного законодавства об`єктом комунальної власності та порушує права та охоронювані законом інтереси власника об`єкта нерухомості територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради. Відтак, такий договір є нікчемним, оскільки його недійсність встановлена законом, а тому визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Позивач також зазначає, що ухвала Сколівського районного суду Львівської області від 25.06.2014 р. у справі №453/767/14-ц за позовом ПП «Сімтакс» до ПП «Західно-Український паливний дім», котрою було затверджено мирову угоду, згідно якої ПП «Західно-Український паливний дім» зобов`язується продати ПП «Сімтакс» нежитлове приміщення під літ. А-1 загальною площею 272,7 кв.м. по АДРЕСА_1 , - не є правовою підставою для набуття права власності на спірне майно за ПП «Сімтакс», так і іншими особами після нього, адже право власності територіальної громади м. Львова на це майно не припинялося, жодних заходів щодо його відчуження позивачем не вживалося. Фактично із користування ЛКП «Львівелектротранс» спірні приміщення не вибували аж до моменту, коли на початку 2018 року невідомі особи не почали проводити там ремонтні роботи. Листами від 18.01.2018 та від 24.01.2018 ЛКП «Львівелектротранс» повідомило Управління комунальної власності та юридичний департамент про те, що в будівлі на АДРЕСА_1 проводяться ремонтні роботи невідомими особами. На вимогу поліції особа, яка знаходилась у будівлі, представилась представником нових власників і надала витяг з державного реєстру речових прав. 09.02.2018 Управління комунальної власності повідомило про ці факти юридичний департамент міської ради, ГУ НП у Львівській області та прокуратуру Львівської області. Таким чином, є об`єктивні підстави вважати, що початок перебігу позовної давності розпочинається з моменту, коли міська рада дізналася про порушення свого права, а саме з дня, коли балансоутримувач ЛКП «Львівелектротранс» дізнався, що майно вибуло з комунальної власності і повідомив про це міську раду в особі юридичного департаменту та Управління комунальної власності, тобто із 18.01.2018 року. Львівська міська рада є органом місцевого самоврядування, що уповноважена здійснювати від імені та в інтересах територіальної громади м. Львова права суб`єкта комунальної власності, а відтак є суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а тому є належним позивачем у справі. Внаслідок вибуття зазначеного майна із комунальної власності було порушено права, майнові інтереси законного власника майна - територіальної громади м. Львова. Відтак, з метою захисту своїх порушених прав позивач звернувся до суду із відповідним позовом, який просить задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 28 січня 2020 року позов Львівської міської ради задоволено. Витребувано на користь територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 1/2 нежитлового приміщення (літ. А-1) загальною площею 272,7 кв.м. на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 01) та ОСОБА_1 1/2 нежитлового приміщення (літ. А-1) загальною площею 272,7 кв.м. на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 01) та зобов`язано ОСОБА_5 , ОСОБА_1 повернути вказане майно за актом приймання-передачі територіальній громаді міста Львова в особі Львівської міської ради. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на 1/2 нежитлового приміщення (літ. А-1) загальною площею 272,7 кв.м. на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 01) та ОСОБА_1 на 1/2 нежитлового приміщення (літ. А-1) загальною площею 272,7 кв.м. на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 01). Стягнуто із ОСОБА_5 , ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради по 1762 грн. з кожного сплаченого судового збору.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 28 січня 2020 року оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Лойфер А.О., вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням усіх обставин справи та з невідповідністю висновків суду обставинам справи. В апеляційній скарзі покликається на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам відповідача, не обґрунтував мотивів відхилення цих доводів, не врахував при вирішенні спору правові висновки Верховного Суду та практику Європейського суду з прав людини. Апелянт стверджує, що відповідачі набули право власності на спірне нерухоме майно на підставі відплатного договору, що свідчить про добросовісність набувачів. На момент набуття відповідачами права власності на спірну нерухомість були відсутні будь-які обставини, які б перешкоджали укладенню договорів купівлі-продажу та переходу права власності. Зважаючи, що ОСОБА_5 і ОСОБА_1 є добросовісними набувачами, витребування в них спірного нерухомого майна є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, що, як наголосив Верховний Суд у постановах від 26.09.2019 року у справі №2-4352/11 та від 20.03.2019 року у справі №521/8368/15-ц, є неприйнятним. Також стверджує, що не відповідає обставинам справи та положенням чинного законодавства України висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування до позовних вимог Львівської міської ради позовної давності. Апелянт просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 28.01.2020 року у справі №463/1955/18 та відмовити у задоволенні позову Львівської міської ради повністю; судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покласти на позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника позивача Львівської міської ради Шевченко М.І., представника третьої особи ЛКП «Львівелектротранс» Кудрань М.О. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірна будівля ніколи не належала на праві власності ЛКП «Львівелектротранс», рішення про відчуження комунального майна - нежитлового приміщення: будівлі літ. А-1 загальною площею 272,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , Львівською міською радою не приймалось і зазначене майно вибуло з комунальної власності неправомірно, поза волею власника майна; договір купівлі-продажу (біржова угода) від 01.12.2003 року як такий, що посягає на суспільні, економічні та соціальні основи місцевого самоврядування, оскільки спрямований на заволодіння всупереч вимогам чинного законодавства об`єктом комунальної власності та порушує права та охоронювані законом інтереси власника об`єкта нерухомості територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, є нікчемним правочином, оскільки його недійсність встановлена законом, а тому визнання його недійсним судом не вимагається; а відтак наявні підстави відповідно до статей 387, 388 ЦК України для витребування майна у добросовісних набувачів, у зв`язку з чим підставними є заявлені вимоги про витребування майна з володіння відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради та скасування рішення про державну реєстрацію їх права власності на зазначений об`єкт нерухомого майна. Стосовно застосування норм ЦК щодо позовної давності, на думку суду попередньої інстанції, перевірити інформацію про порушення свого права власності в реєстрі Львівська міська рада фактично могла лише починаючи із 01.01.2016 року. Суд першої інстанції також зазначив, що фактично з користування ЛКП «Львівелектротранс» як балансоутримувача відповідного комунального майна, спірні приміщення не вибували до моменту набуття права власності на такі відповідачами у 2017 році та безпосередньо на початку 2018 року, коли невідомі особи не почали проводити там ремонтні роботи.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Матеріалами інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_1 , витребуваної судом першої інстанції вбачається наступне.

Постановою Львівської Міської Ради депутатів трудящих №1060 від 27.11.1947 р. «Про передачу будинків Пральному тресту на баланс по АДРЕСА_2 , 15/а 17, АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 » зазначені будинки були передані на баланс Львівському Пральному тресту.

Зазначену постанову було затверджено постановою Виконкому Львівської Обласної Ради депутатів трудящих від 27.11.1947 року №1474.

Згідно Заключення про реєстрацію будинковолодіння, складеного юрисконсультом Львівського облінвентарбюро, вказане будинковолодіння складалося із 2 будинків та належало на праві власності ОСОБА_8 -Пральному Тресту.

26.04.1951 р. було видано Свідоцтво №2049 про право власності на будівлю, котрим Житлове Управління Львівського міського відділу комунального господарства посвідчило, що будинковолодіння в АДРЕСА_1 за АДРЕСА_4 -Пральному тресту на праві власності.

Відповідно до листа Кущової Машинно-Лічильної Станції начальнику Львівського міжобласного бюро інвентаризації від 12.06.1963 р. за №51, така у зв`язку із проведеною реконструкцією приміщень по АДРЕСА_1 -Лічильною Станцією просила виконати наступні роботи: генплан, поверховий план і оціночний акт.

Із листа Кущової Машинолічильної станції завідуючому Львівським облкомунгоспом від 07.01.1969 р. №249-73 слідує, що займана ОСОБА_9 Машинолічильною станцією будівля по АДРЕСА_1 у грудні 1962 року була передана на баланс КМЛС (Кущової Машинолічильної станції).

Із рішення виконкому Львівської міської Ради депутатів трудящих від 15.12.1971 р. за №662 «Про оформлення права державної власності на 1/5 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 » слідує, що «розглянувши клопотання кущевої машинолічильної станції, відділу комунального господарства облвиконкому та представлені документи, які стверджують, що на спільній земельній ділянці АДРЕСА_1 знаходиться три окремих будинки. Один з них належить на праві власності кущовій машинолічильній станції (що підтверджується наказом №64 від 14.04.1962 р. по відділу комунального господарства облвиконкому про передачу з балансу Львівської контори комунального обслуговування будинку колишньої пральні № НОМЕР_3 на баланс кущової машинолічильної станції). Враховуючи, що виділити вказаний будинок в самостійний з присвоєнням йому окремого номера неможливо та керуючись інструкцією МКГ від 31.1.1966 р. «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу УРСР», - виконком Львівської міської Ради депутатів трудящих вирішив оформити право власності на 1/5 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 за кущової машинолічильною станцією відділу комунального господарства облвиконкому (Львівського обласного управління комунального господарства) та видати їй відповідні документи (п. 1); зобов`язати машинолічильну станцію зареєструвати вказану частину будинковолодіння у Львівському бюро технічної інвентаризації (п. 2).

Згідно Заключення про реєстрацію будинку (будинковолодіння) від 31.12.1971, складеного Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації, було встановлено, що будинковолодіння складалося із 3 будівель, 1/5 ідеальна частина будинковолодіння (двоповерховий будинок) належала на праві державної власності ОСОБА_9 Машинолічильній станції Львівського облкомунгоспу; право встановлювалося Рішенням Львівського міськвиконкому №662 від 15.12.1971 р.; на підставі п. 7 Інструкції Міністерства комунального господарства від 31.1.1966 р. «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу УРСР» («Реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності /правовстановлюючих документів/») 1/5 частину будинковолодіння належало зареєструвати на праві державної власності за ОСОБА_9 Машинолічильною станцією; також міститься відмітка про реєстрацію у книзі за №643.

Відповідно до розпорядження Львівського обласного управління комунального господарства від 19.02.1987 р. за №62 «Про передачу основних засобів», «передати з балансу Лічильного центру облкомунуправління на баланс ЛТТУ (Львівського трамвайно-тролейбусного управління, пізніше ЛКП «Львівелектротранс») будівлю по АДРЕСА_5 .

На підставі рішення виконкому Львівської міської Ради №662 від 15.12.1971 р. та розпорядження Львівського обласного управління комунального господарства №62 від 19.02.1987 р. Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки було видано реєстраційне посвідчення від 03.06.2002 р. (копія котрого міститься в інвентаризаційній справі), котрим бюро технічної інвентаризації посвідчило, що будинок в частині під літ. «А-1», який розташований в АДРЕСА_1 зареєстрований на праві приватної власності за ЛКП «Львівелектротранс» та записано в реєстрову книгу №9 за реєстровим №7919 03.06.2002 р.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів від 27.12.1991 р. за №728 «Про розмежування обласної комунальної власності і власності адміністративно-територіальних одиниць (підприємств та організацій житлово-комунального господарства області)», затверджено перелік підприємств та організацій житлово-комунального господарства, які відносяться до комунальної власності Львівської міської Ради народних депутатів, та відповідних Рад народних депутатів міст обласного підпорядкування і районів області згідно з додатком №2 (п. 2); «передачу державного майна до складу комунальної власності… здійснювати безоплатно стосовно до порядку, передбаченого постановою Ради Міністрів УРСР від 28.04.1980 року №286 «Про порядок передачі підприємств, об`єднань, організацій, установ, будинків і споруд» /ЗП УРСР, 1980 р., №5, ст. 43/, з наступним повідомленням про це органів державної статистики, податкових та фінансових органів» (п. 3); «передачу майна здійснювати по балансовій вартості за станом по 1.01.1992 року» (п. 6); «власність виконкому Львівської міської Ради народних депутатів: Львівське трамвайно-тролейбусне управління /майновий комплекс трамвайного і тролейбусного депо, малого підприємства, та інші служби, що входять до їх складу/ (підп. І п. І додатку №2).

01.04.1997 р. Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації було видано дублікат реєстраційного посвідчення, котрим таке посвідчило, що в цілому жилий будинок розташований в АДРЕСА_1 зареєстрований на праві державної власності за виконкомом місцевої Ради Личаківського (Червоноармійського) р-ну м. Львова і знаходиться в оперативному управління ЖЕО Личаківського р-ну м. Львова на підставі реєстру, затвердженого рішенням виконкому Личаківського району м. Львова міської Ради народних депутатів за №176 від 10.03.1987 р. записаний в реєстрову книгу жилих будинків, що належить місцевим Радам за реєстровим №1031 по місту Львову 15.11.1987 р.

26.12.2000 р. Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки було видано дублікат реєстраційного посвідчення (копія котрого міститься в інвентаризаційній справі), котрим бюро технічної інвентаризації посвідчило, що житловий будинок в цілому, який розташований в АДРЕСА_1 зареєстрований на праві державної власності за Місцевими Радами на підставі рішенням Червоноармійського райвиконкому м. Львова від 10.03.1987 р. за №176 та записано в реєстрову книгу №1 за реєстровим №1031 15.11.1987 р. 12.09.2005 року реєстратором Обласного комунальногопідприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» було прийнято рішення про реєстрацію права власності та як дублікат на реєстраційне посвідчення видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно (№ витягу: 8311598) на право комунальної власності в цілому на буд. АДРЕСА_1 за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради на підставі рішення Червоноармійського райвиконкому м. Львова №176 від 10.03.1987; реєстраційний номер: 9409001; номер запису: 1031. Згідно витягу з рішення Червоноармійської районної Ради народних депутатів м. Львова від 10.03.1987 р. №176 «Про затвердження реєстру житлових будинків», «розглянувши списки житлових будинків, представлених ЖЕО району, які знаходяться на балансі місцевих Рад по Червоноармійському району м. Львова, … виконком районної Ради народних депутатів вирішив: 1. Затвердити реєстр житлових будинків, які знаходяться на балансі місцевих Рад по Червоноармійському районі АДРЕСА_1 , знаходиться на балансі ЖЕО Червоноармійського р-ну м. Львова в цілому».

Проведення бюро технічної інвентаризації державної реєстрації прав за Львівською міською радою на будинок в цілому по АДРЕСА_1 (на спільній земельній ділянці АДРЕСА_1 знаходиться три окремих будинки, один із яких - житловий) та за ЛКП «Львівелектротранс» на будинок в частині (частину будинковолодіння) під літ. «А-1» по АДРЕСА_1 , зокрема на нежитлові приміщення вказаної будівлі (літ. А-1) загальною площею 272,7 кв.м., - не суперечать одна одній. Адже слід враховувати, що єдиний майновий комплекс згідно зі ст. 188 ЦК України є складною річчю (нерухомим майном) до складу якої, зокрема, входять інші нерухомі речі, речові права на які підлягають державній реєстрації (відповідно до роз`яснень, наданих у Методичних рекомендаціях стосовно об`єктів нерухомого майна, права на які підлягають державній реєстрації, схвалених колегією Державної реєстраційної служби України 11.12.2012 року /протокол №3/).

01.12.2003 року на підставі біржової угоди №Н-019-3 (договору купівлі-продажу), укладеної між членом біржі СПД ОСОБА_6 , в особі брокера-продавця ОСОБА_10 , діючим в інтересах ЛКП «Львівелектротранс» в особі директора Білокурого О.І., та членом біржі ПП. ОСОБА_7 , в особі брокера-покупця ОСОБА_11 , діючої в інтересах ПП «Салют-плюс» в особі директора Коваля Г.Г., продавець передав у власність покупця нежитлове приміщення: будівлю літ. А-1 загальною площею 272,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ЛКП «Львівелектротранс».

Копія вказаної угоди, яка посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П. 11.07.2013 р., Р. №1417, згідно «копій документів реєстраційної справи №01 сформованих шляхом друку АДРЕСА_1 » (електронних копій документів, виготовлених державним реєстратором шляхом сканування та розміщених у відповідному розділі Державного реєстру прав), посвідчених управлінням державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, міститься в матеріалах справи.

У подальшому на підставі біржової угоди (договору купівлі-продажу) №Н0230 від 01.03.2010 року право власності на спірне нерухоме майно перейшло до ПП «Західно-Український паливний дім».

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 25.06.2014 року у справі №453/767/14-ц за позовом ПП «Сімтакс» до ОСОБА_12 та ПП «Західно-Український паливний дім» про стягнення боргу за договором позики було затверджено мирову угоду, згідно якої ПП «Західно-Український паливний дім» зобов`язувався продати ПП «Сімтакс» нежитлове приміщення під літ. А-1 загальною площею 272,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ціною 295000 гривень шляхом укладення нотаріального договору купівлі-продажу. Також було зазначено, що якщо ПП «Західно-Український паливний дім» не продасть ПП «Сімтакс» протягом п`яти днів з моменту набрання законної сили ухвали Сколівського районного суду Львівської області про визнання мирової угоди по справі №453/767/14-ц, вважається, що Боржники в односторонньому порядку відмовилися від виконання своїх обов`язків; в такому разі мирова угода вважається виконавчим документом яку ПП «Сімтакс» має право пред`явити до примусового виконання, а саме: про зобов`язання ПП «Західно-Український паливний дім» продати ПП «Сімтакс» нежитлове приміщення під літ. А-1, загальною площею 272,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ціною 295000 гривень шляхом укладення нотаріального договору купівлі-продажу.

05.12.2014 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. та зареєстрованого за №6904, право власності на спірне нерухоме майно перейшло до ПП «Сімтакс» (номер запису про право власності: 7954912 від 05.12.2014 року).

24.03.2017 року на підставі договору купівлі-продажу 1/2 частки нежитлового приміщення, будівлі, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юріяком М.І., Р. №810, та договору купівлі-продажу 1/2 частки нежитлового приміщення, будівлі, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юріяком М.І., Р. №815, у відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_1 виникло право спільної часткової власності по 1/2 частки на спірне нерухоме майно.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19) вказано, що «наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним».

Позивач обґрунтовуючи пред`явлений позов вказує на те, що спірне майно вибуло з його володіння поза його волею на підставі договору купівлі-продажу (біржової угоди № Н-09-3) від 01 грудня 2003 року, який на його думку є нікчемним відповідно до положень статті 228 ЦК України. Відтак, вимоги про визнання його недійсним, позивачем не пред`явлено, адже належним та ефективним способом захисту, в такому разі є віндикаційна вимога.

Оскільки договір купівлі-продажу (біржова угода № Н-09-3), укладений 01 грудня 2003 року, тобто до дати набрання чинності ЦК України (01 січня 2004 року), питання його укладення та недійсності врегульовано положеннями ЦК Української РСР (далі ЦК УРСР).

За змістом частини другої статті 4 ЦК УРСР цивільні права та обов`язки виникають зокрема з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно із частиною першою статті 41 цього Кодексу угодами визнавались дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Положеннями статей 42, 43, 44 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК Української РСР), визначалося, що угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній); письмові угоди повинні укладатись в письмовій формі; у письмовій формі повинні укладатись угоди: державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР, громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі (стаття 45 ЦК Української РСР).

Аналогічні за своїм змістом положення містить стаття 204 ЦК України, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом глави 3 розділу І «Загальні положення» ЦК Української РСР угода може бути визнана недійсною за позовом особи (сторони угоди, заінтересованої особи).

Відповідно до статті 153 ЦК Української РСР 1963 року, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із статтею 225 ЦК Української РСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно.

За приписами статті 227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

З підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах).

За змістом статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року (у редакції, яка була чинна на час укладення оспорюваних правочинів) членами товарної біржі є прийняті до її складу, згідно із статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні і фізичні особи. Член товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасники - члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного, за здійсненням угоди, дня. Угода вважається укладеною, з моменту її реєстрації на біржі. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Проте, вказане не свідчить, що угоди, зареєстровані на біржі, прирівнюються до нотаріально посвідчених, якщо така форма договору була необхідна на час його укладення.

Колегія суддів враховує, що положення ЦК УРСР та ЦК України в частині необхідності нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомості не є тотожними. Однак, при вирішенні вказаного спору, слід керуватися положеннями саме ЦК Української РСР

Як убачається з матеріалів справи предметом біржової угоди було нежиле приміщення, договір щодо відчуження якого на підставі п. 1 ч. 1 ст. 44 ЦК Української РСР повинен був укладатися в письмовій формі і обов`язковому нотаріальному посвідченню не підлягав. Також, вказана угода відповідає усім вимогам, визначених Законом України «Про товарну біржу» для біржової операції.

Незважаючи на те, що позивач зазначаючи про нікчемність біржової угоди помилково посилається на положення статті 228 ЦК України, колегія суддів здійснює її аналіз на відповідність вимогам статті 49 ЦК Української РСР, який був чинним на момент її укладення.

Статтею 49 ЦК Української РСР, на норми якої посилаються позивач як на підставу недійсності спірного договору, якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам соціалістичної держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання угоди обома сторонами в доход держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в дохід держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у однієї з сторін все одержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в дохід держави.

Відповідно до статті 50 ЦК Української РСР недійсною є угода, укладена юридичною особою в суперечності з встановленими цілями її діяльності. До таких угод відповідно застосовуються наслідки, передбачені статтею 48 або 49 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 59 ЦК Української РСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Згідно за статтею 4 Закону України «Про власність» власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої не забороненої законом діяльності, зокрема передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування, а також у довірчу власність іншим особам.

Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Держава безпосередньо не втручається в господарську діяльність суб`єктів права власності.

Власник, здійснюючи свої права, зобов`язаний не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не порушувати права та охоронювані законом інтереси громадян, юридичних осіб і держави.

При здійсненні своїх прав і виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержувати моральних засад суспільства.

Правові наслідки, встановлені статтею 49 ЦК УРСР фактично мали усі ознаки «цивільно-правової конфіскації» (двосторонньої чи односторонньої), застосування якої можливе лише тоді, коли сторони (сторона) знали, що укладена угода суперечить інтересам держави і суспільства. Тобто, у разі відсутності такого суб`єктивного фактора, як умисел, не було підстав для застосування цивільно- правової конфіскації, а отже, за відсутності умислу у обох сторін угода визнавалася недійсною за правилами статті 48 ЦК Української РСР та із застосуванням передбачених нею правових наслідків у формі двосторонньої чи односторонньої (за наявності умислу у однієї сторони) реституції сторін.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року у справі № 679/1788/15-ц (провадження № 61-28268св18).

Доказів на підтвердження того, що біржова угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, а також, що на її укладенням наявний умисел в однієї або в обох її сторін, матеріали справи не містять, позивачем такі не подано. При цьому, в матеріалах справи наявні дійсні правовстановлюючі документи на спірне майно. Вимог про визнання недійсним цього договору із підстав, передбачених статтею 49 ЦК Української РСР, не пред`явлено.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

А застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.

Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц).

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Вирішуючи питання чи є володінням набувача добросовісним судам належить виходити з презумпції його добросовісності. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У пунктах 142, 145, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що "Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника".

Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18)).

Аналіз положень зазначеної норми закону дає підстави для висновку, що наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

При цьому, з`ясування питання добросовісності/недобросовісності набувача є визначальним для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію «пропорційності» втручання у право власності набувача майна. Можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність, насамперед, від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем. Одночасно добросовісність (недобросовісність) володільця характеризує його суб`єктивне ставлення до обставин вибуття майна з володіння власника та правомірність його придбання (пункти 84, 85 постанови Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 18 лютого 2021 року у справі № 14/5026/1020/2011).

Тлумачення статті 387 ЦК України свідчить, що на підставі віндикаційного позову може бути витребуване з чужого незаконного володіння майно, яке є індивідуально визначеним.

Згідно з абзацом 1 частини першої статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Індивідуалізація речі - це надання певній речі (або ж наявність у неї) відмітних властивостей (рис чи характеристик), що дозволяють в необхідних випадках виділити її з числа подібних. Можливо виокремити три групи речей, визначених індивідуальними ознаками: унікальні речі, тобто єдині у своєму роді; речі, що відрізняються від подібних особливими позначеннями чи характеристиками; речі, індивідуалізовані в процесі вибору або відбору.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2018 року у справі № 612/553/15-ц (провадження № 61-22051св18).

У постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17 зроблено висновок, що «право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Крім того, витребувати можна лише індивідуально визначене майно, однак апеляційний суд витребував 1/2 частину спірної квартири з володіння ОСОБА_3 у власність ОСОБА_6, не з`ясувавши, чи це майно виділене в натурі».

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 694/1726/18 (провадження № 61-18004св19).

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Слід враховувати і позицію Європейського суду з прав людини в іншій справі, де суд вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що Яр., який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до Яр. як спадкоємця ОСОБА_13 , відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру Яр. стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви Яр. про визнання його спадкоємцем ОСОБА_14 .

По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені Яр. для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності ОСОБА_15 . Влада держави не надала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях ОСОБА_15 . В своїх доводах влада держави нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій Яр. було порушено. З огляду на, що Яр. був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття Р . квартири Яр. практично збіглося з його визнанням як спадкоємця ОСОБА_13 і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідувала дії Яр. і в той же час дозволила йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду.

Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Крім того, в іншій справі ЄСПЛ указав, що помилки та недоліки, допущені державними органами влади, повинні служити на користь постраждалих осіб, особливо в разі відсутності інших конфліктуючих приватних інтересів. Іншими словами, ризик вчинення державними органами будь-якої помилки має нести держава і ці помилки не повинні виправлятись за рахунок зацікавленої особи.

ЄСПЛ дійшов висновку, що втручання у майнові права заявника поклало на нього непропорційний тягар з огляду на визнання недійсним його права власності на майно за наведених обставин, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції (CASE BATKIVSKA TURBOTAFOUNDATION v. UKRAINE, №5876/15, § 61, 64) ЄСПЛ, від 09 жовтня 2018 року).

У постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц (провадження № 61-19921св18) та від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18) вказано, що: «Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням. Отже, задоволення позовних вимог за первісним позовом про витребування спірної квартири у відповідача, який є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на нього буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Тому в задоволенні цих позовних вимог належить відмовити».

Такий підхід і надалі застосовується Верховним Судом під час розгляду справ про витребування майна з чужого незаконного володіння (постанови від: 27.01.2021 (справа № 200/14300/18), 01.03.2021 (справа № 753/10236/14-ц), 14.04.2021 (справа № 753/11965/19), 21.04.2021 (справа № 488/3092/18), 24.05.2021 (справа № 755/11741/18), що свідчить про його усталеність.

Встановивши, що спірне майно від його власника вибуло на підставі дійсного договору (який не визнано судом недійсним, як і не встановлено факту його нікчемності), тобто з його волі, відповідачі є його добросовісними набувачами, таке не виділено в натурі, суд першої інстанції прийшов до невірного висновку про наявність підстав для задоволення позову. Також місцевим судом не враховано, що задоволення позову призвело до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки поклала на відповідачів індивідуальний та надмірний тягар, без будь-якої компенсації з боку держави.

Тобто, мета, яку переслідує позивач, та наслідки для відповідачів, як добросовісних набувачів, у вигляді безоплатного позбавлення його майна, яке вперше відчужено у грудні 2003 року, тобто 17 років тому, є нелегітимною.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

ВП ВС вказує на поширення загальної позовної давності на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування) (пп. 60-61 постанови ВП ВС від 17.10.2018 року у справі №362/44/17, провадження №14-183цс18; постанова ВП ВС від 20.11.2018 року у справі №907/50/16; постанова КГС ВС від 02.07.2019 року у справі №910/9256/16). Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має декілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів і запобігати несправедливості, яка може статися у разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №№22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися сукупно як про факт порушення свого права, так і про особу, яка його порушила.

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права (пп. 47-48 постанови ВП ВС від 20.11.2018 року у справі №907/50/16, провадження №12-122гс18)

У правовідносинах, які регулюються ст. 388 ЦК України, право позивача порушується в момент вибуття майна з його володіння. Можливість захистити порушене право в суді у власника виникає від дня, коли він довідався або, вживши можливих та необхідних у такій ситуації заходів, міг довідатися про обставини вибуття майна з його володіння, в тому числі про особу першого незаконного володільця (першу особу, до якої майно перейшло у володіння).

Коли йдеться про об`єкти нерухомого майна, такими заходами передусім є: 1) установлення позивачем фактичної неможливості здійснювати правомочність із володіння власним нерухомим майном (фізична неможливість позивача потрапити в будівлю тощо) та 2) ознайомлення позивача із реєстром речових прав, який ведеться відповідно до Закону України від 01.07.2004 №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», адже цей реєстр є публічним. Якщо в подальшому майно перейшло з володіння «першого набувача», який був невідомий, у володіння іншої особи («наступного набувача»), про що в реєстрі речових прав з`явився відповідний запис, то з цього моменту позовна давність розпочалася і саме від дня здійснення такого запису необхідно обчислювати перебіг позовної давності, адже з цього часу позивач вже міг довідатися про особу, яка володіє його майном.

Водночас, у постанові від 27.01.2021 року у справі №186/599/17 (провадження №61-159св19) КЦС ВС роз`яснив, що відповідно до частини першої статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц (провадження №14-364цс19) зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Отже, позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтями 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі №6-2469цс16; постанові КГС ВС від 23.01.2020 року у справі №916/2128/18; пп. 58-59 постанови КГС ВС від 19.05.2020 року у справі №33/5009/8037/11; постанові КЦС ВС від 27.01.2021 року у справі №186/599/17.

У постанові від 17.02.2021 року у справі №463/1444/18 (провадження №61-17534св19) КЦС ВС зазначив, що позивач мала об`єктивну можливість знати про порушення її прав відповідачем, оскільки особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема виявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан тощо. Таким чином, з моменту укладення правочину позивач мала змогу довідатись про перехід права власності на спірний об`єкт, тобто про порушення її прав.

Як про те вбачається із наявної в матеріалах справи інвентарної карточки № НОМЕР_4 обліку основних засобів будівлі базової лабораторії АДРЕСА_1 , у графі «причина вибуття» зазначено останню дату переоцінки 01.09.1996 р., що може бути пов`язане із припиненням здійснення комунальним підприємством володіння й користування зазначеним майном.

01.12.2003 року ЛКП «Львівелектротранс» згідно договору купівлі-продажу передало указане приміщення у власність ПП «Салют-плюс», котре у свою чергу 01.03.2010 року відчужило зазначене нерухоме майно ПП «Західно-Український паливний дім». 16.07.2013 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №3989392 про проведення державної реєстрації права приватної власності на будівлю під літерою «А-1» по АДРЕСА_1 за ПП «Західно-Український паливний дім» та відкрито розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що свідчить про появу в реєстрі речових прав відповідного запису, а відтак, можливість позивача довідатися про вказану обставину з огляду на публічність цього реєстру.

Окрім того, наявним у матеріалах інвентаризаційної справи листом управління комунальної власності Львівської міської ради директору ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 29.07.2015 року №2302-вих-1704, у котрому управління просило повідомити та надати копії документів, які були підставою для набуття права власності на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , а також договором №358 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, укладеним 01.04.2017 року між ОСОБА_1 та ЛКП «Господар» відділу житлового господарства Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, - спростовуються твердження позивача, із котрими погодився суд попередньої інстанції, про те, що перевірити інформацію про порушення свого права власності Львівська міська рада фактично могла лише починаючи із 01.01.2016 року, та про те, що фактично із користування ЛКП «Львівелектротранс» спірні приміщення не вибували безпосередньо до початку 2018 року, коли невідомі особи не почали проводити там ремонтні роботи.

Саме позивач повинен довести поважність причин пропуску позовної давності та факт своєї необізнаності про вибуття майна з його володіння (факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи) через відчуження цього майна комунальним підприємством, підпорядкованим позивачу. Доводи позивача про те, що до початку 2018 року він не знав про порушення своїх майнових прав, є необґрунтованими з огляду на те, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, що з поважних причин пропустив строк для звернення до суду.

Отже, враховуючи, що позивач об`єктивно мав можливість знати про обставини порушення своїх прав у 2013 році, що з огляду на частину першу статті 261 ЦК України і є початком перебігу позовної давності, проте звернувся до суду з цим позовом у травні 2018 року, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач пропустив строк позовної давності, підстави для її поновлення відсутні.

Ч. 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

У постанові від 12.04.2021 року у справі №564/2227/17 (провадження № 61-39960сво18) КЦС ВС зазначає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач порушував у суді попередньої інстанції питання застосування строку позовної давності до винесення рішення судом першої інстанції.

За вищенаведеного, позивач звернувся до суду з позовом поза межами визначеного законом трирічного строку позовної давності, однак, оскільки колегія суддів дійшла висновку про безпідставність та необґрунтованість даних вимог, то в їх задоволенні слід відмовити не у зв`язку із пропуском строку позовної давності, а у зв`язку з відсутністю належних законних підстав для їх задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 28 січня 2020 року - скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог Львівської міської ради відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 03.06.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.