03 червня 2021 року м. Лисичанськ
Лисичанський міський суд Луганської області в складі:
головуючого судді Луньової Д.Ю.,
за участю: секретаря судового засідання Рибки Я.Ю.,
за відсутності сторін,
Ухвалою від 27 лютого 2020 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. 17 листопада 2020 року у справі закрите підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.
У судове засідання позивач та його представник не з`явились. 03 червня 2021 року представник позивача надала заяву в якій просила розглядати справу без її участі, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Представник третьої особи 20 квітня 2021 року надав суду клопотання про розгляд справи без його участі, не заперечував проти задоволення позовних вимог.
Під час розгляду справи судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Про час розгляду справи відповідач повідомлявся шляхом направлення повісток на зареєстровану адресу та адресу вказану у позові та шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України.
У визначений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не направив, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надходило.
З урахуванням положень ст. ст. 223, 280 ЦПК України та думки представника позивача щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи.
Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
В силу ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що на підставі договору дарування житлового будинку від 11 червня 2004 року (а.с. 8) ОСОБА_1 належить на праві власності будинок за адресою: АДРЕСА_5 , що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 9).
Житловий будинок позивача має наступні характеристики: загальна корисна площа 30,80 кв.м., житлова площа 15 кв.м., з технічного паспорту на садибний житловий будинок (а.с. 10-11), згідно експлікації приміщень до плану літерами: А1Ж, а, а1, а2, а3 позначений житловий будинок.
З рішення № 02-02/16 засідання комісії з вирішення спірних питань землекористування від 30 березня 2016 року встановлено, що вирішення протиріч між сторонами даного конфлікту: з одної сторони ОСОБА_1 , ОСОБА_4 з іншої сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не входить до компетенції комісії, а розв`язання цих протиріч не потягне за собою зміну фактичного розташування меж земельних ділянок (а.с. 23).
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
При цьому, використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Так, у статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Аналогічні положення містяться й у статті 319 ЦК України.
Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Положення статей 16, 386, 391 ЦК України передбачають, що власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
За змістом ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.
Згідно п. ж) ст. 99 ЗК України, власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення такого земельного сервітуту - права встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд.
Відповідно до ч. 1 ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
У відповідності до ч. 3 ст. 402 ЦК України, у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.
Згідно з ч. 1 ст. 404 ЦК України, право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладення та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.
Судом встановлено, що між сторонами не досягнуто домовленості з приводу доступу ОСОБА_1 до зовнішніх стін житлового будинку, який їй належить на праві власності, для встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту цих будівель та споруд, з приводу чого між позивачем та відповідачем існує спір.
У відповідності до вищенаведених норм законодавства, будучи обмеженим засадами змагальності сторін, вирішуючи справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих позивачем по справі, зважаючи на те, що відповідачем обставини викладені у позові не спростовані, докази зворотнього не надані, суд вважає, що вимоги позивача щодо встановлення безоплатного та безстрокового земельного сервітуту слід задовольнити.
Щодо вимоги про стягнення з відповідача судового збору та витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.
З позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача судовий збір та витрати на правову допомогу в загальному розмірі 1 104,80 грн.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
В обґрунтування вимог про стягнення витрат на правову допомогу позивачем надано договір на правову допомогу від 23 червня 2018 року, та довідку від 29 червня 2018 року.
Тому, позовна вимога, щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 400 грн. підлягає задоволенню.
Враховуючи, що суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача, то згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору за подання позову понесені позивачем, підлягають стягненню з відповідача.
На підставі ст.ст. 319, 321, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 98, 99, 100, 152 ЗК України та ст. ст. 10-13, 81, 141, 258-259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Лисичанська міська військово-цивільна адміністрація Сєвєродонецького району Луганської області про встановлення земельного сервітуту - задовольнити.
Встановити безоплатне та безстрокове користування земельною ділянкою для проведення поточного обслуговування житлового будинку буд. АДРЕСА_5 шляхом встановлення земельного сервітуту з земельною ділянкою по АДРЕСА_6 .
Стягнути з ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 ; місце проживання: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 1 104 (одна тисяча сто чотири) грн. 80 коп.
Відповідно до ст. 284 ЦПК заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційні скарги подаються до або через суд першої інстанції, тобто апеляційна скарга може бути подана до Луганського апеляційного суду через Лисичанський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Д.Ю. Луньова