Справа №339/272/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2021 року м. Болехів Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Головенко О. С.

секретаря судового засідання Ганчар Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у загальному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Болехівського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовною заявою про зняття арешту на будинок по АДРЕСА_1 , який її належить на праві власності.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що на праві власності їй належить будинок по АДРЕСА_1 .

З метою укладення договору дарування вказаного майна вона звернулася у липні 2020 року до нотаріуса, який повідомив, що на будинок накладено арешт.

З інформації, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, їй стало відомо, що 01 лютого 2008 року за № 6511978 реєстратором Долинською районною державною нотаріальною конторою на підставі вироку Долинського районного суду від 17 травня 1996 року накладено арешт на будинок по АДРЕСА_1 .

Вироком Долинського районного суду Івано-Франківської області Настасяк А.А. (відповідача) засуджено за вчинення злочину за ч.3 ст. 140 КК України на 3 роки позбавлення волі з конфіскацією Ѕ частини належного йому майна.

Вважає, що ОСОБА_2 до спірного будинку не має ніякого відношення, оскільки не був його власником.

Однак, нотаріус за її зверненням повідомив, що відсутні правові підстави для зняття арешту.

А представник також відмовився зняти арешт, пояснивши, що матеріали виконавчого провадження знищені за закінченням терміну зберігання.

Враховуючи, що арешт на вказане належне їй майно накладено незаконно та виконавче провадження знищено, то вона змушена застосувати спосіб захисту шляхом звернення до суду з вказаним позовом, оскільки збереження арешту її майна обмежують її права щодо вільного розпорядження майном.

04 вересня 2020 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено до підготовчого засідання.

05 жовтня 2020 року замінено первісного відповідача Болехівський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на належних відповідачів: Головне управління Державної фіскальної служби України в Івано-Франківській області, ОСОБА_2 та залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог- Долинську районну державну нотаріальну контору(а.с.28-30).

26 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

26 листопада 2020 року витребувано з Долинського районного суду Івано-Франківської області матеріали кримінальної справи № 1-133/1996 року, про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.140, ч.1 ст.144, ч.3 ст.193 КК України (1960р.) для огляду та дослідження в судовому засіданні.

15 грудня 2020 року замінено Головне управління Державної фіскальної служби України в Івано-Франківській області на його правонаступника Головне управління Державної податкової служби у Івано-Франківській області (а.с.75-77).

01 лютого 2021 року від представника відповідача ГУ ДПС в Івано-Франківської області Токар В. надійшло клопотання про заміну сторони, а саме просить замінити у даній справі відповідача Головне управління ДПС в Івано-Франківській області на належного відповідача Головне управління ДФС в Івано-Франківській області (а.с. 107-113).

Представник позивача ОСОБА_3 та представник третьої особи Долинської районної державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явилися, подавши заяву про розгляд справи без їх участі, представник позивача не заперечує щодо винесення заочного рішення (а.с.114, а.с.56;104).

Такі дії не суперечать вимогам ст. 211 ЦПК України, згідно якої учасники справи мають право заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Представник відповідача Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області та відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися повторно, про дату, час і місце цього засідання повідомлялися у встановленому законом порядку (а.с.91, 102, 38; 50; 63; 77; 90; 96) та не подали відзив на позов.

Враховуючи згоду представника позивача, суд, керуючись вимогами ст.280 ЦПК України, ухвалив про проведення заочного розгляду справи у відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів.

Суд, повно та всебічно з"ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Частиною першою ст. 15, п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права чи інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

А способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Із змісту позовної заяви, матеріалів справи вбачається, що предметом позову є правомірність накладення арешту на нерухоме майно житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Встановлено, що власником вказаного майна є позивач, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.8-10).

При цьому, позивач після одруження змінила прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 », що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.6).

Також встановлено з свідоцтва про народження факт родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як матері та сина (а.с.58).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 01 лютого 2008 року Долинською районною державною нотаріальною конторою на підставі вироку Долинського районного суду від 17 травня 1996 року накладено арешт на будинок по АДРЕСА_1 (а.с.11).

Вироком Долинського районного суду Івано-Франківської області від 17 травня 1996 року засуджено ОСОБА_2 за вчинення злочину за ч.3 ст. 140 КК України (1960р.) на 3 роки позбавлення волі з конфіскацією Ѕ частини належного йому майна (а.с.7).

Також, встановлено, що вказана кримінальна справа про обвинувачення ОСОБА_2 в Долинському районному суді знищена у зв`язку із завершенням встановленого строку зберігання, а тому будь-яка інформація щодо виконання вироку в частині конфіскації відсутня (а.с.68).

З листаБолехівського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 21 серпня 2020 року встановлено, що згідно даних пошуку в автоматизованій системі виконавчого провадження на виконанні у відділі не перебувають та не перебували раніше виконавчі провадження, на підставі яких накладено арешт на вказане будинковолодіння (а.с.12).

Тобто, арешт на будинок позивача накладено Долинською районною державною нотаріальною конторою у зв`язку з виконанням вироку в частині конфіскації майна ОСОБА_2 , який власником будинку не був.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Крім того, ст. 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.2 ст.321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності, або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом

У ст. 391 ЦК України, зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові №5 від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», роз`яснив, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності.

За положеннями ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження - це заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів.

Частиною 3 ст. 185 КК України (2001 року), не передбачено застосування такого виду покарання, як конфіскація майна, яке було передбачено ч. 3 ст. 140 КК України (1960 року), тому конфіскація майна, як покарання після 01 вересня 2001 року застосовуватись не повинна.

Отже, на сьогодні в інший спосіб право позивача не може бути відновлене, лише за рішенням суду про зняття арешту.

Процедура реєстрації у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна регламентувалася Положенням про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 року № 31/5, зареєстрованим в Мінюсті України 10.06.1999 року №364/3657 (зі змінами).

Відповідно до п. 2.1 Положення, підставами для внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою - реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна.

З 01 січня 2013 року відповідно до ст. 8, ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868, державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводить орган державної реєстрації прав. Державний реєстратор - нотаріус є спеціальним суб`єктом, на якого покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у випадку, передбаченому вищевказаним Законом.

Статею 73 Закону України «Про нотаріат», передбачено, що нотаріус за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладають заборону їх відчуження: за повідомленням установи банку, підприємства або організації про видачу громадянину позик (кредиту) на будівництво, капітальний ремонт чи купівлю жилого будинку (квартири); при посвідченні договору довічного утримання; при посвідченні договору про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна; за повідомленням іпотекодержателя; в усіх інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 74,75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868, для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень таких речових прав, та інші документи, визначені цим Порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, є: рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; рішення державного виконавця, щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; інші акти відповідних органів державної влади та посадових осіб згідно із законом.

При цьому, згідно з п.78 зазначеного Порядку, державна реєстрація припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно у результаті зняття нотаріусом заборони проводиться нотаріусом, яким знято заборону.

У положенні про Єдиний держаний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 р. № 31/5, зареєстрованим в Мін`юсті 10.06.1999 р. за № 364/3657 зазначено, що реєстр заборон- це електронна база даних, яка містить відомості про обтяження нерухомого майна, а саме: накладені заборони та арешти нерухомого майна; вилучення записів про заборони відчуження та арешти нерухомого майна; тимчасові застереження щодо нерухомого майна та видані витяги з реєстру заборон.

Реєстраторами реєстру заборон є державні нотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з адміністратором і мають повний доступ до реєстру заборон через комп`ютерну мережу; державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та його регіональні філії в частині внесення відомостей щодо податкових застав та арештів, накладених органами державної влади.

У відповідності до ст. 34 Закону України «Про нотаріат», накладення або зняття заборон є нотаріальною дією, вчинення яких в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватною нотаріальною діяльністю.

Відповідно до п.п.2.1.1 п.2.1 Положення, підставами для внесення до реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою або приватним нотаріусом реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна.

Згідно п.5 глави 15 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. № 296/5 нотаріус, який наклав заборону, знімає заборону відчуження майна за рішенням суду.

Арешти (заборони), які були накладені на підставі заяв, повідомлень, листів будь-яких підприємств, установ, організацій, банків, ухвал, рішень суду, слідчих органів, рішень виконкомів, тощо у період до 1998 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, внесені з паперових носіїв (алфавітних книг).

Як встановив суд, існування заборони на відчуження нерухомого майна у вигляді вказаного будинку перешкоджає позивачу розпоряджатися цим майном.

Таким чином, накладення заборони на нерухоме майно та внесення відповідного запису до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обмежує права позивача як власника щодо вільного розпорядження майном.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що позивач немає можливості отримати документи про накладений арешту на належне їй майно, оскільки в державної нотаріальної контори відсутні визначені законодавством підстави для зняття заборони на відчуження об`єктів нерухомого майна, то суд погоджується з доводами позовної заяви про те, що порушене право підлягає судовому захисту у заявлений позивачем спосіб - шляхом зняття арешту.

З приводу клопотання представника Головного управління Державної податкової служби у Івано-Франківській області про заміну у даній справі відповідача Головне управління ДПС в Івано-Франківській області на належного відповідача Головне управління ДФС в Івано-Франківській області, то слід зазначити, що підстави такої заміни обгрунтовано викладені в ухвалі суду від 16 грудня 2020року ( а.с.75-76).

Окрім того, необхідно звернути увагу і на те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року № 1200 (зі змінами і доповненнями, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25 вересня 2019 року № 846) утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу.

Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності.

Державна фіскальна служба продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України (пункт 2 Постанови № 1200).

Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» від 19 червня 2019 року № 537 (зі змінами і доповненнями, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25 вересня 2019 року № 846) утворені як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби та реорганізовані деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби.

Згідно з пунктами 3, 4 цієї постанови територіальні органи Державної фіскальної служби, які реорганізуються, продовжують здійснювати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної податкової служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Територіальні органи Державної податкової служби визначені правонаступниками майна, прав та обов`язків територіальних органів Державної фіскальної служби, що реорганізуються.

Згідно з додатками 1, 2 Постанови № 537 утворено Офіс великих платників податків ДПС. Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби реорганізується шляхом приєднання до Офісу великих платників податків ДПС.

Відповідно до наказу Державної податкової служби України від 28 серпня 2019 року №36 «Про початок діяльності Державної податкової служби України», наказу Офісу великих платників податків ДПС від 29 серпня 2019 року №9, розпочато виконання Офісом великих платників податків ДПС функцій і повноважень Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, що припиняється.

Отже, з 29 серпня 2019 року офіс великих платників податків Державної фіскальної служби втратив повноваження державного органу, який згідно із законом виконує функції, зокрема у сфері реалізації державної податкової політики, тому відповідно, не може здійснювати права та виконувати обов`язки сторони у справі, а відтак, і відповідати за зобов`язання, які на нього покладені, в тому числі й судовими рішеннями, оскільки таке повноваження передано для виконання завдань і функцій новоствореному контролюючому органу у зазначеній сфері, яким є Офіс великих платників податків ДПС.

А тому, з цього моменту відбулося фактичне (компетенційне) адміністративне правонаступництво та передання компетенції від повноважень Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби до Офісу великих платників податків ДПС, а тому факт припинення (ліквідації) юридичної особи не є вирішальним.

Так, аналогічна позиція вже була висловлена Верховним Судом у постановах від 10 вересня 2020 року справі № 420/5772/18, від 06.10.2020 у справі №804/958/17, від 10 жовтня 2020 року №804/958/17, від 30 листопада 2020 р. у справі № 260/453/19, від 03 грудня 2020 року у справі № 805/2173/16-а.

У разі ж відсутності правонаступників суд повинен залучити до участі у справі орган, до компетенції якого належить ухвалення рішення про усунення порушень прав, свобод чи інтересів позивача. У разі зменшення обсягу компетенції суб`єкта владних повноважень, не пов`язаного з припиненням його діяльності, до участі у справі як другий відповідач суд залучає іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого передані або належать функції чи повноваження щодо вирішення питання про відновлення порушених прав, свобод чи інтересів позивача.

А тому суд правильно замінив відповідача Головне управління Державної фіскальної служби України в Івано-Франківській області на правонаступника Головне управління Державної податкової служби у Івано-Франківській області згідно ухвали суду від 15 грудня 2020 року (а.с.75-77).

На підставі викладеного, керуючись ст. 258-259, 263-265, 280-281 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов задовольнити.

Зняти арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 : будинок по АДРЕСА_1 , накладений 01 лютого 2008 року Долинською районною нотаріальною конторою.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Болехівський міський суд.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування та ім`я сторін, їх місцезнаходження та проживання :

ОСОБА_1 - реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Болехівським МВ УМВС в Івано-Франківській області 17 лютого 1999 року, місце проживання АДРЕСА_1 .

Головне управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області - місцезнаходження вул. Незалежності, 20 м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, .

ОСОБА_2 - місце проживання АДРЕСА_1 .

Долинська районна державна нотаріальна контора Івано-Франківської області - місцезнаходження вул. Б.Хмельницького, 2 А м.Долина Калуського району Івано-Франківсьої області, .

Суддя Головенко О.С.