Справа № 495/1435/20
№ провадження 2/495/180/2021
З А О Ч Н Е р і ш е н н я
10 червня 2021 рокум. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,
за участю секретаря Іванченко А.С.,
справа № 495/1435/20,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, витребування майна з незаконного володіння та визнання права власності,
Стислий виклад позиції позивача.
Позивач ОСОБА_1 , звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_2 , про визнання договору недійсним, витребування майна з незаконного володіння та визнання права власності.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 28.02.1992 року, зареєстрованого в КП «Білгород - Дністровське БТІ» за № 2-607, інвентаризаційна справа № 3643.
Вказує, що він з 1992 року проживав в р. Молдова та отримав громадянство даної країни. Через деякий час став громадянином р. Болгарія, та довготривалий час мешкав та працював в Болгарії.
Повернувшись до України, прийшовши до своєї квартири, він побачив, що двері замкнені, за зовнішнім оглядом зроблено капітальний ремонт, квартиру реконструйовано, про що свідчить перепланування балкону.
ОСОБА_1 звернувся до адвоката та дізнався, що 16.01.2018 року місцевим судом було винесено рішення за позовом ОСОБА_2 до нього про визнання договору товарної біржі дійсним та визнання права власності.
Стверджує, що під час розгляду справи суд не витребував з органів БТІ доказів реєстрації права власності даного договору, який насправді ніколи не укладався.
Зазначає, що він ніколи не підписував жодного договору щодо відчуження своєї квартири, в т.ч. й укладених на Одеській товарній біржі.
Доказом відсутності такого договору є відсутність реєстрації права власності за таким договором в органах БТІ, відсутність оригіналу такого договору, відсутність доказів отриманняним грошових коштів, та взагалі йому не було відомо про існування ОСОБА_2 .
Між тим, ОСОБА_2 заволодівши в незаконний спосіб його квартирою, яка вибула з його володіння без його згоди 25.11.2019 року здійснила продаж квартири за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 .
Вважає, що майно, яке вибуло з його власності без волі титульного власника та юридичного власника на момент звернення ОСОБА_2 до суду, незважаючи на кількість та форми правочинів щодо подальшого відчуження даної квартири має бути витребувано з володіння кінцевого власника до володіння ОСОБА_1 ..
На підставі усього вищевикладеного, він і звернувся до суду з даним позовом.
Заяви, клопотанні, інші процесуальні дії у справі.
10 березня 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням справи до її підготовчого розгляду.
10 березня 2020 року Ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про забезпечення позову.
12 листопада 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті.
В судове засідання представник позивача надав заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити з підстав, наведених у позові, на заочний розгляд справи згоден.
Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причина неявки невідома.
Зі згоди представника позивача про що свідчить заява представника, суд ухвалою від 10 червня 2021 року перейшов до заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України.
Суд розглядає справу за відсутність сторін, відповідно наданої заяви, за наявними матеріалами справи.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Фактичні обставини, встановлені судом.
Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного.
Матеріалами справи встановлено, що дійсно на підставі договору дарування , укладеного 28.02.1992 року, посвідченого Білгород-Дністровським державним нотаріусом Вашило Т.С., ОСОБА_4 передав в дар ОСОБА_1 квартиру під АДРЕСА_1 , що складається з двох жилих кімнат площею 26,93 кв.м., кухні, коридору, санвузла, шафи, що становить 16/1000 часток житлового будинку.
Вказаний договір був зареєстрований за умовами діючого на той час законодавства в КП «БТІ» 28.02.1992 року в реєстрову книгу під № 37-4892, інвентаризаційна справа № 3643, та виданий ордер на вселення серії АЕ-84 за № 388.
Того ж дня, були внесені зміни про власника до технічного паспорту в квартиру АДРЕСА_1 .
Між тим, оскільки позивач довгий час не проживав у належній йому квартирі, за його ствердженнями тривалий термін працював та жив в р. Болгарії, то по приїзді він не зміг потрапити до власного житла.
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, з Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 201403458 від 22.02.2020 року стало відомо, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.11.2019 року серія та номер 2734, посвідченого приватним нотаріусом Рязанцевою О.Ю..
Дізнавшись про існування такого рішення, 26.02.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення.
За інформацією з системи документообігу суду, вбачається, що за результатами перегляду скасованого заочного рішення, 06.07.2020 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було постановлена ухвала, якою позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на об`єкт нерухомого майна - залишено без розгляду.
З цього випливає, що договір № 2851/Б від 23.11.2001 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судовому порядку не був визнаний дійсним.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно листа № 321, виданого КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» повідомлено, що 28.02.1992 року КП «БТІ» була проведена державна реєстрація права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 28.02.1992 року.
Державну реєстрацію права власності вказаної квартири на підставі договору № 2851/Б від 23.11.2001 року комунальне підприємство «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» не проводило.
Нормативне обґрунтування, оцінка аргументів сторін, висновки суду.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття перша Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Оскільки спірні правовідносини торкаються цивільних прав та обов`язків, виниклих з договору, укладеного 2001 року, то на них поширюється дія норм ЦК України, 1963 року.
Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.
За змістом статей 128, 153 ЦК України, 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.
Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 224 ЦК України, 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 227 ЦК України, 1963 року передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку і його реєстрація органами місцевого самоврядування.
Порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно в Україні на час виникнення спірних правовідносин визначався Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07 лютого 2002 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (далі - Тимчасове положення). Вказаний нормативний документ був спрямований на забезпечення визнання та захисту цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна, активізації інвестиційної діяльності, діяв на всій території України і був обов`язковим для виконання громадянами, міністерствами, іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами й організаціями незалежно від форм власності.
Згідно п.1 відповідного Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, до 1 січня 2012 року державна реєстрація
права власності та права користування (сервітут) на об`єкти
нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках; права
користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними
спорудами, їх окремими частинами; права власності на об`єкти
незавершеного будівництва, а також облік безхазяйного нерухомого
майна, довірче управління нерухомим майном проводиться
реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ),
створеними до набрання чинності Законом України від 11.02.2010 року №
1878-VI "Про внесення змін до Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"
та інших законодавчих актів України" та підключеними до Реєстру
прав власності на нерухоме майно.
Згідно Роз`яснювального листа Міністерства юстиції України від 11.12.2002 року № 147/1390, реєстрацію права власності на
нерухоме майно, в тому числі набуте на підставі угод, укладених на
біржі, слід проводити виходячи з такого: якщо для відповідної угоди законодавством передбачена обов`язкова нотаріальна форма, потрібно керуватися положеннями п.1
Переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких
проводиться реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна
(додаток 1 до Тимчасового положення); у тому разі, коли нотаріальне посвідчення не є обов`язковим, потрібно керуватися положеннями п.9 зазначеного Переліку.
Отже, БТІ не повинні відмовляти в проведенні реєстрації права
власності на нерухоме майно, придбане на товарних біржах, у тому
разі, якщо угоди, за якими це майно було набуте, укладені у
відповідності до вимог чинного законодавства.
Між тим, матеріалами справи встановлено, що державна реєстрація на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору № 2851/Б від 23.11.2001 року Комунальне підприємство «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» не проводило.
Вказане свідчить про недотримання процедури укладання угод на товарній біржі.
Стосовно вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним, варто вказати про наступне.
Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За правилами ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ч.1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона - відчужувач - зобов`язана передати майно другій стороні - покупцю, а покупець зобов`язаний прийняти майно та сплатити його вартість, вказану у договорі.
За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.
Між тим, належність продавцю ОСОБА_2 станом на момент укладання спірного договору купівлі - продажу квартири 25.11.2019 року спростована матеріалами справи, адже рішення за яким вона набула такого права власності в подальшому було скасовано.
Згідно статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.
Коментована стаття 215 ЦК України, визначаючи підстави недійсності правочину, має відсильну норму на необхідність дотримання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ст. 203 ЦК.
Отже, можливо вважати, що умови чинності правочину водночас є умовами його дійсності, які у загальному вигляді визначені у ст. 203 ЦК.
Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили. Для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом.
У ст. 203 ЦК перераховані лише загальні вимоги до чинності правочину, що стосуються правомірності його змісту, дієздатності сторін, волевиявлення сторін, форми укладеного правочину, реальності передбачуваних правових наслідків, дотримання батьками прав та інтересів їх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Іншими словами, за коментованою статтею, щоб правочин вважався чинним, а відповідно і правомірним, при його вчиненні мають бути дотримані такі умови як: законність змісту правочину; наявність у сторін (сторони) необхідного обсягу дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату; відсутність спрямованості у вчинюваному батьками правочині на порушення прав та інтересів їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
У разі недотримання перерахованих вимог правочин є недійсним або може бути визнаний недійсним у порядку, встановленому цим Кодексом.
Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Частиною 2 ст. 215 ЦК України, передбачено, якщо недійсність правочину встановлена законом такий правочин є нікчемним.
Оскільки право власності у набувача ОСОБА_2 виникло на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано, що вказує на недотриманні істотних умов договору, таких як законність змісту правочину, оскільки зміст такого договору суперечить нормам чинного законодавства, впливає на речове право власності титульного власника та порушує принцип непорушності права власності, тож вказаний правочин є недійсним.
Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися свою власністю.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Право приватної власності є непорушним та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на повагу своєї власності, безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Статтями 319, 321 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Щодо вимог позивача про витребування з чужого незаконного володіння майна, що вибуло поза його волею у розумінні моделі віндикації, суд зауважує про таке.
У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та узагальненнях Верховного Суду України від 24 листопада 2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочину недійсним» роз`яснено, що, на відміну від норм ч. 1ст. 216 ЦК України норми гл. 29 ЦК України є спеціальними, в них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема, з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином (наприклад, віндикація).
Ст. 330 ЦК України, чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред`являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто, якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним.
Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом.
Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.
У своєму правовому висновку Верховний суд згідно постанови від 15.05.2019 року по справі № 522/7636/14-ц вказав, що саме власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року (провадження № 6-2407цс15)).
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.
Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року (провадження N 6-140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.
При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння.
Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним.
Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті).
За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження N 6-251цс15).
Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18).
Отже, на підставі вищевикладеного суд зазначає, що оскільки квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння власника ОСОБА_1 на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, то вона вибуло з володіння власника поза його волею.
Встановлення вказаного факту дозволяє суду дійти висновку про правильність надання вимог шляхом подання віндикаційного позову, тож обраний спосіб захисту підлягає судовому захисту.
Стосовно вимог про визнання за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 , то суд звертає увагу, що право власності наявне за ОСОБА_1 згідно договору дарування від 28.02.1992 року, зареєстрованого в КП «Білгород-Дністровське БТІ» за № 2-607, інвентаризаційна справа № 3643, воно ніким не оскаржено, та не скасовано.
Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Як зазначено в ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
З урахуванням вказаних норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог (повністю чи частково) або відмову в їх задоволенні.
Порушення права особи в частині вибуття з його володіння /не з власності/ майна поза його волею було підставою для звернення до суду за захистом свого права.
Позивачем правильно обраний спосіб захисту в частині вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Невизначеність у праві, викликана поведінкою порушника, в даному випадку відповідача ОСОБА_2 була збалансована скасуванням рішення суду, за яким вона набула прав власника.
З урахуванням вищевикладеного, суд вважає недоцільним повторне визнання права власності за позивачем.
Таким чином, на основі повно та всебічно досліджених доказів, оцінивши їх належність, достатність, достовірність та у їх логічному взаємозв`язку, у сенсі розуміння вимог чинного законодавства та застосування його до фактичних обставин справи, суд приходить до висновку про можливість частково задоволення позову, а саме в частині визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , серія та номер 2734 від 25.11.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу - недійним та витребування з володіння ОСОБА_3 відповідного майна.
В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.
Вирішення питання щодо судових витрат
Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У відповідності до ст. ст. 133,141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути сплачений відповідно до квитанцій № 10 від 02.03.2020 року та № 11 від 02.03.2020 року судовий збір з відповідачів на користь позивача.
Стосовно витрат на правову допомогу, судом встановлено наступне.
Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вказане кореспондується з позицією ВС, викладеною у Постанові від 23.11.2020 року у справі № 638/7748/18.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».
У Постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) зазначено, що «на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представник ОСОБА_1 - адвокат Богомазом А. П. надав до суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 02 червня 2020 року № 3/20, копію ордера від 16 червня 2020 року та квитанцію від 02 червня 2020 року на суму 3 000,00 грн.
Водночас представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу».
У даній конкретній цивільній справі, що розглядається, позивачем та його представником у підтвердження обґрунтованості позову у частині стягнення витрат на правничу допомогу приєднаний ордер серії № 464058.
Між тим, договору про правову допомогу, детального опису робіт та квитанції про сплату послуг адвоката матеріали справи не містять, що є підставою для відмови в задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 203,215,216,627,638,655ЦК України, ст.ст. 12, 13, 83, 265, 280, 281,354 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, витребування майна з незаконного володіння та визнання права власності - задовольнити частково.
Визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , серія та номер 2734 від 25.11.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Білгород -Дністровського міського нотаріального округу - недійсним.
Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2942,8 грн, згідно квитанцій № 10 від 02.03.2020 та № 11 від 02.03.2020 року.
В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через Білгород-Дністровський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Позивач: ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складений 10 червня 2021 року.

Суддя: