КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №369/4196/20 головуючий у суді І інстанції: Янченко А.В.
провадження №22-ц/824/8893/2021 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Гаращенка Д.Р., Сліпченка О.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приват Банк" на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приват Банк" про стягнення відсотків за договором банківського вкладу,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приват Банк" про стягнення відсотків за договором банківського вкладу.

Свої позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 25.12.2013 р. між нею та відповідачем було укладено депозитний договір № SAMDNWFD200. Відповідно до умов договору вона передала, а відповідач прийняв на депозитний рахунок грошові кошти в сумі 30000 грн. під 19% річних (1,583% на місяць). Строк зберігання внеску встановлено до 25.06.2014 р. 21.02.2014 р. депозитний рахунок було поповнено ще на 30000 грн..

У зв`язку з окупацією території АРК депозитний рахунок було заблоковано. На протязі червня-вересня 2014 р. позивач неодноразово зверталася до Банку з заявами про розблокування рахунку і отримання вкладу, але Банк цього не здійснив, що змусило її у жовтні 2014 р. звернутися до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.04.2015 р. у справі № 336/8161/14-ц (залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22.07.2015 р.) позов до Банку було задоволено частково. Стягнуто з Банку на користь позивача 60.000 грн. банківського вкладу, а також 12.347 грн. 40 коп. відсотків за вкладом (за період до 25.02.2015 р.).

Не дивлячись на те, що вже у серпні 2015 р. виконавчий лист, який видано судом на підставі вказаного рішення, звернуто до виконання, Банк всіляко ухилявся від виконання судового рішення.

Так, Банком організовані низка штучних скарг на дії державного виконавця з одночасним постановленням ухвал про зупинення виконавчих дій у зведеному виконавчому провадженні, що фактично унеможливило виконання рішення суду на тривалий час.

Посилання Банку на фінансові труднощі були і є вигадками, оскільки лише за офіційними даними Банк отримав у грудні 2014 р. від НБУ 2,3 млрд. грн. "для стабілізації", чого цілком вистачало для погашення заборгованості за судовими рішеннями.

Першу виплату за рішенням суду - у сумі 1757 грн. 65 коп. - позивач отримала лише 07.11.2017р.. За час, що минув з моменту закінчення строку дії договору банківського вкладу 25.06.2014 р., і до часу початку виконання судового рішення у листопаді 2017р. Банк не сплачував на користь позивача жодних відсотків. Оскільки, відповідач не повернув Позивачу у визначені Договором строки суму внеску та не сплатив суму нарахованих за користування ним процентів, то Відповідач порушив умови Договору, оскільки такий його обов`язок був ним передбачений. За судовим рішенням на користь позивача стягнуто проценти, які нараховані за період по 25.02.2015 р. включно. Проценти за період з 25.02.2015 р. не стягувалися. Кошти за вкладом в сумі 69939,66 грн. перераховані на рахунок позивача в АТ "УкрСиббанк" лише 29.03.2017 р.. Куди поділися інші 12000 грн., відповідач не пояснює і досі, проте це питання буде вирішуватися в рамках відповідного виконавчого провадження. Вважає, що Банк повинен повернути суму відсотків за вкладом за період з 25.02.2015 р. по 29.03.2017 р.: (60000 х 1,583 % х 25 місяців) = 23745 грн..

29.03.2017 р., з рахунку позивача списано 699,40 грн. комісії за проведення платежу із повернення вкладу. Зазначена сума є збитком, який понесений позивачем внаслідок неналежного виконання Відповідачем умов договору. Остаточне судове рішення у справі № 336/8161/14-ц набрало законної сили 22.07.2015 р., про що Банку відомо. Проте, фактичне виконання цього рішення відбулося лише 29.03.2017р.. За період серпня 2015 р. - березня 2017 р. Інфляційні втрати, нараховані на суму, що була стягнута (72.347,40 грн.) склали 14587 грн. 60 коп.

Тому, позивач просила стягнути суму процентів за депозитним вкладом за договором № SAMDNWFD200 від 25.12.2013 р. за період з 25.02.2015 р. по 29.03.2017 р. в сумі 23745 грн., 699 грн. 40 коп. збитків спричинених невиконанням умов Договору, 14587 грн. 60 коп. інфляційних втрат за період з 22.07.2015 р. по 29.03.2017, всього стягнути 39032 грн..Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 квітня 2021 року задоволено частково позов. Стягнуто із Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму процентів за період з 26.02.2015 р. по 28.03.2017 р. за депозитним вкладом по договору № SAMDNWFD200 від 25.12.2013 р. в сумі 1252,60 грн., індекс інфляції за період з 22.07.2015 р. по 29.03.2017 р. у розмірі 14587,60 грн., а всього 15 840,20 грн.. В решті вимог позову відмовлено. Стягнуто із Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн. 80 копійок.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, і неправильне застосування судом норм матеріального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що судом першої інстанції не застосовано загальний строк позовної давності (3 роки) до вимоги про стягнення інфляційних втрат за ст. 625 ЦК України, про який було заявлено письмово відповідачем у відзиві на позов. Звертає увагу суду на те, що позовна вимога щодо стягнення з АТ КБ ПРИВАТБАНК інфляційних втрат за ст.625 ЦК України заявлена позивачем 31.03.2020р (день звернення позивача до суду, відповідно до дати позову), то, відповідно, стягнення 3% річних у межах розгляду даної справи теоретично можливо за період з 31.03.2017р по 31.03.2020р. тобто у межах трьох років, які передують даті звернення Позивача до суду. Але з огляду на те, що банк сплатив кошти позивачу 29.03.2017р, то, відповідно, нарахування інфляційних за період з 31.03.2017р є неможливим, оскільки на цю дату кошти були вже сплачені боржником (Банком).

Вважає, що строк позовної давності до вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат сплив ще до моменту набрання чинності Закону № 540 та такий строк, відповідно, не міг бути продовженим у зв`язку з впровадженням карантину. Але суд першої інстанції при ухваленні судового рішення у справі № 369/4196/20 не звернув на це уваги та не надав правової оцінки відсутнім підставам для задоволенні позову.

Зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення в частині стягнення інфляційних втрат керувався Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), який набрав чинності з 02.04.2020 року, однак строк позовної давності до вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат сплив ще до моменту набрання чинності вказаним законом, а тому відповідно, не міг бути продовженим у зв`язку з впровадженням карантину.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк, не подав.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про стягнення збитків, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що із наявних матеріалів справи, а саме платіжного доручення № 7 від 29.03.2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» було перераховано на рахунок ОСОБА_1 відкритий в АТ "УкрСиббанк" в м. Харків суму в розмірі 69939,66 грн. При цьому позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що саме відповідач здійснив списання з її рахунку суми в розмірі 699,40 грн..

В цій частині судове рішення сторонами не оскаржується.

Задовольняючи частково позовну вимогу про стягнення відсотків, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що розмір нарахованих відсотків які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за період з 26.02.2015р. по 28.03.2017р. становить 1 252,60 грн. (60000,00 грн. х 1% х 762 днів/365 днів).

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що беручи до уваги, що відповідачем не спростований розрахунок встановленого індексу інфляції наданий позивачем, суд вважає за можливе стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати, нараховані на суму що була стягнута (72347,40 грн.) згідно рішення суду, за період з 22.07.2015 р. по 29.03.2017 у розмірі 14587 грн. 60 коп..

Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, 25.12.2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського вкладу № SAMDNWFD00, у відповідності до якого вкладник передав банку грошові кошти для розміщення на депозитний вклад на строк до 25.12.2014 року в розмірі 30000 грн., з нарахуванням відсотків в розмірі 19% річних.

21.02.2014 р. депозитний рахунок позивача було поповнено ще на 30 000 грн..

Після спливу строку повернення банківського депозитного вкладу, банк не повернув позивачу гроші з нарахованими за умовами договору відсотками, що зумовило ОСОБА_1 звернутись до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2015 року стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк" на користь ОСОБА_1 згідно заяви № SAMDNWFD200 від 25 грудня 2013 року вклад в сумі 60000 гривень та не отримані відсотки в розмірі 19 % річних в сумі 12347,40 грн.. В задоволенні позовних вимог в частині розірвання договору та стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 22 липня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2015 року залишено без змін.

На виконання судового рішення, на підставі платіжного доручення № 7 від 29.03.2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» перераховано на рахунок ОСОБА_1 відкритий в АТ "УкрСиббанк" в м. Харків суму в розмірі 69939,66 грн..

При сплаті даної суми ПАТ КБ «Приватбанк» утримано податки з суми нарахованих відсотків у розмірі 12347,40 грн., а саме 2222,53 грн. податку на доходи фізичних осіб та 185,21 грн. військового збору.

У відповіді на відзив позивач визнала правомірність відрахування відповідного податку та збору.

Суд апеляційної інстанції, не погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 с. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Судом встановлено, що відповідачем до суду першої інстанції подавалась заява про застосування строку позовної давності. Також, у апеляційній скарзі посилався на те, що позивач звернувся до суду із порушення строку для звернення із позовом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про порушення відповідачем майнових прв позивача, разом з тим неправомірно залишив поза увагою заяву про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин.

Відтак, у спірних правовідносинах перебіг позовної давності почався 29.03.2017 року, а тому, суд апеляційної інстанції вважає, що строк позовної давності сплив 29.03.2020 року. Разом з тим, позивач звернулась до суду із позовом 31.03.2020 року року, що підтверджується відбитком штемпелю на конверті, тобто поза межами строку позовної давності.

Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції вважає, що посилання суду першої інстанції на те, що строк позовної давності було продовжено у зв`язку із карантином є помилковим, оскільки на момент запровадження карантину, законодавством України строки звернення у звязку з порушеним правом вже сплинули у позивача.

Тобто при вирішенні даного спору суд першої інстанції мав виходити із того, що відповідно до положень ст. 257, 258 ЦК України позивач звернувся до суду з позовом після спливу трирічного строку позовною давності, що є самостійною підставою для відмови у позові відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не мірі відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, відповідно до ст.376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 квітня 2021 року скасвувати в частині задоволених позовних вимог, та ухвалити в цій частині нове сдове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «09» червня 2021 року.

Головуючий суддя СуддіЛ.П. Сушко О.І. Сліпченко Д.Р. Гаращенко