Справа № 503/258/21
Провадження № 2/503/241/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року Кодимський районний суд Одеської області в складі:

головуючого-судді Вороненка Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Вдовиченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кодима, у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

Позивач подав до суду вище вказаний позов посилаючись на ту обставину, що його трудова діяльність у ПАТ «Українська залізниця» почалася з 03.07.2013 році. При цьому, між ним та ПАТ «Українська залізниця» склалися сталі трудові відносини, що були оформлені особливою формою трудового договору - контрактом, про що свідчать записи в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 . 15.01.2016 року між пасажирським вагонним депо станції Одеса - Головна регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» в особі виконуючого обов`язки начальника Лобойко Дмитра Леонідовича та ним було укладено контракт № 08, внаслідок чого на підставі наказу № 21-ОС від 14.01.2016 р. його було прийнято до Виробничого підрозділу Служби пасажирських перевезень «Пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на посаду провідника пасажирського вагона. Позивач відзначає, що за час роботи провідником пасажирського вагону сумлінно виконував свою роботу і оскільки з його боку не було порушень трудової дисципліни, то за два місяці до закінчення строку контракту, ним було подано заяву щодо продовження дії контракту, відповідно до умов, що визначені п.21 контракту № 08 від 15.01.2016 року. При цьому, пропозиції Комісії відокремленого підрозділу по укладенню носять рекомендаційний характер і не можуть бути підставою для звільнення. Водночас його не було ознайомлено з даними висновками. Однак, 14.01.2021 року, під час його тимчасової непрацездатності, на підставі наказу № 21/ОС від 13.01.2021 року, його було звільнено за п. 2 ст. 36 КЗпП України. Про припинення трудових відносин його не було попереджено за розумний строк. Внаслідок зазначеного позивач вважає наказ про припинення з ним трудового договору незаконним та таким, що підлягає скасуванню з поновленням його на займаній раніше посаді. Крім того, позивач вважає, що на підставі ст. 235 КЗпП України, за час вимушеного прогулу в період з 15.01.2021 року, йому підлягає сплаті середній заробіток, який за його розрахунком становить 7853,82 грн. У зв`язку з чим для захисту своїх трудових прав позивач через свого представника подав до суду відповідну позовну заяву, в якій просив суд визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) виробничого підрозділу Пасажирське вагонне депо станції Одеса - Головна філії «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» № 21/ОС від 13.01.2021 року «Про припинення трудового договору із провідником пасажирського вагону ОСОБА_1 за п. 2 ст. 36 КЗпП України»; поновити його на посаді провідника пасажирського вагону з 14.01.2021 року; а також стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 7853,82 грн.

25.02.2021 року ухвалою суду відкрито провадження у даній справі.

23.03.2021 року представник відповідача - АТ «Українська залізниця» надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки вважає його безпідставним і необґрунтованим. У даному відзиві представник відповідача підтверджує ту обставину, що пропозиції Комісії відокремленого підрозділу по укладенню носять рекомендаційний характер. Але відзначає, що позивача було звільнено не за пропозицією (рекомендацією) згаданої Комісії, оскільки рішення про продовження/розірвання приймає керівник, що підтверджує відповідний наказ останнього про звільнення. Також позивач не ставив роботодавця до відома про свою тимчасову непрацездатність на час припинення трудових відносин, як не надав до свого позову доказів на підтвердження згаданого факту. Крім того, представник відповідача звертає увагу заборона розірвання трудового договору в період тимчасової непрацездатності працівника стосується виключно випадків припинення трудових відносин за ініціативою роботодавця, в той час як звільнення позивача відбулось у зв`язку із закінченням строку трудового договору, на що останній дав згоду під час підписання відповідного контракту, який містив умову про його припинення після закінчення строку його дії (пункт 17). Таким чином сам факт підписання строкового трудового договору є підставою вважати, що між сторонами відбулось волевиявлення у вигляді спільних домовленостей як про початок трудових відносин так і про їх закінчення. Також зазначив, що оскільки звільнення позивача відбулось з дотриманням норм законодавства, то порядок щодо компенсації грошових коштів за час вимушеного прогулу застосуванню не підлягає.

06.04.2021 року представник позивача - адвокат Стороженко О.П. надіслала на адресу суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що з доводами наведеними у відзиві на позовну заяву не погоджуються у повному обсязі. В даній відповіді на відзив представником позивача було наведено обставини раніше зазначені в позовній заяві. Додатково відзначила, що на час звільнення 14.01.2021 року позивач знаходився на лікарняному, що не відповідає положенням ст. 40 КЗпП України, а видавник наказу про звільнення позивача від 13.01.2021 року порушив згадану норму трудового законодавства. Крім того, представник позивача також зазначила про порушення процедури звільнення позивача, у зв`язку з чим наказ про його звільнення є незаконним та передчасним. Так зазначила, що як убачається із Статуту АТ «Українська залізниця» наказ про звільнення повинен ґрунтуватися на рішенні, оформленому протоколом зборів правління товариства, до компетенції якого, зокрема входить звільнення з посади фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах з товариством згідно із законодавством. Рішення правління приймається колегіально та оформлюється протоколом, який підписують усі члени правління. Відзначила, що відповідачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували додержання належних процедури та порядку звільнення позивача із займаної посади, зокрема не надано відповідного протоколу зборів членів правління, а наказ про звільнення виданий не уповноваженою на те особою. При цьому, згідно п. 121 Статуту АТ «Українська залізниця», будь-які документи підписані від імені АТ «Українська залізниця» повинні бути підписанні щонайменше двома особами, в іншому випадку вони не мають юридичної сили. Навела додаткове правове обґрунтування підстав нарахування і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

19.05.2021 року ухвалою суду виправлено описки допущенні в ухвалі суду від 25.02.2021 року про відкриття провадження у даній справі.

19.05.2021 року ухвалою суду відмовлено у залученні до участі у справі третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Національну професійну спілку «ПРОМЕТЕЙ».

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Стороженко О.П. не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, про дату, час і місце судового засідання були своєчасно повідомлені належним чином. При цьому, представник позивача - адвокат Стороженко О.П. надіслала до суду заяву (клопотання) про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, в якій також зазначила, що просить позовні вимоги заявлені в позовній заяві задовольнити уточнивши при цьому, що середній заробіток за час вимушеного прогулу на даний час становить і підлягає стягненню в розмірі 74506,68 грн. Згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача АТ «Українська залізниця» в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання відповідач був своєчасно повідомлений належним чином. При цьому, представник за довіреністю АТ «Українська залізниця» - Саджинський Н.Я. надіслав до суду заяву про відкладення судового розгляду у зв`язку з розглядом 10.06.2021 року Київським районним судом м. Одеси іншої цивільної справи № 947/13294/21 у якій відповідачем є також АТ «Українська залізниця». Однак, згідно відомостей наявних на інформаційному веб-порталі «Судова влада України» 30.04.2021 року у справі № 947/13294/21 було призначене підготовче засідання на 10.06.2021 року о 14.00 годині, тобто дане призначення є першим. В свою чергу у даній цивільній справі засідання були призначені на 24 березня, 15 і 28 квітня, 19 травня 2021 року. При цьому, цивільна справа № 947/13294/21 знаходиться в провадженні суду з 29.04.2021 року, в той час як дана цивільна справа знаходиться в провадженні суду з 24.02.2021 року. Крім того, раніше - 14.04.2021 року представник АТ «Українська залізниця» - Саджинський Н.Я. подавав заяву про відкладення засідання у даній справі призначеного на 15.04.2021 року. У зв`язку з чим та враховуючи відстань між містами Кодима і Одеса, де розташований Київський районний суд, суд не вбачає поважних причин неявки представника АТ «Українська залізниця» у судове засідання призначене на 10.06.2021 року о 10.00 годині. Згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Водночас із цим п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України передбачає, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні фактичні обставини.

15.01.2016 року між пасажирським вагонним депо станції Одеса - Головна регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» в особі виконуючого обов`язки начальника Лобойко Дмитра Леонідовича та ОСОБА_1 було укладено контракт № 08, шляхом його підписання, про що свідчить копія відповідного контракту (а.с.11-16).

При цьому, підпунктом «а» пункту 17 розділу «6. Зміни, припинення та розірвання контракту» вище вказаного контракту, сторонами було погоджено, що останній припиняється, серед іншого, після закінчення строку дії контракту.

Водночас пункт 21 розділу «6. Зміни, припинення та розірвання контракту» вище вказаного контракту, сторонами було погоджено, що за два місяці до закінчення строку чинності контракту він може бути за згодою сторін продовжений або укладений на новий строк. Рішення про продовження строку контракту, укладення його на новий строк або припинення трудового договору у зв`язку з закінченням строку дії контракту приймається роботодавцем з урахуванням пропозиції Комісії по укладенню та аналізу виконання умов контрактів, до складу якої входять представники професійної організації, членом якої є працівник.

В свою чергу у пункті 22 розділу «7. Термін дії та інші умови контракту» вище вказаного контракту, сторонами було погоджено строк його дії з 15.01.2016 по 14.01.2017 року включно.

14.01.2019 року закінчувався термін дії контракту від 14.01.2019 року № 8, у зв`язку з чим та за угодою сторін, контракт був продовжений до 14.01.2021 року включно, що підтверджується копією додаткової угоди до контракту від 14.01.2016 року № 8 (а.с.17).

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 2 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

В свою чергу пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України передбачають, що трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, або таким, що укладається на час виконання певної роботи.

13.01.2021 року було видано наказ № 21/ОС від 13.01.2021 року, про звільнення ОСОБА_1 14.01.2021 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з закінченням строку трудового договору, про що свідчить відповідний запис за № 14 зроблений у трудовій книжці (а.с.23) та не заперечено відповідачем.

Таким чином суд вважає, що рішення про звільнення позивача ОСОБА_1 14.01.2021 року було прийнято відповідно до умов укладеного контракту та з дотриманням ст. 23, 36 КЗпП України.

Зазначений висновок узгоджується з висновками зробленими Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 26 грудня 2018 року у справі № 640/498/17 (провадження № 61-5428св18), згідно із якими припинення трудового договору по закінченні строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він вже виразив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. Одночасно він виразив і волю на припинення такого трудового договору по закінченні строку, на який він був укладений. Звільнити працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору можна як у період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки частиною третьою статті 40 КЗпП України встановлено заборону щодо звільнення працівників у період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці лише з ініціативи роботодавця, тобто з підстав, передбачених у статтях 40, 41 КЗпП України.

Посилання позивача на ту обставину, що про припинення трудових відносин його не було попереджено за розумний строк, суд оцінює критично, оскільки умовами пункту 21 розділу «6. Зміни, припинення та розірвання контракту» укладеного контракту було передбачено його продовжений або укладення на новий строк, за згодою сторін, за два місяці до закінчення строку його чинності. Таким чином не продовживши контракт та не уклавши його на новий строк за два місяці до закінчення строку його чинності, тобто до 14.11.2020 року, позивач ОСОБА_1 мав обґрунтовані підстави вбачати в цьому ту обставину, що контракт з ним не буде продовжено на строк після 14.01.2021 року.

Положеннями частин 1-3 статті 13 ЦПК України також передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 81 ЦПК України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч.2 ст. 83 ЦПК України, встановлено процесуальний обов`язок позивача подати докази разом з поданням позовної заяви.

Суд критично оцінює доводи позивача щодо його не ознайомлення з висновками Комісії по укладенню та аналізу виконання умов контрактів, так як суду не надано доказів наявності у роботодавця такого обов`язку, зокрема документа або угоди, які б передбачали даний обов`язок.

Також суд оцінює критично доводи позивача щодо порушення процедури звільнення позивача в наслідок порушення відповідних положень Статуту АТ «Українська залізниця», зокрема прийняття рішення про звільнення позивача не тією особою (органом), який мав на це право, так як позивачем на підтвердження даної обставини суду не надано копії Статуту АТ «Українська залізниця» або відповідних витягів з нього. В свою чергу посилання представника позивача у відповіді на відзив на те, що відповідачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували додержання належних процедури та порядку звільнення позивача із займаної посади, зокрема не надано відповідного протоколу зборів членів правління, є безпідставними, так як в позовній заяві позивач не обґрунтовував незаконність оскаржуваного наказу роботодавця зі згаданих підстав, що в свою чергу не вимагало від відповідача спростування даних обставин та надання доказів на підтвердження цих спростувань.

Крім того, позивачем суду не надано жодних доказів на підтвердження того факту, що на час звільнення 14.01.2021 року позивач ОСОБА_1 був тимчасово непрацездатним у зв`язку з знаходженням на лікарняному, хоча такий стан позивача і не був перепоною для звільнення з підстав наведених вище.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент (пункт 23 рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» («Рrоnіnа V. Ukrаіnе») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вище викладене суд вважає, що заявлений позивачем позов щодо визнання незаконним та скасування наказу (розпорядження) роботодавця про припинення трудового договору із ним є необґрунтований, у зв`язку з чим не підлягає задоволенню. В свою чергу позовні вимоги позивача про поновити його на посаді та стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними вимогами від позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу (розпорядження) роботодавця про припинення трудового договору (основної вимоги), у зв`язку з чим не підлягають окремому задоволенню за умови відмови в задоволенні основної вимоги. Тому в цих частинах позову також необхідно відмовити.

Керуючись ст. 258-259, 264-265 ЦПК України, ст. 21, 23, 36 КЗпП України, суд

ухвалив:

Відмовити повністю в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду через Кодимський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Д.В. Вороненко