Постанова

Іменем України

26 травня 2021 року

м. Київ

справа № 757/264/16

провадження № 61-3814св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2020 року у складі колегії суддів:

Крижанівської Г. В., Оніщук М. І., Чобіток А. О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

(далі - АТ КБ «ПриватБанк»; банк) звернулося до суду з позовом до

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги банк обґрунтовував тим, що 19 лютого 2008 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № K3JWGK15006732, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 595 539,00 грн зі сплатою 16,08 % річних строком до 19 лютого 2028 року.

Повернення кредиту забезпечено договором поруки від 19 лютого 2008 року, укладеним між ним та ОСОБА_2 , умовами якого передбачено солідарну відповідальність позичальника та поручителя.

ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв`язку із чим відповідачам направлено письмову вимогу, яка залишена без задоволення.

У зв`язку із порушенням зобов`язань за кредитним договором станом на

06 жовтня 2015 року у ОСОБА_1 утворилась заборгованість у розмірі

1 706 041,45 грн, яка складається із:

- заборгованості за кредитом у розмірі 590 924,78 грн;

- заборгованості за відсотками у розмірі 448 869,07 грн;

- комісії у розмірі 11 884,20 грн;

- пені в розмірі 572 885,24 грн;

- штрафів: фіксована частина - 250,00 грн та відсоткова складова -

81 228,16 грн,

яку банк просив стягнути солідарно з відповідачів.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 березня 2017 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем дійсного розміру заборгованості, а розрахунки банку в цій справі та справі № 382/1375/13-ц (за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору та договору іпотеки та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору іпотеки) містять розбіжності. Зокрема, аналіз розрахунку заборгованості, доданого позивачем до позову за період із 23 березня 2008 року до 06 жовтня 2015 року та копії розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за цим же кредитним договором за період із лютого 2008 року до 25 березня 2013 року, що долучалася під час розгляду справи Яготинським районним судом Київської області цивільної справи № 382/1375/13-ц та виписки по рахунку

№ НОМЕР_1 , відкритого на підставі кредитного договору на ім`я

ОСОБА_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншим платежами, свідчить про те, що вони містять суттєві розбіжності за один і той самий період, зокрема не співпадають дати, суми сплати, їх зарахування в рахунок погашення заборгованості, залишки сум заборгованості.

Крім того, дані виписки з погашень за кредитом за період із 19 лютого 2008 року до 23 січня 2013 року, виданої начальником Яготинського відділення Київського ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк», також не співпадають із наданим позивачем розрахунком заборгованості, зокрема в останньому не відображено платіж за

19 квітня 2009 року на суму 591 133,92 грн.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2018 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк».

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі

1 624 563,28 грн, яка складається із: 590 924,78 грн - заборгованості за кредитом; 448 869,07 грн - заборгованості за відсотками за користування кредитом; 11 884,20 грн - заборгованості по комісії за користування кредитом; 572 885,24 грн - пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції вказав, що відмова у задоволенні позову з тих підстав, що позивач при розгляді справи про звернення стягнення на предмет іпотеки подав інший розрахунок заборгованості, ніж у даній справі, не може бути визнана обґрунтованою, оскільки рішення у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки не ухвалене, позов було залишено без розгляду, а тому довідка про розмір заборгованості судом не перевірялася та будь-які фактичні дані щодо розміру заборгованості судом не встановлювалися.

Крім того, період, за який нарахована заборгованість у цій справі, є іншим.

Свій розрахунок заборгованості відповідачі чи їх представник не подали, клопотання про призначення судової бухгалтерсько-економічної експертизи не заявляли, висновок спеціаліста щодо розміру заборгованості по кредитному договору також не долучали.

За таких обставин розрахунок боргу, наданий позивачем, не спростований відповідачами.

Банк підвищив відсоткову ставку та рішенням Апеляційного суду Київської області від 14 січня 2010 року таке підвищення визнано незаконним. Банк провів перерахунок за відсотковою ставкою, яка була встановлена при укладенні договору, та будь-які грошові кошти готівкою позичальнику не повертав. Зазначені обставини визнані як представником банку, так і представником відповідачів. Направлення на погашення кредиту більшої суми, ніж сплачено позичальником, випливає із перерахунку заборгованості, проведеного банком на виконання рішення суду по попередній відсотковій ставці.

При відмові у стягненні суми штрафів апеляційний суд зробив висновок, що подвійне стягнення неустойки у виді пені та штрафу за одне і те ж порушення умов договору не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України.

Стосовно припинення поруки апеляційний суд вказав, що в ухвалі Яготинського районного суду Київської області від 18 лютого 2015 року, на яку посилалася сторона відповідача як на доказ, не вказано про те, що такий позов стосувався дострокового стягнення заборгованості по кредитному договору. Предметом позову було звернення стягнення на предмет іпотеки, будь-яких інших доказів зміни банком строку виконання основного зобов`язання відповідачі не надали.

Суд відхилив доводи відповідача про те, що 16 квітня 2009 року він достроково сплатив банку 591 133,92 грн, оскільки такі посилання не підтверджено належними доказами.

Постановою Верховного Суду від 08 травня 2019 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2018 року скасовано, передано справу № 757/264/16-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції зазначив, що:

- ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 18 лютого

2015 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору та договору іпотеки, позов третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору іпотеки залишено без розгляду. При частковому задоволені позову суд апеляційної інстанції: не встановив коли настав строк виконання основного зобов`язання; не з`ясував, за який період нарахована заборгованість і який початок перебігу позовної давності; не врахував, що після настання строку виконання договору кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України; не перевірив та не встановив, за який період нараховані відсотки та пеня за кредитним договором;

- при частковому задоволенні позову, стягуючи пеню у розмірі 572 885,24 грн та відмовляючи в стягненні штрафу в розмірі 81 478,16 грн апеляційний суд зробив передчасний висновок про стягнення саме пені (з урахуванням положень статей 3 та 549 ЦК України).

Постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 577 321,68 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами у розмірі 245 384,76 грн, штраф у розмірі

46 790,89 грн.

У задоволенні інших позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

У задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Апеляційний суд вказав, що:

-- доводи представника позичальника про те, що він 16 квітня 2009 року достроково сплатив у рахунок погашення боргу 591 133,92 грн, спростовуються наявним у матеріалах справи меморіальним ордером від 16 квітня 2009 року, де платником та одержувачем зазначено ОСОБА_1 , а в призначенні платежу вказано «перевод сальдо счета в связи с реорганизацией». Натомість пояснення представника банку про те, що зазначена сума коштів не була погашена позичальником, а була перенесенням суми боргу з одного рахунку на інший у зв`язку з реорганізацією відділень банку, підтверджується відповідним розпорядженням банку від 28 січня 2009 року № э19.0.0.0/1-181. Крім того, після

16 квітня 2009 року ОСОБА_1 продовжував сплачувати платежі в рахунок погашення кредиту та відсотків за користування кредитом, у судовому порядку оскаржував незаконність підвищення банком відсоткової ставки та не вказував про дострокове погашення ним кредиту, як і не вимагав від банку надання платіжного документу про сплату ним таких коштів;

- 05 липня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - будинок АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 лютого 2008 року

№ K3JWGK15006732, за яким ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 10 липня 2013 року було відкрито провадження у справі

№ 382/1375/13-ц. Ухвалою Яготинського районного суду Київської області

від 18 лютого 2015 року вказаний позов було залишено без розгляду. При цьому, матеріалами справи підтверджується, що правом на пред`явлення позову до відповідача ОСОБА_2 банк скористався у грудні 2015 року, звернувшись з даним позовом до суду. Таким чином, банк пропустив визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк звернення до суду з позовом до поручителя, що є підставою для визнання поруки ОСОБА_2 припиненою;

- оскільки після звернення позивача з позовом до позичальника про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за цим кредитним договором права та інтереси банку мають забезпечуватися у відповідності до положень частини другої статті 625 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом і неустойки, нарахованих після05 липня 2013 року, є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають;

- зважаючи на те, що відповідно до Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), суд апеляційної інстанції, перевіривши розрахунки позивача, дійшов висновку, що з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором станом на 05 липня 2013 року, а саме: заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту) у розмірі 577 321,68 грн, а також заборгованість за відсотками у розмірі 245 384,76 грн;

- відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання зобов`язань за договором, свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Враховуючи суму заборгованості за кредитним договором, заявлений до стягнення розмір пені та штрафу, а також принципи справедливості та розумності, передбачені пунктом 6 статті 3 ЦК України, колегія суддів вважала за необхідне стягнути на користь позивача штраф у розмірі 46 790,89 грн, із яких: 250,00 грн - штраф (фіксована частина) та 46 540,89 грн - штраф (відсоток від суми заборгованості).

Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги ОСОБА_1 .

У березні 2020 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга, у якій він, посилаючись на неправильність застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що апеляційний суд неправильно застосував положення статей 256-257, 261 ЦК України до спірних правовідносин, зокрема, не встановив, коли настав строк виконання основного зобов`язання, не з`ясував, за який період нарахована заборгованість і який початок перебігу позовної давності, не врахував, що після настання строку виконання основного зобов`язання кредитор має право на отримання гарантій належного виконання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Право банку нараховувати передбачені договором відсотки припиняється після спливу визначеного строку кредитування чи у разі пред`явлення позову до позичальника згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Відповідно до виписки та розрахунку заборгованості, наданих позивачем, позичальник прострочив платіж за травень 2009 року, а тому у нього з травня

2009 року виникла заборгованість, а в позивача - право на захист своїх інтересів, яким він (банк) скористався 11 листопада 2010 року, звернувшись з вимогою до боржника. На підтвердження цього аргументу він приєднав до касаційної скарги вимогу банку від 11 лютого 2010 року, в якій міститься вимога погасити заборгованість за кредитним договором від 19 лютого 2008 року у повному обсязі. Отже, позов про стягнення заборгованості поданий в січні

2016 року, однак позовна давність закінчилася 10 листопада 2015 року.

Крім того, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки випискам

(т. 1, а. с. 83, 156-161), які є тотожними та відображають операції щодо руху коштів.

Аналіз змісту касаційної скарги ОСОБА_1 свідчить про те, що постанова апеляційного суду оскаржується ним у частині задоволених вимог до нього.

Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк»

У березні 2020 року до Верховного Суду від представника АТ КБ «ПриватБанк» надійшла касаційна скарга, у якій він, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 скасувати, ухвалити нове рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку кредитної заборгованості у розмірі 869 497,33 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 577 321,68 грн, заборгованість за відсотками у розмірі 245 384,00 грн та штраф у розмірі 46 790,89 грн.

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що апеляційний суд неправильно застосував положення частини четвертої статті 559 ЦК України до спірних правовідносин та на підставі цієї норми визнав поруку ОСОБА_2 припиненою, оскільки відповідно до пункту 12 договору поруки від 19 лютого

2008 року порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Апеляційний суд встановив, що 05 липня 2013 року банк звернувся до Яготинського районного суду Київської області з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 лютого 2008 року, за яким ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 10 липня 2013 року відкрито провадження у справі, а ухвалою цього ж суду від 18 лютого 2015 року позов залишено без розгляду. При цьому останнє погашення заборгованості за кредитним договором мало місце 23 червня 2011 року.

Таким чином, порука ОСОБА_2 не припинена.

Аналіз змісту касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» свідчить про те, що постанова апеляційного суду оскаржується цим учасником справи в частині відмови у задоволенні вимог до поручителя ОСОБА_2 .

Короткий зміст відзивів на касаційні скарги

У квітні 2020 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшов відзив, у якому вона просить касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення та не враховувати висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 752/3981/14, на які посилається банк. Аргументи відзиву ОСОБА_2 є аналогічні аргументам касаційної скарги ОСОБА_1 .

У червні 2020 року від представника АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив, у якому він просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін. Зазначає, що ОСОБА_1 помилково вважає, що банк не має права на відсотки за користування кредитом на підставі статті 1048 ЦК України, а лише на суми, передбачені статтею 625 ЦК України, оскільки 05 липня 2013 року банк звертався до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення кредитного боргу; з даним позовом банк звернувся у грудні 2015 року, а тому він має право на стягнення частини відсотків за період до настання строку виконання зобов`язання.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 15 квітня 2020 року та від 23 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційними скаргами АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду

від 22 січня 2020 року, витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Ухвалами Верховного Суду від 15 квітня 2020 року та від 23 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

Підставами відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_1 стали доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права та підстава, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема, те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12,

від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц.

Підставою касаційного оскарження представник АТ КБ «ПриватБанк» вказує порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права передбачене пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 725/3981/14.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 19 лютого 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та

ОСОБА_1 укладено кредитний договір № KЗJWGK15006732 строком до

19 лютого 2028 року, згідно з умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 595 539,00 грн на придбання нерухомості та 144 631,20 грн на сплату страхових платежів. Кредит у розмірі 595 539,00 грн отримано позичальником особисто відповідно до заяви на видачу готівки від 19 лютого 2008 року.

Згідно з додатком № 1 до кредитного договору позичальник взяв на себе зобов`язання погасити як суму кредиту, отриману на придбання нерухомості, так і суму кредиту, направлену на оплату чергових страхових платежів, сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 16,08 % річних, а також сплатити винагороду за надання фінансового інструменту - 2 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів - у розмірі 0,48 % від суми зарезервованих ресурсів та винагороди за проведення додаткового моніторингу

Крім того, сторонами кредитного договору було обумовлено наступне: при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш, ніж за 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250,00 грн + 5 % від суми позову (пункт 5.3); позовна давність по вимогам про стягнення боргу, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів встановлена сторонами тривалістю 5 років (пункт 5.5); у випадках несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1,00 грн (пункт 8.4).

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором 19 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № KЗJWGK15006732, за умовами якого остання зобов`язалася відповідати в повному обсязі по борговим зобов`язанням позичальника, що виникають з умов кредитного договору щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним.

Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог до позичальника та поручителя посилався на те, що станом на 06 жовтня 2015 року заборгованість позичальника перед банком становить 1 706 041,45 грн, яка складається з: 590 924,78 грн - заборгованості за кредитом; 448 869,07 грн - заборгованості за відсотками за користування кредитом; 11 884,20 грн - заборгованості по комісії за користування кредитом; 572 885,24 грн - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафів:

250,00 грн - штраф (фіксована частина); 81 228,16 грн штраф (відсоткова складова).

21 вересня 2016 року представник ОСОБА_1 просив застосувати наслідки пропуску позовної давності відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, а представник ОСОБА_2 - визнати припиненою поруку на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Позиція Верховного Суду

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд апеляційної інстанції виходив з доведеності факту неналежного виконання позичальником кредитних зобов`язань, наявності заборгованості, яка у визначеному судом розмірі підлягає стягненню з боржника на користь банку. При обчисленні розміру боргу апеляційний суд врахував, що 05 липня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет, за яким ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 10 липня 2013 року було відкрито провадження у справі № 382/1375/13-ц, а ухвалою цього ж суду

від 18 лютого 2015 року вказаний позов залишено без розгляду. Зважаючи на те, що після звернення позивача з позовом до позичальника про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за цим кредитним договором права та інтереси банку мають забезпечуватися у відповідності до положень частини другої статті 625 ЦК України, апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом і неустойки, нарахованих після 05 липня 2013 року, є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Перевіривши розрахунки позивача, суд апеляційної інстанції вважав за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором станом на 05 липня 2013 року, а саме: заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту), у тому числі залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом, у розмірі 577 321,68 грн, а також заборгованість за відсотками, у тому числі залишок заборгованості за простроченими відсотками, у розмірі 245 384,76 грн. Врахувавши суму заборгованості за кредитним договором, а також принципи справедливості та розумності, передбачені пунктом 6 статті 3 ЦК України, колегія суддів апеляційного суду вважала доцільним стягнути на користь позивача штраф у розмірі 46 790,89 грн, із яких: 250,00 грн - штраф (фіксована частина) та 46 540,89 грн - штраф (відсоток від суми заборгованості).

При цьому апеляційний суд визнав припиненою поруку у зв`язку з пропуском шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду апеляційної інстанції з таких підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів».

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження

№ 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі

№ 6-1252цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі

№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.».

У пункті 5.5 кредитного договору передбачено, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Апеляційний суд установив, що з поданням АТ КБ «ПриватБанк» позову до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки 05 липня 2013 року настав строк повного виконання зобов`язань за кредитним договором (справа

№ 382/1375/13-ц).

Позов у цій справі поданий 25 грудня 2015 року (т. 1, а. с. 31).

Відповідно до розрахунку банку розмір заборгованості за тілом кредитом станом на 05 липня 2013 року становить 577 321,68 грн, з яких: поточна заборгованість (залишок кредиту, який підлягає стягненню у зв`язку з реалізацією позикодавцем права визначеного частиною другою статті 1050 ЦК України на дострокове повернення кредиту) - 564 090,50 грн та прострочена заборгованість - 13 231,18 грн, яка виникла після 25 грудня 2010 року (після початку перебігу позовної давності).

Таким чином, суд апеляційної інстанції правильно визначив розмір заборгованості за тілом кредиту, вказаний розрахунок відповідачами не спростовано.

Щодо розміру заборгованості за відсотками, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Заборгованість за відсотками підлягає стягненню за період із 25 грудня 2010 року до 05 липня 2013 року у межах п`ятирічної позовної давності.

Згідно з наданим банком розрахунком станом на 24 грудня 2010 року розмір заборгованості за відсотками становив 40 504,82 грн, однак зазначена сума стягненню не підлягає у зв`язку з тим, що нарахована за платежі поза межами позовної давності, про наслідки спливу якої заявив позичальник, а саме за період із 25 березня 2008 року до 24 грудня 2010 року (т. 1, а. с. 7-10).

Станом на 05 грудня 2013 року загальний залишок заборгованості за відсотками за весь період, починаючи з 25 березня 2008 року, становить 245 384,76 грн.

Зважаючи на викладене, заборгованість за відсотками за період із 25 грудня

2010 року до 05 липня 2013 року (у межах позовної давності) становить

204 879,94 грн (245 384,76 грн - 40 504,82 грн).

Здійснюючи розрахунок заборгованості за відсотками, суд апеляційної інстанції помилково включив у розмір цього боргу залишок відсотків у розмірі

40 504,82 грн за період із 25 березня 2008 року до 24 грудня 2010 року.

У зв`язку зі зміною розміру заборгованості за відсотками сума штрафу становить 39 360,08 грн.

При цьому колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що 11 листопада 2010 року банк скористався своїм правом достроково вимагати повернення кредиту, звернувшись з відповідною вимогою до позичальника, на підтвердження чого він приєднав до касаційної скарги вимогу банку від 11 листопада 2010 року, оскільки він не подавав цей доказ до суду першої інстанції і він не був предметом дослідження судів попередніх інстанцій. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі досліджувати нові докази.

Необґрунтованими є також посилання ОСОБА_1 на те, що останній платіж мав місце у травні 2009 року, оскільки відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором останній платіж був здійснений 23 червня 2011 року у розмірі 6 565,62 грн у рахунок погашення відсотків (т. 1, а. с. 8).

Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про припинення поруки ОСОБА_2 на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення договору поруки) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 725/3981/14 (провадження

№ 61-10358сво19) зроблено висновок, що «визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк припинення поруки (який на момент виникнення спірних правовідносин складав шість місяців) застосовується виключно у тому разі, якщо такий строк не встановлено у самому договорі поруки. Зміна строку виконання основного зобов`язання шляхом реалізації кредитором права на дострокове стягнення суми заборгованості не змінює строк чинності поруки, визначений сторонами у договорі поруки.».

У пункті 12 договору поруки визначено, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

05 липня 2013 року настав строк виконання зобов`язання за кредитним договором; позов поданий 25 грудня 2015 року, тобто у межах п`ятирічного строку дії поруки, передбаченого пунктом 12 договору поруки, а тому порука ОСОБА_2 не може вважатися припиненою.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Касаційні скарги належить задовольнити частково, постанову апеляційного суду у частині вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, відсотками та штрафу - змінити, стягнувши солідарно з відповідачів заборгованість за тілом кредиту у розмірі 577 321,68 грн, заборгованість за відсотками у розмірі 204 879,94 грн, штраф у розмірі 39 360,08 грн, а всього 821 561,70 грн.

Крім того, постанова апеляційного суду підлягає також зміні у частині стягнення судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, а саме: з

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить стягнути на користь банку судовий збір за подання позовної заяви по 6 161,71 грн з кожного окремо та судовий збір за подання апеляційної скарги по 6 777,88 грн з кожного окремо.

У зв`язку з частковим задоволенням касаційної скарги ОСОБА_1 з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 899,71 грн.

У зв`язку з частковим задоволенням касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_2 на користь банку підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 24 646,85 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2020 року у частині позовних вимог Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, штрафу змінити, стягнувши солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 19 лютого 2008 року

№ K3JWGK15006732 у розмірі 821 561,70 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 577 321,68 грн, заборгованість за відсотками у розмірі 204 879,94 грн та штраф у розмірі 39 360,08 грн.

Постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2020 року у частині стягнення судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги змінити, стягнувши з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви по 6 161,71 грн з кожного окремо та судового збору за подання апеляційної скарги по 6 777,88 грн з кожного окремо.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 899,71 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати зі сплати судоого збору за подання касаційної скарги в розмірі 24 646,85 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко І. О. Дундар

М. М. Русинчук

М. Ю. Тітов