Справа № 357/9037/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого - судді Бондаренко О. В., при секретарі - Вангородській О.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ФОП « ОСОБА_2 », про стягнення заробітної плати,

В С Т А Н О В И В :

11.09.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що на підставі Трудового договору № 1 від 01.02.2018 року він працював на посаді ювеліра - модельєра у ФОП « ОСОБА_2 ». 22.12.2018 року на підставі п.1 ст.36 КЗпПУ згідно Наказу № 1-к від 22.12.2018 року між ним та відповідачем було розірвано Трудовий договір. Однак, починаючи з 01.02.2018 року по 22.12.2018 року фактична виплата заробітної плати йому не здійснювалася, тому її заборгованість за 11 місяців становить 40953,00 грн. Просив в судовому порядку стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 01.02.2018 року по 22.12.2018 року в розмірі 40953,00 грн.

15.09.2020 року судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено до розгляду по суті.

16.11.2020 року відповідач подав до суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову мотивуючи тим, що 31.01.2018 року ОСОБА_1 написав заяву до ФОП « ОСОБА_2 » щодо прийняття його на роботу ювеліром-модельєром з 01.02.2018 року. Відповідно до наказу (розпорядження) про прийняття на роботу №1-к від 31.01.2018 року ОСОБА_1 прийнято на роботу з 01.02.2018 року на посаду ювелір-модельєр. З вказаним наказом (розпорядженням) ОСОБА_1 ознайомився особисто, що підтверджується особистим підписом в графі «підпис працівника». Згідно листа оформлення на роботу ОСОБА_1 01.02.2018 року проведено вступні інструктажі з питань охорони праці та протипожежний інструктаж, що і підтверджується особистим підписом директора ФОП « ОСОБА_2 » та особистим підписом ОСОБА_1 01.02.2018 року між ФОП « ОСОБА_2 » в особі ОСОБА_2 (роботодавець) та ОСОБА_1 (працівник) укладено трудовий договір №1, відповідно до якого ОСОБА_1 прийнято на роботу ювеліром-модельєром з виплатою заробітної плати в сумі 3 723,00 грн. Пунктом. 11 трудового договору передбачено, що заробітна плата працівника підлягає оподаткуванню в порядку, визначеному законодавством про прибутковий податок з громадян. 01.04.2018 року, 01.07.2018 року та 01.10.2018 року між ФОП « ОСОБА_2 » та ОСОБА_1 були укладені додаткові угоди до трудового договору між працівником та фізичною особою за №1 від 01.02.2018, відповідно до якої ОСОБА_1 було збільшено виплату щомісячної заробітної плати. Згідно відомостей на виплату грошей за період з лютого 2018 року по грудень 2018 року ФОП « ОСОБА_2 » виплачено ОСОБА_1 заробітну плату у повному обсязі, що також підтверджується розрахунковими відомостями за вказаний період. 22.12.2018 року позивачем у відповідності до п. 1 ст. 36 КЗпП України власноручно написано та подано до ФОП « ОСОБА_2 » заяву про звільнення за згодою сторін з 22.12.2018 року. З огляду на заяву ОСОБА_1 та вимоги визначені у КЗпП України, ФОП « ОСОБА_2 » 22.12.2018 видано наказ (розпорядження) №11-к, відповідно до якого ОСОБА_1 звільнено з посади ювеліра-модельєра на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, при цьому з ним проведено повний розрахунок всіх сум грошових виплат що підлягали до сплати остатньому. Того ж дня, відомості про звільнення за згодою сторін були внесені до пункту 17 трудового договору №1 від 01.02.2018 року. Внесення вказаних змін підтверджено підписами ФОП « ОСОБА_2 » в особі директора ОСОБА_2 та працівника - ОСОБА_1 . Отже, ФОП « ОСОБА_2 » не було порушено жодні права ОСОБА_1 у сфері трудових відносин, оскільки позивачу було виплачено належну йому заробітну плату за період роботи з 01.02.2018 року по 22.12.2018 року. Тому вважає, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ФОП « ОСОБА_2 » заборгованості по заробітній платі за період з 01.02.2018 року по 22.12.2018 року в сумі 40 953 гривні є безпідставними, необґрунтованими, та такими, що не підлягають до задоволення.

07.12.2020 року позивач подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що категорично не погоджується з доводами викладеними у відзиві, оскільки останні не відповідають дійсності. Так, надані відповідачем відомості є підробленими, оскільки підписи у вказаних відомостях він не ставив. За весь час перебування сторін у трудових відносинах він власноруч поставив свій підпис на заяві про прийняття на роботу від 31.01.2018 року, на трудовому договорі між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 01.02.2018 року і на заяві на звільнення за згодою сторін та на наказі № 11 -к про припинення трудового договору (контракту) (у графі «З наказом (розпорядженням) ознайомлений»). Всі інші документи, на яких стоїть його підпис є підробленими, сфальсифікованими та змонтованими. Враховуючи той факт, що підробка документів (підпису) передбачає кримінальну відповідальність, він звернувся до Національної поліції з даним фактом, для проведення досудового розслідування (витяг з ЄРДР від 17.06.2020 № 0002425). Також, ФОП « ОСОБА_2 » був відповідачем у справі № 357/4590/19 за іншою його позовною заявою, а у відповіді на позовну заяву у справі №357/4853/20 відповідач подав як доказ наказ № 11-к про припинення трудового договору (контракту), в якому зроблений напис: «З наказом ознайомлений, розрахункові отримав, претензій не маю», дата «22.12.18 підпис», однак цей напис є підробленим, так як він його не ставив, що підтверджується відсутністю напису на копії наказу, який є у позовній заяві до справи №357/4853/20. Даний напис і підпис змонтований з наказу (розпорядження) №4-к від 31.01.2018 року про припинення трудового договору (контракту) з ФОП « ОСОБА_3 », який проходив по справі № 357/4590/19 і був використаний як доказ, і мав великий вплив на рішення суду по справі № 357/4590/19. У відзиві до справи № 357/9037/20 цей документ не надається відповідачем як доказ. Факт неотримання ним заробітної плати також підтверджується індивідуальною відомістю про застраховану особу ОСОБА_1 з Пенсійного Фонду за період з 01.01.2004 року по 30.06.2019 року, з якої вбачається що за період 2018 року - відсутні нарахування з березня 2018 по грудень 2018 року, тим самим підтверджуючи факт не сплати відповідачем жодного соціального внеску, як то передбачено чинним законодавством. Не виплата відповідачем заробітної плати за вказаний період є порушенням конституційних прав, а саме статті 43 Конституції України - кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Також, відповідачем було порушено його права на соціальне страхування, так відповідно до статті 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. Відповідно до частини сьомої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку. Платники, які не мають банківського рахунку, сплачують внесок шляхом готівкових розрахунків через банки чи відділення зв`язку.

У судовому засіданні позивач підтримав позов у повному обсязі та зазначив, що з 01.02.2018 року по 22.12.2018 року працював у відповідача, у вказаний період останній йому не сплачував заробітну плату, посилаючись на відсутність коштів. Разом з тим, до відповідача із заявою щодо виплати заробітної плати та до інших органів щодо порушення ФОП « ОСОБА_2 » законодавства про працю він не звертався, а продовжував працювати, оскільки робота, яку виконував, йому подобалася, була перспективною, та такою, яка знадобиться у майбутньому та мала значення, як досвід. Після звільнення з роботи він чекав довгий час виплату заробітної плати, а потім звернувся до суду.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, підтримав викладені у відзиві заперечення.

Представника відповідача, адвокат Федорчук О.В., у судовому засіданні заперечив проти позову в повному обсязі, підтримав викладені у відзиві заперечення та зазначив, що позивач рік працював у відповідача, який виплачував йому заробітну плату, припинили вони трудові відносини за взаємною згодою, боргу по заробітній платі немає. Протягом трудових відносин позивач не оскаржував дії відповідача щодо порушення трудового законодавства та лише через рік після звільнення звернувся до суду з позовом.

Суд, заслухавши учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

У відповідності до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4), на підставі заяви від 31.01.2018 року (а.с.33) та Наказу (розпорядження) № 1-к від 31.01.2018 року, про прийняття на роботу, виданого ФОП « ОСОБА_2 » (а.с.34) був прийнятий на роботу з 01.02.2018 року на посаду ювеліра-модельєра.

Згідно із листом оформлення на роботу 01.02.2018 року позивачу було проведено вступні інструктажі з питань охорони праці та протипожежний інструктаж, що і підтверджується особистим підписом директора ФОП « ОСОБА_2 » та особистим підписом ОСОБА_1 (а.с.35).

01.02.2018 року між ФОП « ОСОБА_2 » в особі ОСОБА_2 (роботодавець) та ОСОБА_1 (працівник) укладено трудовий договір №1 ( а.с.5,36), відповідно до якого позивача прийнято на роботу ювеліром-модельєром з виплатою заробітної плати в сумі 3 723,00 грн.

01.04.2018 року між ФОП « ОСОБА_2 » та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до трудового договору між працівником та фізичною особою за №1 від 01.02.2018 року ( а.с.37), відповідно до якої позивачу з 01.04.2018 року збільшено виплату щомісячної заробітної плати, яка складає 3 733,00 грн.

01.07.2018 року між ФОП « ОСОБА_2 » та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №2 до трудового договору між працівником та фізичною особою за №1 від 01.02.2018 року (а.с. 38), відповідно до якої позивачу з 01.07.2018 року збільшено виплату щомісячної заробітної плати, яка складає 3 743,00 грн.

01.10.2018 року між ФОП « ОСОБА_2 » та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №3 до трудового договору між працівником та фізичною особою за №1 від 01.02.2018 року (а.с.39), відповідно до якої позивачу з 01.10.2018 року збільшено виплату щомісячної заробітної плати, яка складає 3 753,00 грн.

Також, факт перебування позивача та відповідачем у трудових відносинах підтверджено копією витягу із трудової книжки, доданого позивачем до позову ( а.с. 7).

Згідно із ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

З матеріалів справи вбачається, що 22.12.2018 року ОСОБА_1 подав до ФОП « ОСОБА_2 » заяву про звільнення його із займаної посади (ювеліра - модельєра) за згодою сторін, відповідно п.1 ст. 36 КЗпПУ з 22.12.2018 року ( а.с.73) та Наказом (розпорядженням) № 11-к від 22.12.2018 року, про припинення трудового договору (контракту), виданого ФОП « ОСОБА_2 » (а.с.6,99), позивач був звільнений 22.12.2018 року з посади ювеліра - модельєра за згодою сторін, на підставі п.1 ст. 36 КЗпПУ. У вказаному наказі зазначено про необхідність проведення повного розрахунку по заробітній платі. З вказаним наказом (розпорядженням) ОСОБА_1 був ознайомлений 22.12.2018 року, про що мається запис на вказаному наказі (розпорядженні), а також на наказі (розпорядженні) власноручно зазначено, що розрахункові ОСОБА_1 отримав та претензій не має.

Згідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

З матеріалів справи (а.с.46-72) вбачається, що за період з лютого 2018 року по грудень 2018 року ФОП « ОСОБА_2 » було повністю виплачено ОСОБА_1 заробітну плату у розмірі передбаченому умовами трудового договору та додаткових угод, що підтверджено відомостями на виплату грошей № 9 та № 12 за лютий;2018 року, №16 та № 17 за березень 2018 року, №20 та № 22 за квітень 2018 року, №23 та 25 за травень 2018 року, № 28 та № 32 за червень 2018 року, №37 та №56 за липень 2018 року, №54 за серпень 2018 року, №55 та №57 за вересень 2018 року, №59, №64 та № 65 за жовтень 2018 року, №66 та № 68 за листопад 2018 року, №70 та № 71 за грудень 2018 року. Також, нарахування та проведення розрахунку заробітної плати підтверджується розрахунковими відомостями за лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад та грудень місяці 2018 року.

Положеннями ст.94 КЗпП України, передбачено, що заробітна плата, це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до частини першої статті 259 КЗпП України нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю здійснюють уповноважені органи, які не залежать у своїй діяльності від власника або уповноваженого ним органу.

Згідно п. 1 Положення про Державну інспекцію України з питань праці, затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 386/2011, Державна інспекція України з питань праці (Держпраці України) є центральним органом виконавчої влади, входить до їх системи і забезпечує реалізацію державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням, зокрема, законодавства про працю. До основних завдань Держпраці України належить реалізація державної політики з питань державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства про працю (п. 3 Положення),

Згідно п.п.1 п.4 Положення Держпраці України відповідно до покладених на неї завдань здійснює, зокрема, державний нагляд та контроль за додержанням підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, законодавства про працю з питань трудових відносин, робочого часу та часу відпочинку, нормування праці, оплати праці, надання гарантій і компенсацій.

Відповідно до п.п.7,8 п.6 Положення Держпраці України для виконання покладених на неї завдань має, зокрема, право видавати в установленому порядку роботодавцям обов`язкові до виконання приписи щодо усунення порушень законодавства про працю, складати у випадках, передбачених законом протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення.

Згідно п.7 Положення Держпраці України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи. Аналогічні повноваження передбачені і Положенням про Державну службу України з питань праці (Держпраці), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96, яка є правонаступником прав і обов`язків Держпраці України.

Позивачем не надано до суду жодних доказів щодо встановлення уповноваженими органами порушення відповідачем законодавства про працю та в судовому засіданні позивач зазначив, що до відповідача із заявою щодо виплати заробітної плати та до інших органів щодо порушення ФОП « ОСОБА_2 » законодавства про працю не звертався, що також узгоджується з показаннями свідків, які зазначили, що за період роботи позивач скарг щодо невиплати заробітної плати не висловлював.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні дав показання про те, що з позивачем він знайомий із дитинства, разом працювали у відповідача. Спочатку він з 2017 року працював у батька відповідача, а з лютого 2018 року по березень 2019 року - ФОП « ОСОБА_2 ». За період роботи відповідач йому заробітну плату не сплачував, а виплачував його батько в кабінеті готівкою. У відомостях, які містяться у справі (а.с.40-61), зазначений не його підпис. Яким чином отримував заробітну плату позивач йому невідомо. ФОП « ОСОБА_2 » не має перед ним зобов`язань, заборгованість по заробітній платі відсутня. Йому відомо, що ОСОБА_5 являється дівчиною ОСОБА_2 , працює у ФОП, а особа ОСОБА_6 йому невідома.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні дав показання про те, що з вересня 2018 року по квітень 2019 року працювала у ФОП « ОСОБА_2 », у якого працював і позивач, але виконували вони роботу у різних корпусах, тому у роботі не спілкувалися. Відповідач є директором ФОП « ОСОБА_2 », відповідальний, хороший керівник, створив належні умови праці, вчасно виплачував заробітну плату. Заробітна плата виплачувалася у готівковій формі, двічі на місяць (аванс і заробітна плата), за отримання якої розписувалися у відомостях наданих бухгалтером, який знаходився у корпусі, в якому працював позивач. За період роботи не чула, щоб зі сторони позивача були скарги щодо невиплати заробітної плати. В день виплати заробітної плати позивача не бачила, оскільки приходила до бухгалтерії коли не було черги.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні дав показання про те, що позивач у 2018 році працював у ФОП « ОСОБА_2 », а вона і по даний час працює у відповідача та перебуває з ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах. Відповідач, як директор, відповідальний, справедливий, завжди йде на зустріч працівникам і виплачує вчасно заробітну плату, заборгованості по якій відсутні. Заробітна плата виплачується щомісячно (аванс і заробітна плата). За період роботи у позивача не було скарг щодо умов праці та невиплати заробітної плати, а через рік після звільнення чомусь звернувся до суду. Позивач, як усі працівники отримував заробітну плату і розписувався за неї.

Позивач у судовому засіданні зазначив, що протягом періоду перебування у трудових відносинах із відповідачем, останнім не виконувалися зобов`язання щодо виплати заробітної плати, разом з тим, трудовий договір було припинено за згодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпПУ, а не відповідно до ст. 38 КЗпПУ, яка передбачає, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Заперечуючи проти викладених у відзиві обставин та наданих відповідачем доказів позивач посилається на те, що за весь час перебування у трудових відносинах він власноруч поставив свій підпис лише на заяві про прийняття на роботу від 31.01.2018 року, на трудовому договорі від 01.02.2018 року, на заяві на звільнення за згодою сторін та на наказі № 11 -к про припинення трудового договору (контракту) (у графі «З наказом (розпорядженням) ознайомлений»), а всі інші документи, на яких стоїть його підпис є підробленими, сфальсифікованими та змонтованими та враховуючи той факт, що підробка документів (підпису) передбачає кримінальну відповідальність, він звернувся до Національної поліції з даним фактом, для проведення досудового розслідування.

Так, з Витягу з ЄРДР від 17.06.2020 року (а.с.96, 125), вбачається, що 16.06.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області із заявою про те, що невідома особа, в період часу з 01.02.2018 року по 15.06.2020 року підробила відомості, які містяться у відомостях про виплату заробітної плати ФОП « ОСОБА_2 » на підставі чого було відкрито кримінальне провадження № 0002425 за ч. 1 ст. 358 КК України, та 23.06.2020 року до реєстру внесено відомості про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України.

З постанови про закриття кримінального провадження від 23.06.2020 року (а.с.126-129), вбачається, що кримінальне провадження № 0002425 від 16.06.2020 року закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, за відсутністю складу злочину передбаченого ч.1 ст. 358 КК України. Також, у постанові зазначено, що під час здійснення досудового розслідування не вдалося можливим отримати оригінали документів відомостей, які зі слів ОСОБА_1 були змінені невідомою особою, у зв`язку з чим неможливо провести ряд експертиз необхідних для повного, всебічного та неупередженого проведення досудового розслідування. Крім того, оригінали документів не були надані заявником.

В судовому засіданні позивачем зазначалося про необхідність проведення судової почеркознавчої експертизи, однак для її проведення у нього відсутні вільні та умовно - вільні зразки підпису, що є необхідною умовою для експертного дослідження відповідно до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року за № 53/5.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, твердження позивача про те, що надані відповідачем документи, на яких стоїть його підпис є підробленими, сфальсифікованими та змонтованими не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки вказані обставини не підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами.

У письмових поясненнях позивач також посилається на те, що факт неотримання ним заробітної плати також підтверджується індивідуальною відомістю про застраховану особу ОСОБА_1 з Пенсійного Фонду за період з 01.01.2004 року по 30.06.2019 року, з якої вбачається що за період 2018 року - відсутні нарахування з березня 2018 по грудень 2018 року, тим самим підтверджуючи факт не сплати відповідачем жодного соціального внеску, як то передбачено чинним законодавством. Також, відповідачем було порушено його права на соціальне страхування та невиконані вимоги ст. 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Дані твердження суд не приймає до уваги з наступних підстав.

Так, умовами трудового договору від 01.02.2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП « ОСОБА_2 » передбачено, що заробітна плата працівника підлягає оподаткуванню в порядку, визначеному законодавством про прибутковий податок з громадян (п.11), а також передбачено що працівник підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплата страхових внесків провадиться у розмірах і порядку, визначених законодавством (п. 12).

З індивідуальної відомості про застраховану особу від 10.07.2019 року (а.с.105), вбачається, що відомості про страховий стаж ОСОБА_1 за 2018 рік відсутні.

Разом з тим, до суду не надано достатніх доказів, які б у своїй сукупності дали змогу дійти висновку про наявність обставин, на які посилається позивач, крім того, у першій заяві по суті спору останнім не зазначалися вказані обставини, як підстава позову, з посиланням на вказаний доказ, що передбачено ст. 175 ЦПК України та не подавалася заява з урахуванням вимог ст. 49,183 ЦПК України про зміну предмету або підстав позову.

З матеріалів справи вбачається, що 12.08.2019 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області ухвалено рішення у справі № 357/4590/19 (а.с. 80-83,101-104), за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_3 , про стягнення заробітної плати, яким у задоволенні позову відмовлено. З відомостей з єдиного реєстру судових рішень встановлено, що вказане рішення Київським апеляційним судом залишено без змін, отже набрало законної сили.

Також, 18.06.2020 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області постановлено ухвалу в порядку п.5 ч.1 ст. 257 ЦПК України у справі № 357/4853/20, за позовом ОСОБА_1 до ФОП « ОСОБА_2 » , про стягнення заробітної плати у сумі 40953,00 грн. від 20.05.2020 року (а.с.78-79) та 11.09.2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом, що передбачено положенням ч.2 ст. 257 ЦПК України.

З матеріалів справи (а.с.31,32) та інформації розміщеної у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, вбачається, що місцезнаходження відповідача у справі - ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 , вид діяльності, зокрема, виробництво ювелірних і подібних виробів.

Таким чином, з урахуванням зазначеного можливо дійти висновку, що позивач перебував у трудових відносинах як із відповідачем так із ФОП ОСОБА_3 , займав посади ювеліра - модельєра і реалізуючи своє право на працю у вказаних ФОП вільно обрав та погодився на запропоновані умови, а враховуючи неодноразові звернення до суду із позовом про стягнення заробітної плати він обізнаний у розгляді спорів, що виникають із трудових правовідносин.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в разі відмови у задоволенні позову судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. 43 Конституції України, ст. 3, 21, 36, 38, 94, 115, 116, 233 КЗпП України, ст. 4, 12, 76 - 81, 258, 259, 264 - 265, 268, 315, 355 ЦПК України суд -

У Х В А Л И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до ФОП « ОСОБА_2 » ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ), про стягнення заробітної плати, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 04.02.2021 року.

СуддяО. В. Бондаренко