Постанова

Іменем України

26 травня 2021 року

м. Київ

справа № 336/1398/18

провадження № 61-12903св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючої - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вартанова Олеся Степанівна, П`ята Запорізька державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду

м. Запоріжжя від 06 травня 2020 року у складі судді Жупанової І. Б. та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 липня 2020 року у складі колегії суддів: Кримської О. М., Дашковської А. В., Кочеткової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вартанова О. С., П`ята Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору довічного утримання, скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, визнання права власності на квартиру.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його рідна сестра ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті якої відкрилася спадщина на нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру, загальною площею 52,3 кв. м, житловою площею 30,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємцем другої черги за законом є він, спадкоємці першої черги відсутні.

Останній місяць свого життя ОСОБА_3 скаржилася на дуже погане самопочуття. У період з 02 лютого 2018 року по 06 лютого 2018 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні № 1 МСЧ АТ «Мотор Січ», де їй встановлено попередній діагноз: «Mts в печінку без первинно-виявленої локалізації ТхNхМ1, стадія 4, група 4, асцит, ракова кахексія, захворювання кишечнику як первинна локалізація», який у подальшому

08 лютого 2018 року підтверджено лікарем Запорізького обласного клінічного онкологічного диспансеру та доповнено: «Са sіgmае SТ4 Т4N1М1 Mts в печінку, канцероматоз черевної порожнини, Мts Крекенберга, асцит».

Відповідно до виписки з амбулаторної карти № 7754 ОСОБА_3 було рекомендовано призначення наркотичних анальгетиків. Фактично з того часу померла перебувала у безпорадному стані, самостійно не ходила, дуже стрімко втрачала вагу та невдовзі померла.

Після смерті сестри, 06 березня 2018 року йому випадково стало відомо, що

20 лютого 2018 року, на підставі договору довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу

Вартановою О. С., зареєстрованого у реєстрі за № 587, власником спірної квартири стала ОСОБА_2 .

Вказував на те, що саме він разом зі своєю родиною опікувався померлою, вони власними коштами здійснили її поховання, натомість відповідачка, яка набула у власність належну ОСОБА_3 квартиру, не виконувала своїх обов`язків, передбачених договором довічного утримання та не брала участі у витратах на її поховання. Зокрема зазначав, що у період з 20 лютого 2018 року по 27 лютого 2018 року, відповідачка перебувала у відпустці по огляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з доходу отримувала лише соціальні виплати на дитину, що у період січень-лютий 2018 року не перевищували 1 062,00 грн щомісячно, а тому не мала можливості матеріально утримувати ще й

ОСОБА_3 , хоча відповідно до пункту 2.5. оспорюваного договору зобов`язувалася щомісячно надавати померлій матеріальну допомогу у розмірі 1 500,00 грн. Наведене, на думку позивача, свідчить про те, що при укладенні оспорюваного договору, ОСОБА_2 скористалася тяжким станом здоров'я померлої та ввела її в оману щодо дійсної природи зазначеного правочину та своїх реальних можливостей.

Крім того, після отримання 08 лютого 2018 року підтвердження у Запорізькому обласному клінічному онкологічному диспансері попереднього діагнозу померлої та до настання її смерті, ОСОБА_2 не приймала будь-яких дій щодо організації надання консультацій хворій іншими лікарями-онкологами, огляду хворої або будь-якого додаткового медичного обстеження з метою полегшення тяжкого стану перебігу хвороби ОСОБА_3 .

Унаслідок тяжкої хвороби, померла не могла усвідомлювати значення своїх дій, перебувала на лікарняному та отримувала лікування, яке у період з 08 лютого 2018 року за призначенням лікаря-онколога Запорізького обласного клінічного онкологічного диспансера передбачало прийом наркотичних анальгетиків,

а з 21 лютого 2018 року за призначенням лікаря-терапевта: Атоксіл (1 x 3); Нальбуфен (1.0 в/м х 2 р/д); Кеторолак (2.0 в/м х 2 р/д).

Посилаючись на те, що на момент укладення оспорюваного договору довічного утримання, ОСОБА_3 тяжко хворіла у зв'язку з чим не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а також на те, що ОСОБА_2 ввела померлу в оману щодо дійсної правової природи оспорюваного правочину, у тому числі щодо своєї здатності виконувати зобов`язання набувача за таким договором, позивач просив визнати недійсним договір довічного утримання

від 20 лютого 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О. С., зареєстрований у реєстрі

№ 587; скасувати державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 ; визнати за ним у порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки він є єдиним спадкоємцем за законом після померлої.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня

2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів, що на момент вчинення оспорюваного договору довічного утримання, ОСОБА_3 була абсолютно неспроможна розуміти значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. З показань свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 встановлено, що ОСОБА_3 у період укладення договору спілкувалася зі своїми родичам та друзями, все розуміла, була при пам`яті, хоча була слабкою і почувала себе погано. Відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 18 грудня 2019 року № 579, ОСОБА_3 на час укладення

20 лютого 2018 року договору довічного утримання виявляла ознаки психічного розладу у вигляді органічного емоційно-лабільного (астенічного) розладу помірного ступеню, внаслідок ракової інтоксикації, обумовленої раком сигмовидної кишки, 4 стадія, з метастазами в печінку, асцитом, кахексією, тому могла не повною мірою (обмежено) розуміти значення своїх дій та керувати ними. Натомість, відповідно до правових висновків Верховного Суду

від 05 лютого 2018 року у справі № 404/4956/15-ц (провадження

№ 61-1294св18), від 25 липня 2018 року у справі № 416/13806/14 (провадження № 61-33508св18), від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) підставою для визнання правочину недійсним згідно зі статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах (стаття 233 ЦК України), характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин.Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 233 ЦКУкраїни, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Фактичні обставини справи у світлі викладених норм законодавства та наданих позивачем доказів, досліджених судом, дають підстави для висновку про те, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 не уклала б спірний договір, якби не захворіла, та укладення договору якимось чином усунуло або зменшило тяжку обставину - її хворобу, тобто під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження посилання ОСОБА_1 на те, що помер л а уклала оспорюваний договір довічного утримання під впливом тяжкої для неї обставини та на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину - відповідачка ОСОБА_2 скористалася.

Суд відхилив як необґрунтовані твердження позивача про те, що ОСОБА_2

не виконувала свої зобов`язання за оспорюваним договором, і взагалі не могла їх виконувати у зв`язку з перебуванням у відпустці по догляду за дитиною, як підставу визнання укладеного договору недійсним, оскільки за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.Зауважив, що такий позов має бути ініційований стороною договору, права якоїпорушено, а не її спадкоємцями.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 28 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2020 року залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд надав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права чи про порушення норм процесуального права.

Рух справи у суді касаційної інстанції. Узагальнені доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та аргументи інших учасників справи

У серпні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 липня 2020 року, ухвалити у справі нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження, заявник посилався на те, що суди попередніх інстанцій у порушення вимог пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України, не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а також не врахували правових висновків Верховного Суду викладених у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 758/824/17 та від 18 вересня

2019 року у справі № 203/99/17-ц. Також касаційна скарга містить посилання на те, що судові рішення ухвалено з порушенням пунктів 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження на підставі пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України (пункти 1, 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України), витребувано матеріали справи.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , у межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, обґрунтована посиланням на те, що вирішуючи спір, суди не надали належної оцінки його доводам про перебування відповідачки у період дії договору довічного утримання, з 20 лютого 2018 року по 27 лютого 2018 року у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та отримання нею лише виплат на дитину, що унеможливлювало виконання нею умов договору довічного утримання щодо утримування нею ще й ОСОБА_3 . Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_2 скористалася її хворобливим станом та ввела ОСОБА_3 в оману як щодо дійсної природи оспорюваного правочину так і щодо своїх реальних можливостей його виконання. Зазначене також підтверджується умовами оспорюваного договору, у пункті 1.1. якого зазначено, що набувач ( ОСОБА_2 ) не перебуває на момент укладення договору у шлюбі, а також не проживає однією сім`єю з будь-яким чоловіком без реєстрації шлюбу.

Поза увагою судів попередніх інстанцій залишилися і обставини, що свідчать про тяжкість хвороби ОСОБА_3 , що позбавляло її можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними. Зокрема суди не надали належної оцінки поясненням свідка ОСОБА_5 , який у суді першої інстанції пояснив, що 20 лютого

2018 року він бачив ОСОБА_3 , яка поверталася з лікарні, була у тяжкому стані, самостійно не могла пересуватися, тому він взяв її на руки та відніс із автомобіля до її квартири. ОСОБА_3 пояснила йому, що в цей день була у нотаріуса з приводу акцій підприємства «Мотор Січ» та у лікарні. Наведене, підтверджує, що в день укладення договору довічного утримання ОСОБА_3 вважала, що була у нотаріуса з метою вирішення питання щодо акцій АТ «Мотор Січ», а не з метою нотаріального посвідчення оспорюваного правочину, та не урахували пояснення дільничного лікаря ОСОБА_4, яка пояснила, що ОСОБА_3 у період з 18 лютого 2018 року та по 21 лютого 2018 року перебувала у тяжкому стані, була нетранспортабельною, астенічною, пересувалася виключно в межах своєї кімнати та приймала медичні анальгетики, вона (свідок) не бачила відповідачку у квартирі ОСОБА_3 під час відвідувань хворої протягом лютого 2018 року.

Зазначені докази у сукупності дають підстави для висновку, що ОСОБА_3 на момент укладення оспорюваного договору довічного утримання, перебувала у тяжкому стані, приймала медичні препарати, що мають сильнодіючий аналгетичний ефект, 20 лютого 2018 року вона перебувала у нотаріуса з метою відчуженням акцій АТ «Мотор Січ», і не укладала договір довічного утримання оскільки була достатньо матеріально забезпеченою людиною, наявна у неї медична страховка покривала витрати на її лікування.

У січні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_2 , у якому вона просила залишити касаційну скаргу

ОСОБА_1 без задоволення, посилаючись на те, що наведені ним у касаційній скарзі доводи є необґрунтованими, зокрема вказувала на те, що пояснення свідка ОСОБА_5 не відповідають дійсності. Суди урахували висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 18 грудня 2019 року № 549, яким не встановлено, що ОСОБА_3 при укладенні оспорюваного договору не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати. Суди дійшли правильних висновків про недоведеність позивачем належними і допустимими доказами його доводів про те, що оспорюваний договір довічного утримання укладений під впливом тяжкої для ОСОБА_3 обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину ( ОСОБА_2 ) скористалася.

Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що 20 лютого 2018 року між

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_3 (відчужувач) передала ОСОБА_2 (набувачу) у власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52,30 кв. м, житловою

30,4 кв. м, взамін чого ОСОБА_2 зобов`язалася надавати ОСОБА_3 довічне утримання та догляд у відповідності до умов договору.

У пункті 2.5. договору сторони досягли згоди, що грошова оцінка щомісячного матеріального забезпечення за згодою сторін визначається у сумі 1 500,00 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла. Згідно з довідкою про причину смерті від 27 лютого 2018 року № 104 причина смерті ОСОБА_3 - ракова інтоксикація, рак сигновидної кишки IV стадія.

Судами встановлено, що укладенню оспорюваного договору довічного утримання передували обставини хвороби ОСОБА_3 .

Згідно з копією епікризу, виданого АТ «Мотор Січ», вбачається, що ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні вказаної медичної установи з 02 лютого 2018 року по 06 лютого 2018 року та їй встановлено діагноз: «Mts в печінку без первинно-виявленої локалізації ТхNхМ1, стадія 4, група 4, асцит, ракова кахексія, захворювання кишечнику як первинна локалізація».

Відповідно до копії виписки КУ «Запорізький обласний клінічний онкологічний диспансер» ЗОР із амбулаторної карти № 7754 від 08 лютого 2018 року

ОСОБА_3 поставлено діагноз: Са sіgmае SТ4 Т4N1М1 gr IV Mts в печінку, канцероматоз черевної порожнини, Мts Крекенберга, асцит. Рекомендовано: симптоматична терапія за місцем проживання, за необхідності наркотичні анальгетики.

Згідно з випискою з амбулаторної картки МСЧ АТ «Мотор Січ», ОСОБА_3 з лютого 2018 року знаходилася під наглядом у онколога МСЧ АТ «Мотор Січ». Листок непрацездатності з 02 лютого 2018 року по 11 лютого 2018 року закрито у зв`язку з продовженням хвороби. Направлена для подальшого спостереження за місцем проживання, об`єктивно: стан ОСОБА_3 , 1957 року народження, тяжкий, пересування в межах кімнати, кахексія, шкірні покрови блідого забарвлення, периферичні лімфовузли не збільшені, дихання ослаблене над усією поверхнею легень, серцева діяльність ритмічна, печінка +3, хвороблива при пальпації, виражені набряки нижніх кінцівок. Основний діагноз: Са сигмоїдної кишки Т4NxM1 mts in hepar, per St IV gr IV/ асцит, кахексія, інтоксикаційний синдром.

З відповіді Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» (далі - КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2»)

від 17 липня 2018 року № 50 01-09 встановлено, що померла ОСОБА_3 , яка мешкала за адресою: АДРЕСА_1 , знаходилась під наглядом сімейного лікаря Центру ОСОБА_4 з 12 лютого

2018 року з діагнозами: рак сигмоїдної кишки Т4N1М1, Mts in hepar, St IV gr IV, асцит, кахексія, інтоксикаційний синдром. ОСОБА_3 отримувала симптоматичне лікування амбулаторно. Стан хворої оцінено як важкий. Знаходилася на лікарняному. Загальний стан прогресивно погіршувався, наркотичних анальгетиків ОСОБА_3 не отримувала. Хвора померла вдома 27 лютого 2018 року.

З копії трудової книжки, що належала померлій ОСОБА_3 , убачається, що вона працювала на посаді полірувальник лопаток АТ «Мотор Січ», 27 лютого 2018 року роботу припинено у зв`язку зі смертю.

Відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи

від 18 грудня 2019 року № 579, ОСОБА_3 , 1957 року народження, на час укладення договору довічного утримання 20 лютого 2018 року виявляла ознаки психічного розладу у вигляді органічного емоційно-лабільного (астенічного) розладу помірного ступеню, внаслідок ракової інтоксикації, обумовленої раком сигмовидної кишки, 4 стадії, з метастазами в печінку, асцитом, кахексією. На час укладання договору довічного утримання 20 лютого 2018 року вона могла не повною мірою (обмежено) розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Допитана як свідок лікар КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» ОСОБА_4 пояснила, що хоча у зв`язку із захворюванням ОСОБА_3 була слабкою, однак перебувала при здоровому глузді, призначені хворій медичні препарати не могли вплинути на стан її психічного здоров`я.

Свідки ОСОБА_5 (двоюрідний племінник позивача та двоюрідний брат відповідачки) та ОСОБА_7 (племінниця померлої та донька позивача) зазначали, що у лютому 2018 року ОСОБА_3 почувалася недобре, виглядала стомленою, їй було важко ходити. 20 лютого 2018 року ОСОБА_5 на прохання ОСОБА_3 допомагав їй піднятися до квартири. ОСОБА_3 розповідала, що в цей день відвідувала нотаріуса з приводу акцій АТ «Мотор Січ», про укладення договору довічного утримання з відповідачкою нічого не говорила. ОСОБА_7 повідомила, що після смерті бабусі (матері ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ) тітка планувала переїхати у село, а квартиру залишити сім`ї свого брата ОСОБА_1 .

Свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . ОСОБА_10 пояснили, що товаришували з померлою, певний час разом працювали. Зазначали, що ОСОБА_3 протягом останніх двох років до своєї смерті проживала разом з відповідачкою та її сином, яких вона вважала своєю сім`єю, мали гарні відносини. Відповідачка доглядала за ОСОБА_3 , прибирала, возила її до лікарні. ОСОБА_8 зауважила, що приблизно за півтора тижні до смерті ОСОБА_3 говорила їй, що має намір переоформити право власності на квартиру на відповідачку.

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_11 підтвердили, що ОСОБА_3 тяжкого хворіла, мали добрі відносини із сім`єю свого брата ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

В силу приписів статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті

215 ЦК України).

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Договір довічного утримання вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Саме такий правовий висновок, викладений Верховним Судом у постановах

від 05 лютого 2018 року у справі № 404/4956/15-ц (провадження

№ 61-1294св18), від 25 липня 2018 року у справі № 416/13806/14 (провадження № 61-33508св18),від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, установивши, що зібрані у справі докази, у тому числі показання свідків та висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 18 грудня 2019 року, не містять даних про абсолютну неспроможність ОСОБА_3 в момент укладення договору довічного утримання розуміти значення своїх дій та керувати ними, дійшов правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання оспорюваного договору недійсним на підставі статті 225 ЦК України.

Суди також дійшли обґрунтованого висновку про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення частини першої статті 233 ЦК України, яка передбачає можливість визнати недійсним правочин вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, вказавши, що позивачем не надано на підтвердження того, що

ОСОБА_3 не уклала б спірний договір, якби не захворіла, та що укладення договору якимось чином усунуло або могло зменшити тяжку обставину - її хворобу, чим скористалася відповідачка.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 на час укладення оспорюваного договору дарування мала абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, як і доказів на підтвердження того, що оспорюваний правочин вона вчинила під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, позивач не надав.

В оцінці доводів касаційної скарги заявника про не врахування судами показань свідка ОСОБА_5 , який пояснив, що в день укладення договору довічного утримання ( 20 лютого 2018 року ) померла вважала, що була у нотаріуса з метою передачі акцій АТ «Мотор Січ», а не з метою нотаріального посвідчення оспорюваного правочину, Верховний Суд вважає їх необґрунтованими, оскільки суди надали оцінку поясненням цього свідка у сукупності з іншими наявними у справі доказами.

Верховний Суд зауважує, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції, діючи у межах повноважень визначених статтею 400 України, не вправі здійснювати переоцінку доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко