УХВАЛА

02 червня 2021 року

м. Київ

справа № 161/3158/19

провадження № 61-9297св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2020 року в складі судді Крупінської С. С. та постанову Волинського апеляційного суду від 21 травня 2020 року в складі колегії суддів: Осіпука В. В., Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк») про стягнення коштів за депозитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 29 травня 2017 року вона уклала з публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Ощадбанк», договір № 24956902 на вклад «Мій прогресивний депозит», на виконання умов якого внесла на відкритий банком на її ім`я рахунок кошти у розмірі 100 000,00 грн строком на 1 місяць під 11,5 % річних з автоматичним продовженням строку депозиту.

28 та 29 серпня 2018 року вона зверталась до відповідача з вимогою про повернення депозиту та сплати їй процентів згідно умов договору, однак банк депозит не повернув, а з вересня 2018 року припинив нарахування і виплату процентів.

04 жовтня 2018 року з листа відповідача їй стало відомо, що за фактом зняття грошей з її депозитного рахунку банк провів службове розслідування, а 27 вересня 2018 року матеріали перевірки передав у правоохоронні органи.

В ході розгляду справи 24 липня 2019 року банк перерахував їй кошти в сумі 100 000,00 грн, у зв`язку із чим ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги та просила суд стягнути з відповідача на її користь пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 990 000,00 грн, 8 500,00 грн інфляційних втрат та 3 % річних у сумі 2 712,33 грн, а всього 1 001 212,33 грн

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2020 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 16 березня 2020 рокупро виправлення описки, позов задоволено частково. Стягнено з АТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення, що становить 25 000,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 8 500,00 грн, 3 % річних у розмірі 2 704,11 грн, а всього 36 204,11 грн.Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач несвоєчасно повернув ОСОБА_1 депозитний вклад, тому зобов`язаний сплатити на її користь пеню у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення, розмір якої з урахуванням обставин справи та вимог частини третьої статті 551 ЦК України підлягає зменшенню до 25 000,00 грн, а також 3% річних та інфляційні втрати.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Волинського апеляційного суду від 21 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2020 року залишено без змін.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах апеляційного оскарження лише в частині відмови у стягненні пені у розмірі 962 000,00 грн, дійшов висновку, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення, що узгоджується з правовою позицією, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц. Врахувавши, що розмір пені (987 000,00 грн) значно перевищує розмір виплаченої банком суми вкладу (100 000,00 грн), погодився з висновком суду першої інстанції про зменшення її розміру до 25 000,00 грн відповідно до вимог частини третьої статті 551 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У червні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 21 травня 2020 року, в якій заявник просить змінити оскаржувані судові рішення, а саме, стягнути з АТ «Державний ощадний банк України» на свою користь пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення у сумі 962 тис. грн; у іншій частині рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій без наведення конкретних підстав та обставин для можливості застосування частини третьої статті 551 ЦК України, безпідставно зменшили розмір пені більш як в 39 разів від суми нарахованої пені, внаслідок чого пеня фактично втратила свій як забезпечувальний характер, так і перестала бути реальною мірою відповідальності банка перед споживачем, що не відповідає висновкам Верховного Суду України, викладеним в постанові № 6-1120цс15 від 04 листопада 2015 року.

Рішення суду першої інстанції переглядалось в апеляційному порядку лише в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», та в цій частині оскаржується до суду касаційної інстанції, а тому в іншій частині не переглядається відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та узагальнення його доводів

У серпні 2020 року АТ «Ощадбанк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін, посилаючись на безпідставність доводів позивача про те, що зменшення розміру пені можливо лише до 100% розміру неповернутого вкладу, оскільки статтею 551 ЦК України такого зменшення не встановлено. Доводи касаційної скарги щодо занадто великого розміру зменшення пені не є підставою для скасування судового рішення, оскільки стосуються переоцінки фактичних обставин, доказів у справі, що в силу статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 161/3158/19 з Луцького міськрайонного суду Волинської області.

У серпні 2020 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2021 року справу № 161/3158/19 призначено до розгляду.

Позиція колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Предметом спору у цій справі є стягнення з АТ «Ощадбанк» пені відповідно до вимог частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Встановлено, що Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 19 серпня 2020 року направив на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу №320/5115/17 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення процентів, трьох процентів річних та неустойки (пені) за договорами банківських вкладів за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2018 року.

Направляючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд вважав за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 6-64цс19), а також для вирішення виключної правової проблеми, що є необхідним для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки існує очевидна необхідність формування єдиної правозастосовчої практики у спорах про повернення грошових коштів, розміщених за договорами банківського вкладу та банківського рахунка, щодо нарахування пені за несвоєчасне повернення цих грошових коштів вкладнику (клієнту).

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду наполягала, що передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідальність банку як виконавця фінансових послуг у вигляді сплати споживачеві пені у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги) за кожний день прострочення виконання надання послуги настає лише у випадку, коли у відповідному договорі (банківського вкладу або банківського рахунка) сторони встановили, що така послуга є оплачуваною, і визначили її вартість. В іншому випадку необхідно застосовувати положення вказаної правової норми про те, що у разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення (при цьому законодавець не вказує вид неустойки - штраф чи пеню, що підлягає сплаті). Наведена конструкція правової норми дозволяє зробити висновок про те, що в такому випадку три відсотки обчислюються від загальної вартості замовлення одноразово, а не за кожний день прострочення, тобто є штрафом, а не пенею, що цілком узгоджується з положеннями статей 549-552 ЦК України, якими врегульовано питання застосування неустойки як виду забезпечення виконання зобов`язання, зокрема, що штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 цього Кодексу).

Також колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважала за необхідне відступити від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), щодо застосування у подібних правовідносинах частини третьої статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Велика Палата Верховного Суду вважала мотиви, викладені в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2020 року обґрунтованими та ухвалою від 15 вересня 2020 року прийняла вказану справу до свого розгляду.

За змістом пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.

Враховуючи, що справа № 320/5115/17 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення процентів, трьох процентів річних та неустойки (пені) за договорами банківських вкладів передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а у справі, що переглядається, досліджуються подібні правовідносини, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду визнає за обґрунтоване зупинити касаційне провадження у цій справі до вирішення іншої судової справи у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду.

Керуючись статтями пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 14 частини першої статті 253, статтею 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 161/3158/19за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення коштів за депозитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2020 року в складі судді Крупінської С. С. та постанову Волинського апеляційного суду від 21 травня 2020 року в складі колегії суддів: Осіпука В. В., Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 320/5115/17.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:В. С. Жданова
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун