Провадження 8/522/15/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

18 травня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Шенцевої О.П.,

за участю секретаря Кісліної В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", третя особа: Міністерство інфраструктури України, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст рішень суду, які передували зверненню позивача з заявою про перегляд рішення суду першої інстанції за нововиявленими обставинами.

18 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", третя особа: Міністерство інфраструктури України, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вважаючи незаконним звільнення з посади першого заступника Голови Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату, позивач просив суд:

-визнати незаконним наказ відповідача від 26 липня 2017 року № 789-к «по особовому складу» про звільнення ОСОБА_1 - першого заступника Голови, із займаної посади з 26 липня 2017 року за п.1 ст. 40 КЗпП України - у зв`язку із скороченням штату.

-поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника Голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з 26 липня 2017 року.

-стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 липня 2017 року по день винесення рішення у справі з розрахунку середньомісячної заробітної плати.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2017 року відмовлено позивачу у задоволенні позову з посиланням на те, що відповідач виконав вимоги п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України під час його звільнення з цих підстав.

Апеляційний суд Одеської області з таким висновком суду першої інстанції не погодився та постановою від 19 липня 2018 року визнав незаконним наказ про звільнення позивача від 26 липня 2017 року з підстав п.1ч. 1 ст. 40 КЗпП України, поновив його на посаді першого заступника Голови ДП «АМПУ» з 26 липня 2017 року і стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 липня 2017 року по 19 липня 2018 року.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач під час звільнення порушив чинне законодавство щодо гарантій особи, яка обрана до складу профспілкового комітету первинної профспілкової організації, а саме: ст 252 КЗпП України, ст. 239 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Верховний Суд не погодився з висновками суду апеляційної інстанції від 19 липня 2018 року та постановою від 26 червня 2019 року скасував зазначене судове рішення, залишивши без змін рішення суду першої інстанції від 09 жовтня 2017 року.

Короткий зміст заяви позивача про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2017 року та відзиву на заяву відповідача.

В жовтні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з заявою про поновлення строку та перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення від 09 жовтня 2017 року, в якій просив суд:

- поновити строк на перегляд судового рішення від 09 жовтня 2017 р.;

- рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2017 року скасувати;

- позов про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити;

- визнати незаконним наказ Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 26 липня 2017 року №789-к «по особовому складу» про звільнення ОСОБА_1 - першого заступника Голови, із займаної посади з 26 липня 2017 року за п.1 ст. 40 КЗпП України - у зв`язку із скороченням штату;

- поновити його на посаді першого заступника Голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з 26 липня 2017 року;

- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 липня 2017 року по 19 липня 2018 року та судовий збір.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначив, що він згідно наказу відповідача від 26 липня 2017 року №789-к звільнений з посади Першого заступника голови ДП «АМПУ» за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України - у зв`язку із скороченням штату.

Підставою для перегляду рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2017 року, яким позивачу відмовлено в позові про поновлення на роботі, що набрало чинності після скасування Верховним судом 26 червня 2019 року постанови апеляційного суду Одеської області від 19 липня 2018 року про поновлення позивача на роботі, з залишенням без змін зазначеного рішення суду першої інстанції від 09 жовтня 2017 року, є:

наявність наказу №751-к ДП «АМПУ» від 14 липня 2017 року «Про збільшення посадових окладів працівників апарату управління», яким, зокрема, вводився в дію штатний розпис працівників апарату управління ДП «АМПУ» з відповідними змінами з 01 липня 2017 року (п.2.5 Наказу), в якому мала місце посада першого заступника голови (територія роботи: АДРЕСА_1 з зарплатою 280000 грн щомісячно ).

Цей наказ не мав можливості оцінити суд першої інстанції через те, що він з`явився в матеріалах справи тільки на стадії апеляційного розгляду.

Заявник також послався на те, що про видання адміністрацією ДП «АМПУ» наказу він дізнався лише 04 липня 2019 року, коли від відповідача отримав на електрону пошту додатки до відзиву ДП «АМПУ» на позовну заяву в іншій справі №522/10065/19 за його позовом до ДП «АМПУ», третя особа Міністерство інфраструктури України, про визнання незаконним наказу №87-к від 11 березня 2019 року.

В межах цієї справи внаслідок чисельних запитів до відповідача щодо штатних розкладів та змін до них в періоди та після видання наказу №87-к від 11 березня 2019 року, з`явився наказ №535-к від 14 червня 2019 року, в якому зазначено, що посада першого заступника голови ДП «АМПУ» не підлягала скороченню з посиланням на додаток №1 до наказу від 11 березня 2019 року №87-к, який не є штатним розписом апарату управління ДП «АМПУ».

Наказ був наданий відповідачем суду в межах цивільної справи №522/10065/19 лише в липні 2019 року як доказ, що його посада не скорочена.

В результаті звернень первинної профспілкової організації представників ДП «АМПУ», де заявник був головою, а ОСОБА_2 членом профкому, стало відомо про нововиявлену обставину, а саме, що штатний розпис, затверджений наказом №751-к ДП «АМПУ» від 14 липня 2017 року, що був введений в дію з 01 липня 2017 року (п.2.5 Наказу), в якому мала місце посада першого заступника Голови ДП «АМПУ», і яка у 2017 році не була скорочена та не виключена із штатного розпису апарату управління.

Дана обставина є істотною, оскільки ніяких змін в організації виробництва і праці в ДП «АМПУ» відносно посади першого заступника голови ДП «АМПУ» фактично не відбулось, а його звільнення у зв`язку із скороченням штату є штучним та незаконним.

Заявник повідомлений про це 04 липня 2019 року службовою запискою члена профкома первинної профспілки працівників ДП «АМПУ» Соколовського В.С.

За скаргами учасників процесу справа була направлена до суду касаційної інстанції Верховного Суду 04 жовтня 2018 року за запитом вх. № 89301/18 року.

Така ситуація об`єктивно унеможливлювала ознайомлення з матеріалами справи, і така необхідність фактично виникла лише після ухвалення Верховним Судом 26 червня 2019 року постанови, який розглянув справу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Заявник зазначив, що в період з 01 липня 2019 року по 28 жовтня 2019 року він хворів, що підтверджено листом непрацездатності, тому не міг в повній мірі реалізувати свої процесуальні права, а після одужання невідкладно -31 жовтня 2019 року, звернувся до суду з заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

Тому заявник просив суд першої інстанції допустити його до суду першої інстанції, скасувати рішення суду першої інстанції від 09 жовтня 2017 року за нововиявленими обставинами та задовольнити його вимогу про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

У відзиві від 03 лютого 2020 року на заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами відповідач зазначив, що обставини, на які послався заявник не спростовують дані, покладені в основу рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2017 року, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 26.06.2019 року та не впливають на законність та обґрунтованість цього судового рішення. Такі обставини не є нововиявленими, а тому не можуть бути підставою для перегляду рішення суду від 09.10.2017 року.

В відзиві відповідач також послався на те, що, на його думку, ОСОБА_1 пропустив строк, визначений ст. 424 ЦПК України для подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами з тих міркувань, що у квітні 2018 року ДП «АМПУ» подало до суду наказ від 14.07.2017 року №751-к, а також надіслало копію наказу на адресу заявника.

Щодо принципу правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata. Відступ від принципу правової визначеності.

Європейській Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, в тому числі щодо України, констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі «Конвенція»), повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. п.46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п.51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п.31 рішення у справі «Марушин проти Росії», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»).

Відстоюючи принцип правової визначеності, як у випадках перегляду судових актів у порядку нагляду (див. рішення Суду у справах Світлана Науменко проти України, Трегубенко проти України, Рябих проти Росії), так у випадках перегляду справ у зв`язку з нововиявленими обставинами (див. рішення у справах Праведна проти Росії, Желтяков проти України, п.п. 42-48), Європейський Суд з прав людини вважає доцільним слідувати тій же логіці, коли цей основоположний принцип підривається за допомогою інших процесуальних механізмів, таких як продовження строку на оскарження.

Погоджуючись з відступом національного суду від принципу правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто остаточності судового рішення, Європейський Суд з прав людини одночасно визначає, що відхід від цього принципу можливий, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

Так, у рішенні від 23 листопада 2009 року у справі «Сутяжник проти Росії», суд підкреслив, що в його рішенні в іншій справі «Рябих проти Росії» міститься важливе застереження про те, що Суд приймає в певних випадках відступ від принципу правової визначеності з метою виправлення «істотного недоліку» або «помилки в здійсненні правосуддя».

Отже дані поняття не піддаються точному визначенню. Суду доводиться вирішувати в кожній окремій справі, в якій мірі був виправданим відступ від принципу правової визначеності (п.п.32-35 вказаного рішення від 23 липня 2009 року).

Такий аналіз проведений Судом в контексті кримінальних справ (рішення Європейського Суду від 24 травня 2007 року у справі «Радичков проти Росії», п.44; в контексті цивільних справ (рішення Європейського Суду у справах «Проценко проти Росії»), п.31 рішення від 31 липня 2008 року і наступні за ним пункти та «Тишкевич проти Росії», п.п. 25-26, рішення від 04 грудня 2008 року.

У справі «Правідна проти Росії» Суд, зокрема, зазначив, що процедура скасування остаточного судового рішення передбачає наявність доказів, які раніше не були об`єктивно доступними і які можуть призвести до іншого результату.

Особа, яка бажає скасування судового рішення, має довести, що вона не мала можливості для надання доказів до закінчення судового розгляду, і, що такий доказ має значення для вирішення справи.

У цій справі Європейський Суд відзначив, що така процедура була закріплена в ст. 333 Цивільно-процесуального кодексу Української РСР, і схожа з подібними процедурами, які існували в інших правових системах багатьох країн членів Ради Європи (рішення від 18 листопада 2018 р. п.п. 27-28).

Дана процедура сама по собі, як підкреслив Європейський Суд, не суперечить принципу правової визначеності у тій мірі, в якій вона використовується для виправлення судових помилок.

Суд зазначив, що важливо, щоб ця процедура була застосована способом сумісним зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами має відповідати міжнародним стандартам права на справедливий суд, що гарантоване ст. 6 Конвенції.

Поняття нововиявлених обставин в контексті національного закону.

За змістом частини 1 та пунктом 1 частини 2 ст. 423 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, що набрало законної сили, може бути переглянуте за нововиявленими обставинами за наявністю істотних для справи обставин, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звернулася з позовом на час розгляду справи.

Дослідивши питання про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої Судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 21 жовтня 2021 року у справі №726/998/18 зазначив, що:

нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають

- істотне значення для розгляду справи та

- існували на час розгляду справи, але

- не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які

- виникли після набрання судовим рішенням законної сили та

- віднесені законом до нововиявлених обставин.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення.

Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Аналогічні висновки Верховного Суду містяться у постановах від 17 квітня 2018 року (справа №1510/2-1411/11), від 19 червня 2019 року (справа № 815/1918/15), від 27 травня 2020 року (справа №802/2136/17-а), від 05 січня 2021 року (справа № 805/4341/16-а).

Поняття нововиявлених обставин, їх тлумачення національними судами кореспондує з принципом правової визначеності та повагою до принципу res judicata.

Як вбачається із матеріалів справи, в період застосування процедуру звільнення позивача з посади першого заступника Голови ДП «АМПУ» за правилами п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням штату, на підставі штатного розпису відповідача від 25 жовтня 2016 року №428-к, одночасно 14 липня 2017 року відповідач наказом № 751-к ввів в дію інший штатний розпис з 1 липня 2017 року, в якому зазначена теж сама посада першого заступника голови ДП «АМПУ» (територія роботи: м. Одеса, вул. Ланжеронівська,1 з зарплатою 280000 грн щомісячно ).

Таким чином, в період розгляду справи в суді першої інстанції (з моменту пред`явлення позову - 18 серпня 2017 року, до розгляду його по суті - 09 жовтня 2017 року) у штатному розписі від 14 липня 2017 року існувала обставина, що має істотне значення для розгляду даній справи, яка стала відома заявнику після набрання рішення суду першої інстанції законної сили 26 червня 2019 року, та не була відома йому в період розгляду справи по суті судом першої інстанції.

Скасування рішення суду за особливими та непереборними обставинами, які не були об`єктивно доступними і можуть привести до іншого результату, не суперечать принципу правової визначеності, оскільки, в даному випадку, процедура скасування за нововиявленими обставинами використовується судом для виправлення судових помилок.

Щодо допуску заявника до суду першої інстанції в контексті п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Розкривши поняття права на справедливий суд, в тому числі право на доступ до суду, Європейський Суд з прав людини у своїй прецедентній практиці зазначає, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується пунктом 1 статті 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (Beles and others v. the Czech Republic (Белеш та інші проти Чеської Республіки), п.49).

Кожен має право на судовий розгляд справи, що стосується його «цивільних прав та обов`язків». Тому, у пункті 1 статті 6 представлено «право на суд», разом із «правом на доступ до суду», тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (Golder v. the United Kingdom (Голдер проти Сполученого Королівства), п.36).

«Право на суд» та «право на доступ до суду» не є абсолютними. Права можуть бути обмежені, але лише таким способом та до такої міри, що не порушують зміст цих прав (Philis v. Greece (Філіс), п.59; De Geouffre de la Pradelle v. France (Де Жуфр де ла Прадель проти Франції), п.28, і Stanev v. Bulgaria (Станєв проти Болгарії) [ВП], п.229).

Європейський Суд в своїх рішеннях підкреслює, що право на доступ до суду повинно бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним та ілюзорним». Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Bellet v. France (Белле проти Франції), п.п.36,38).

В той же час, за певних обставин справи практичний та ефективний характер цього права може бути порушено через суворе трактування процесуального правила «надмірний формалізм».

Визначаючи критерії «надмірного формалізму», Європейський Суд з прав людини у справі «Зубац проти Хорватії» (ZUBAC v. CROATIA), рішення від 5 квітня 2018 року, наголосив на цінності та важливості дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, попереджатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися юридична визначеність та повага до суду.

При цьому у практиці Суду закріплено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це, зазвичай, відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист.

Оцінювання скарги на надмірний формалізм у рішеннях національних судів зазвичай буде результатом розгляду справи в цілому, з урахуванням конкретних обставин такої справи. Під час проведення оцінювання Суд часто наголошує на питаннях «юридичної визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятним застосуванням процесуальних формальностей.

Зокрема, Суд зазначає, що є порушення права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі юридичної визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (п.п.96-98).

Отже, встановлені в національному законі обмеження не повинні обмежувати «право на суд» - право на судовий розгляд справи щодо «цивільних прав та обов`язків», разом з «правом на доступ до суду» - правом звертатися з цивільними скаргами, які надані особам, та складають єдине ціле у такий спосіб або такою мірою, що підриватимуть саму суть цього права.

Обмеження буде несумісним із пунктом 1 статті 6, якщо воно не переслідує законну мету, та у разі відсутності розумного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Станев проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], заява № 36760/06, п. 230, ECHR 2012).

Вважаючи, що позивач має право на перегляд судового рішення, що стосується його «цивільних прав і обов`язків», а саме трудового спору, в матеріальному сенсі, тому практичний та ефективний характер цього права не може бути порушений через суворе трактування процесуального правила «надмірного формалізму».

Спір щодо звільнення позивача з роботи 26 липня 2017 року знайшов своє остаточне вирішення в Верховному суді 26 червня 2019 року.

Тому право звернення позивача в жовтні 2019 року до суду за переглядом рішення суду першої інстанції від 09 жовтня 2017 року після набрання його законної сили, тобто «право на доступ до суду», кореспондує з «правом на суд» - правом на судовий розгляд справи щодо «цивільних прав та обов`язків», що складає єдине ціле та не може бути обмежено національним законом, оскільки таке обмеження буде несумісне з пунктом 1 статті 6 Конвенції,

Таким чином, процедура перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, є єдиним «ефективним засобом» в контексті статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про право на ефективний засіб правового захисту на національному рівні для усунення судових помилок і поновлення трудових прав позивача шляхом restitutio in integrum - повного поновлення.

Фактичні обставини, встановлені судом першої інстанції, щодо позову позивача.

Судом першої інстанції встановлено, що:

з 17 серпня 2015 року по 26 липня 2017 року позивач працював в ДП «АМПУ» першим заступником Голови АМПУ (а.с. 11-22, 68 т.1).

12 січня 2017 року і 13 лютого 2017 року відповідач видав накази №9 і № 54 «Про затвердження організаційної структури апарату управління АМПУ» (а.с. 37-40 т.1).

24 квітня 2017 року відповідач видав наказ № 434-к «Про скорочення чисельності та штату працівників апарату управління АМПУ», а саме: посади першого заступника Голови АМПУ, а 05 травня 2017 року - наказ № 475-к «Про попередження щодо скорочення чисельності та штату працівників апарату управління АМПУ», а саме: посади першого заступника Голови АМПУ (а.с. 73,75 т.1).

25 травня 2017 року ОСОБА_1 отримав попередження відповідача про звільнення у зв`язку з скороченням зі штатного розпису апарату управління ДП АМПУ з 26 липня 2017 року посади першого заступника голови ДП «АМПУ», яку обіймав позивач.

Виданий 24 квітня 2017 року наказ № 434-к передбачав скорочення посади першого заступника Голови ДП «АМПУ» саме зі штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ», затвердженого та введеного в дію наказом відповідача від 25 жовтня 2016 року № 428-к, з чисельністю апарату - 212, 5 штатних одиниць.

Скороченню підлягала одна штатна одиниця посада першого заступника Голови ДП «АМПУ».

В період процедури звільнення позивача, у зв`язку із скороченням його посади зі штатного розпису від 25 жовтня 2016 року № 428-к, відповідач одночасно видав 14 липня 2017 року наказ № 751-к, яким затверджений і введений в дію з 01 липня 2017 року штатний розпис апарату управління, з чисельністю апарату - 253,5 штатних одиниць, в якому зазначена посада першого заступника Голови ДП «АМПУ».

Посада першого заступника Голови ДП «АМПУ» введена в штатний розпис з 01 липня 2017 року, тобто до звільнення позивача з цієї посади 26 липня 2017 року за попереднім штатним розписом від 25 жовтня 2016 року № 428-к.

Проаналізувавши штатні розписи, що містяться в матеріалах справи, за одним із яких позивач підлягав звільненню з посади першого заступника Голови ДП «АМПУ», яка одночасно містилися в іншому штатному розписі, що введений в дію в період процедури звільнення позивача з займаної посади за попереднім штатним розписом у зв`язку з скороченням штату, суд дійшов висновку, що фактичне скорочення штату в організації відповідача не відбулося, а звільнення позивача з посади першого заступника Голови ДП «АМПУ» з зазначенням в іншому штатному розпису цієї посади, є завуальованою формою звільнення окремо взятої особи.

Тому вимоги, заявлені позивачем про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню з визнанням незаконним наказу від 26 липня 2017 року №789-к про його звільнення з посади першого заступника Голови ДП «АМПУ» за п.1ч. 1 ст.40 КЗпП України.

Щодо розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про визнання незаконним наказу про його звільнення з підстав п.1.ч.1. ст.40 КЗпП України з поновленням позивача на роботі з 26.07.2017 року, суд одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один рік.

Порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлено Кабінетом Міністрів України (ч.1 ст. 27 Закону України Про оплату праці»).

При визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, у даному випадку: травень та червень 2017 року ( ОСОБА_1 з роботи звільнено у липні 2017 року).

Так, у всіх випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата - п.2 абз.3 Постанови №100.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати п. 5 Постанови №100.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (п. 8 Постанови №100).

Як вбачається із довідки ДП «АМПУ» вих № 10-03-06-07/227 від 04 грудня 2019 року (наявна в матеріалах справи), заробітна плата позивача у травні-червні 2017 року становила загалом 546 160, 91 гривень (266 078,39 грн+280 082,52 грн).

Середньоденна заробітна плата позивача у травні-червні 2017 року становила 14004,13 гривень (546 160,91 грн 39 робочих днів).

Середня заробітна плата ОСОБА_1 у травні-червні 2017 року становила 273 080,45 гривень (266 078,39+280 082,52 2 місяці).

Період вимушеного прогулу ОСОБА_1 з моменту звільнення - 26 липня 2017 року, по 19 липня 2018 року включно, становить 244 робочих дні.

Розмір виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначен шляхом множення середньоденної заробітної плати 14 004,13 грн. на кількість днів вимушеного прогулу за зазначений період: з 26 липня 2017 року по 19 липня 2018 року в межах, заявлених позивачем вимог.

Заробітна плата ОСОБА_1 за період з 26 липня 2017 року по 19 липня 2018 року становить 3417007,72 гривень (14004,13 грн*244 р.д.).

З ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 має бути стягнуто середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 26 липня 2017 року по 19 липня 2018 року у розмірі 3 417 007,72 гривень.

Після ухвалення апеляційним судом Одеської області 19 липня 2018 року судового рішення воно було піддано негайному виконанню в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за один місяць в сумі 273 080,49 гривень з ДП «АМПУ», які виплачені позивачу.

Зазначена сума, в розмірі 273 080,49 гривень, підлягає виключенню з загального розміру заборгованості, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 3 143 927,23 грн. (3 417 007,72 грн. -273 080,49 грн.).

Висновки суду за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду першої інстанції від 09 жовтня 2017 року.

Суд дійшов висновку про те, що:

-заява позивача про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2017 року підлягає задоволенню.

- строк на перегляд зазначеного рішення у справі за позовом позивача до відповідача про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушенного прогулу підлягає поновленню.

-рішення суду від 09 жовтня 2017 року підлягає скасуванню за нововиявленими обставинами.

- позовні вимоги позивача про поновлення на роботі підлягають частковому задоволенню.

-суд визнає незаконним наказ відповідача від 26 липня 2017 року №789-к про звільнення позивача з займаної посади першого заступника Голови ДП «АМПУ» за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку з скороченням штату.

-суд поновлює ОСОБА_1 на посаді першого заступника Голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з 26 липня 2017 року.

-суд стягує з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.07.2017 року по 19.07.2018 року.

-суд піддає негайному виконанню рішення суду в частині поновлення на роботі та присудженні заробітної плати за один місяць.

Оцінюючи тривалість провадження у справі, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є правова та фактична складність справи, поведінка заявника, інших учасників процесу, поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (див. справи: «Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 08 листопаду 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопаду 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 05 лютого 2004 року та інші).

Тривалість провадження у даній справі пов`язана з правовою і фактичною складністю справи, численними клопотаннями учасників процесу про відкладення та оголошення перерв у справі, в тому числі про витребування доказів щодо поважності причин для допуску позивача до суду у зв`язку з переглядом справи за нововиявленими обставинами, розгляду заяви про відвід судді, тривалою хворобою судді, знаходженням її у відпустці та з інших причин.

Керуючись п. 1 ч. 2 ст. 423, ст. ст. 10, 11-13, 19, 89, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2017 року по справі 522/15643/17 за позовом у цивільній справі ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», за участю третьої особи Міністерства інфраструктури України, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на перегляд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2017 року по справі 522/15643/17 за позовом у цивільній справі ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», за участю третьої особи Міністерства інфраструктури України, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2017 року по справі 522/15643/17 за позовом у цивільній справі ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», за участю третьої особи: Міністерства інфраструктури України, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», за участю третьої особи: Міністерства інфраструктури України, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 26 липня 2017 року №789-к «по особовому складу» про звільнення ОСОБА_1 - першого заступника Голови, із займаної посади з 26.07.2017 року за п.1 ст. 40 КЗпП України - у зв`язку із скороченням штату.

Поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника Голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з 26 липня 2017 року.

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

(код ЄДРПОУ № 38727770) на користь ОСОБА_1 (ІІН № НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.07.2017 року по 19.07.2018 року у розмірі 3 143 927,23 грн (три мільйона сто сорок три тисячі дев`ятсот двадцять сім гривен двадцять три копійки), з відрахуванням із зазначеної суми податків та обов`язкових платежів.

Рішення суду у частині присудження заробітної плати, але не більше ніж за 1 місяць, у розмірі 273 080 (двісті сімдесят три тисячі вісімдесят) гривень 49 копійок і поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Суддя

18.05.2021