Справа № 502/51/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого - судді Масленикова О.А.

за участю секретаря судового засідання Новицької А.І.

розглянувши в підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

Кілійської міської ради

про встановлення факту належності та визнання права власності за спадщиною

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Кілійської міської ради Кілійського району Одеської області про встановлення факту належності та визнання права власності за спадщиною, в якому вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_2 залишилося спадкове майно, яке складалося з 1/2 частини житлового будинку з будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 . Позивач прийняв спадщину фактично відповідно до положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України, так як на момент смерті постійно проживав зі спадкодавцем за однією адресою. Позивач, ОСОБА_1 , дружина померлої ОСОБА_2 , відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем за законом та має право на спадкове майно. При житті позивач та спадкодавець не зверталися з заявою про видачу свідоцтва про право власності на майно та не зареєстрували належним чином свої права у встановленому законом порядку. ОСОБА_1 , звернулася до нотаріальної контори за оформленням спадщини після померлого ОСОБА_2 та їй приватним нотаріусом Кілійського районного нотаріального округу Одеської області Богачовою Н.М. було надано роз`яснення в якому зазначено, що відсутність правовстановлюючих документів на будинок унеможливлює оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку. У разі відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, це питання вирішується у судовому порядку. На підставі викладеного позивач просила суд ухвалити рішення, яким встановити факт належності житлового будинку в АДРЕСА_2 їй та ОСОБА_2 , який помер, ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнати за нею право власності на вказаний будинок.

Після відкриття провадження у справі позивачем було надано клопотання, відповідно до якого вона просила розглянути справу без її присутності та позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача - Кілійської міської ради Кілійського району Одеської області, в судове засідання не прибув, надав заяву, в якій просив суд розглянути справу та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, без його присутності.

На підставі письмових заяв усіх учасників справи, суд за відсутності сторін ухвалює рішення про задоволення позову за наявності для того законних підстав в підготовчому судовому засіданні, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст. 223, 247 ЦПК України.

Дослідивши позовну заяву, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини.

Шлюб між « ОСОБА_3 » та « ОСОБА_4 » був укладений 18.10.1952 року, що підтверджується виданим Кілійським Рай бюро ЗАГС Ізмаїльської області свідоцтвом про одруження, серії НОМЕР_1 від 18.10.1952 року, актовий запис № 120. Після реєстрації шлюбу дружині було присвоєне прізвище « ОСОБА_5 ».

Згідно штампу на паспорті позивача, місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

Як вказано в свідоцтві про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кілійського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 484, ОСОБА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 відповідно до технічного паспорту, виготовленого 06.11.2020 року комунальним підприємством Кілійської міської ради «Бюро технічної інвентаризації» згідно до характеристики будинку, господарських будівель та споруд складається з: літ. А1 - житловий будинок, 1955 року побудови, житловою площею 26,8 кв.м., загальною площею 49,6 кв.м., а також наступних будівле і споруд, побудованих протягом 1955-1983 років: господарських будівель: літ.Б1 - літня кухня, літ. В - баня, літ. Г - гараж, літ. Д - сарай, літ. Е - сарай, літ.Ж1 - літня кухня, літ. З - убиральня, літ.И1 - сарай, літ.К1 - сарай, 1-7, І - надвірні споруди.

Право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , за інформацією КП КМР «БТІ» за вих.№943 від 02.12.2020 року, на зареєстрований.

Як вбачається з інформаційного листа від 13.01.2021 р. № 6/01-16, приватний нотаріус Богачова Н.М. роз`яснила, що оскільки не подано правовстановлюючих документів на житловий будинок, за відсутності цих документів питання оформлення спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , який на час смерті постійно проживав в АДРЕСА_2 , - вирішується в судовому порядку.

З інформаційної довідки зі спадкового реєстру відносно спадкових справ та виданих на їх підставі свідоцтв про право на спадщину № 63270482 від 22.01.2021 р. сформованої приватним нотаріусом Богачовою Н.М., вбачається, що інформація після смерті ОСОБА_2 , відсутня.

Проаналізувавши обґрунтування позову та викладені у ньому обставини, дослідивши надані докази по справі, судом встановлено наступні фактичні обставин та зміст спірних правовідносин:

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У відповідності до п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року N 435-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, даний Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Оскільки нерухоме майно було збудовано ОСОБА_2 в період перебування у шлюбі з позивачем до 1983 року, відповідно до положень ст. 22 КпШС України, який діяв на момент здійснення будівництва, на вказане майно розповсюджуються відповідні положення ст. 112 ЦК УРСР.

Вперше на законодавчому рівні встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення».

Пунктом 9 Розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що орган державного архітектурно-будівельного контролю безоплатно протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені об`єкти будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймає в експлуатацію: -збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 9 квітня 2015 року індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 300 квадратних метрів, а також господарські (присадибні) будівлі і споруди загальною площею до 300 квадратних метрів; - збудовані до 12 березня 2011 року будівлі і споруди сільськогосподарського призначення.

Отже, прийняттю в експлуатацію підлягають індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 300 квадратних метрів збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 9 квітня 2015 року.

Індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Як установлено судом житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_2 , збудовані до 5 серпня 1992 року, а тому не потребують вводу в експлуатацію.

Відповідно до роз`яснення Міністерства юстиції України № 19-32/319 від 21.02.2005 року, у випадку смерті власника нерухомого майна, реєстрацію якого належним чином проведено не було і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення цього майна померлому та спадкоємцю повинно вирішуватись в судовому порядку. Як вказано в листі Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 23.03.2009 року № 12/5-126, по об`єктах нерухомого майна, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття Урядом України документу, яким встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будівлі, що складається бюро технічної інвентаризації.

Згідно ст. ст. 293, 315 ЦПК України, встановлення фактів, що мають юридичне значення віднесено до компетенції суду.

Виходячи з наведеного суд вважає доведеним факт належності житлового будинку в АДРЕСА_2 - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , 1934 року народження на праві спільної сумісної власності, як подружжю згідно ст. 22 КпШС України.

Згідно ст. 1216, 1217 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Як зазначено в п.п 4.18 п. 4 гл. 10 розділу ІІ зазначеного у Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595 за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті чоловіка, спадкоємці за заповітом якого відсутні, та прийняла спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України і не має можливості отримати свідоцтво про право власності на спадщину у нотаріуса у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що право позивача на спадщину підлягає судовому захисту в порядку ст. 16 ЦК України шляхом його визнання, а позов - задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 112 ЦК УРСР, ст. 22 КПшС України, ст. ст. 16, 1261, 1268 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 259, 263-265, 315 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Кілійської міської ради Кілійського району Одеської області про встановлення факту належності та визнання права власності за спадщиною - задовольнити повністю.

Встановити факт належності житлового будинку розташованого в АДРЕСА_2 - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , 1934 року народження.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 право власності на житловий будинок розташований в АДРЕСА_2 , який відповідно до характеристики будинку, господарських будівель та споруд складається з: літ.А1 - житловий будинок, житловою площею 26,8 кв.м., загальною площею 49,6 кв.м., господарських будівель: літ.Б1 - літня кухня, літ. В - баня, літ. Г - гараж, літ. Д - сарай, літ. Е - сарай, літ.Ж1 - літня кухня, літ. З - убиральня, літ.И1 - сарай, літ.К1 - сарай, 1-7, І надвірні споруди, в порядку спадкування, після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Кілійського районного суду О. А. Маслеников