Постанова

Іменем України

26 травня 2021 року

м. Київ

справа № 757/61314/18-ц

провадження № 61-17082св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

за позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент»;

відповідачі: Компанія «Аджіндо Лімітед» (AGINDO Limited), ОСОБА_1 ,

треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «БРІТІКО», Акціонерне товариство «Альфа-Банк», ОСОБА_2 ,

за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, про витребування майна з чужого незаконного володіння, відновлення становища, що існувало до порушення права:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідачі: Компанія «Аджіндо Лімітед» (AGINDO Limited), ОСОБА_1 ,

за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, про визнання права, скасування рішення, відновлення записів та звернення стягнення на предмет іпотеки:

позивач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідачі: Компанія «Аджіндо Лімітед» (AGINDO Limited), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «БРІТІКО»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2020 року у складі судді

Литвинової І. В., та постанову Київського апеляційного суду від 20 жовтня

2020 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» (далі - ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент») звернулося до суду із позовом до Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO Limited), ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивовано тим, що відповідачі є майновими поручителями за належне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «БРІТІКО» (далі - ТОВ «БРІТІКО») своїх зобов`язань за договором поворотної процентної позики від 03 квітня 2017 року № 30/17, укладеного між ТОВ «БРІТІКО» та ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент».

За умовами договору іпотеки від 10 липня 2018 року ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» виступає іпотекодержателем такого майна: земельної ділянки (кадастровий номер: :82:130:0060) площею 0,0410 га, за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки (кадастровий номер :82:130:0060), площею 0,0410 га, за адресою: АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_1 .

Посилаючись на те, що ТОВ «БРІТІКО» належним чином не виконало свої зобов`язання, внаслідок чого розмір заборгованості за договором поворотної процентної позики з урахуванням нарахованих відсотків та штрафу становить

4 376 914,22 грн, ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» просило звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 10 липня 2018 року на вищевказані земельні ділянки з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації 3 731 336,82 грн шляхом продажу іпотекодержателем предмету іпотеки.

У подальшому ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» подало заяву про уточнення позовних вимог, а саме способу виконання з продажу предмета іпотеки від імені іпотекодержателя на реалізацію предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів з ціною предмета іпотеки, що буде визначена при примусовому виконанні рішення суду на рівні не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 18 лютого 2019 року

ОСОБА_2 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

26 лютого 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Компанії «Аджіндо Лімітед», ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, відновлення становища, яке існувало до порушення права.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що йому на підставі договору дарування жилого будинку від 29 квітня 2003 року на праві власності належать житловий будинок і земельна ділянка площею 0,0820 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку (кадастровий номер :82:130:0010) на АДРЕСА_1 .

У забезпечення своїх кредитних зобов`язань він передав зазначені житловий будинок та земельну ділянку в іпотеку Публічному акціонерному товариству «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») за іпотечним договором від 18 жовтня 2008 року № 02-10/3541.

25 вересня 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк», набувши право власності на підставі рішення суду на предмет іпотеки, відчужив земельну ділянку ТОВ «БРІТІКО» за договором купівлі-продажу від 10 квітня 2017 року.

Зазначав, що відчуження нерухомого майна відбулося в період дії ухвали суду касаційної інстанції від 03 квітня 2017 року, якою зупинено виконання заочного рішення Печерського районного суду від 31 липня 2013 року про звернення стягнення на спірне нерухоме майно шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на таке майно.

У подальшому постановою Верховного Суду від 13 червня 2018 року заочне рішення від 31 липня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до нього ( ОСОБА_2 ) про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

Вказував, що з інформаційної довідки з Державного реєстру нерухомого майна йому стало відомо, що 19 липня 2018 року приватним нотаріусом посвідчено договір про поділ майна в натурі, згідно з умовами якого між ОСОБА_1 та Компанією «Аджіндо Лімітед» поділено земельну ділянку загальною площею 0,0820 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :82:130:0010 на АДРЕСА_1 . Тобто на даний момент спірна земельна ділянка перебуває у спільній власності по 1/2 частці у Компанії « Аджіндо Лімітед » та ОСОБА_1 .

Крім того, відповідно до інформаційної довідки від 19 вересня 2018 року дана земельна ділянка перебуває у користуванні (для забудови) у ОСОБА_3 та в іпотеці у ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент», а право власності на будинок в Реєстрі вже не обліковується.

Вважав, що оскільки майно з його власності вибуло на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, то таке майно вибуло з його володіння всупереч його волі.

У зв`язку з наведеним втрачають юридичну силу і подальші правочини, а тому майно повинно бути повернуто власнику та звільнено від обтяжень.

ОСОБА_2 просив витребувати у Компанії «Аджіндо» та ОСОБА_1 у його власність земельну ділянку загальною площею 0,0820 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :82:130:0010 на АДРЕСА_1 , яка була поділена на дві земельні ділянки по 0,0410 га з присвоєнням кадастрових номерів: :82:130:0060 та :82:130:0060; відновити становище, яке існувало до порушення щодо даної земельної ділянки, шляхом визнання недійсним договору про поділ майна в натурі від 19 липня 2018 року та скасування державної реєстрації прав власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 28 грудня 2018 року щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :82:130:0060 та :82:130:0060.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року, яка занесена до протоколу судового засідання, позовну заяву ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з позовом ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент».

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року залучено ПАТ «Укрсоцбанк» до участі у справі в якості третьої особи.

У червні 2019 року Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», звернулося до суду з позовом до Компанії «Аджіндо Лімітед», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просило визнати за АТ «Укрсоцбанк» право іпотекодержателя за іпотечним договором від 18 жовтня 2007 року № 02-10/3541; скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію зміни (вилучення) обтяжень - заборони на нерухоме майно та рішення реєстратора про державну реєстрацію зміни (вилучення обтяження) іпотеки; відновити записи шляхом перенесення до спеціальних розділів новоствореного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: про обтяження земельної ділянки, площею 0,0820 га, за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер обтяження: 5863821, тип обтяження: заборона на нерухоме майно, зареєстровано 18 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Кравченко І. В.) та про іпотеку нерухомого майна - земельної ділянки, площею 0,0820 га, за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер обтяження: 6089262, тип обтяження: іпотека, зареєстровано 23 листопада 2007 року приватним нотаріусом Кравченко І. В.); у рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 перед АТ «Альфа-Банк» у загальній сумі 329 324,88 євро звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 18 жовтня 2007 року № 02-10/3541, а саме: земельну ділянку площею 0,0820 га, кадастровий номер :82:130:0010 на АДРЕСА_1 , яка була поділена на дві земельні ділянки по 0,0410 га з присвоєнням кадастрових номерів: :82:130:0060 та :82:130:0060 шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за ціною не нижчою за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 03 грудня 2019 року замінено АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника АТ «Альфа-Банк».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2020 року позов ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ТОВ «БРІТІКО» звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 10 липня 2018 року зі змінами і доповненнями від 12 липня 2018 року та від 04 грудня 2018 року на підставі статті 39 Закону України «Про іпотеку», а саме: на земельну ділянку (кадастровий номер :82:130:0060) площею 0,0410 га, за адресою: АДРЕСА_1 , що належить компанії «Аджіндо Лімітед» на підставі договору про поділ майна у натурі від 19 липня 2018 року за реєстровим № 1367, та на земельну ділянку (кадастровий номер :82:130:0061) площею0,0410 га за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі договору про поділ майна у натурі від 19 липня 2018 року за реєстровим № 1367, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за ціною, що буде визначена при примусовому виконанні рішення на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

У задоволенні позовів ОСОБА_2 та АТ «Альфа-Банк» відмовлено.

Задовольняючи позов ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент», суд першої інстанції виходив з того, що невиконання відповідачами та ТОВ «БРІТІКО» своїх зобов`язань є порушенням умов договору процентної поворотної позики

від 03 квітня 2017 pоку № 30/17, договору поруки від 12 липня 2018 року

№ 12/07-18 та договору іпотеки від 10 липня 2018 року зі змінами та доповненнями від 12 липня 2018 року та від 04 грудня 2018 року.

Станом на день подання даного позову ТОВ «БРІТІКО» не повернуто суму поворотної процентної позики, не сплачено штраф та нараховані на позику відсотки у загальному розмірі 4 376 914,22 грн, а майновими поручителями - відповідачами не виконано обов`язку за ТОВ «БРІТІКО», а тому позивач набуває право на звернення стягнення на майно, що перебуває в іпотеці, для задоволення своїх вимог.

Враховуючи, що АТ «Альфа-Банк» після звернення стягнення на предмет іпотеки та реєстрації права власності на нього за собою здійснило продаж майна третій особі, після чого нею дане майно було відчужено, а новими власниками передане в іпотеку позивачеві за первісним позовом, то з огляду на реалізацію предмета іпотеки зазначена іпотека припинилася у силу положень статті 17 Закону України «Про іпотеку» і може бути відновлена лише за умови відновлення права власності ОСОБА_2 , проте у задоволенні його позовних вимог належить відмовити, оскільки витребування земельної ділянки на його користь може становити втручання в мирне володіння добросовісними набувачами таким майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та АТ «Альфа-Банк» залишено без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 березня 2020 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту невиконання відповідачами за первісним позовом своїх зобов`язань у договірних відносинах.

У матеріалах справи відсутні докази на спростування розміру заборгованості ТОВ «БРІТІКО» за договором процентної поворотної позики від 03 квітня

2017 року № 30/17 перед ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент», у зв`язку з чим правильним є висновок про порушення права ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент», як іпотекодержателя, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки: земельну ділянку, площею 0,0410 га, (кадастровий номер: :82:130:0060) за адресою: АДРЕСА_1 , належну на праві власності Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO LIMITED), та земельну ділянку площею 0,0410 га, (кадастровий номер: :82:130:0061) за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів.

Колегія суддів відхилила доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що дії Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO LIMITED) та ОСОБА_1 щодо розподілу земельної ділянки, яка раніше належала ОСОБА_2 , спрямовані на унеможливлення витребування її фактичним власником такої земельної ділянки, оскільки такі доводи є лише припущеннями скаржника.

Також апеляційний суд відхилив аргумент ОСОБА_2 про те, що земельна ділянка, яка згідно з договором про поділ майна в натурі від 19 липня 2018 року розподілена між відповідачами за первісним позовом, вибула з власності поза його волею та без його відома, оскільки матеріалами справи підтверджується та обставина, що земельна ділянка, площею 0,0820 га, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :82:130:0010, яка в подальшому розподілена між Компанією «Аджіндо Лімітед» (AGINDO LIMITED) та ОСОБА_1 , вибула із власності ОСОБА_2 на підставі судового рішення.

Крім того, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними посилання

ОСОБА_2 на неврахування того, що всупереч ухвали суду касаційної інстанції від 03 квітня 2017 року про зупинення виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 липня 2013 року банком відчужено ТОВ «БРІТІКО» земельну ділянку, оскільки станом на дату постановлення судом касаційної інстанції ухвали про зупинення дії судового рішення право власності на земельну ділянку вже було зареєстровано за ПАТ «Укрсоцбанк». У подальшому банк як власник нерухомого майна відчужив таке майно ТОВ «БРІТІКО».

Наведені обставини свідчать, що спірна земельна ділянка, яку ОСОБА_2 просить витребувати, неодноразово була відчужена після набуття даної земельної ділянки у власність банком.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що правочини, на підставі яких було відчужено спірну земельну ділянку у визначеному законом порядку, визнано недійсними. Звертаючись до суду з позовом та заявляючи вимоги про витребування земельної ділянки на підставі частини першої статті 388 ЦК України, ОСОБА_2 не заявляв вимог про визнання недійсними правочинів, на підставі яких земельну ділянку було відчужено.

До того ж задоволення віндикаційного позову ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки становитиме непропорційне втручання у право на мирне володіння майном дійсним власником такого майна, оскільки позивачем не доведено, що таке втручання не порушить справедливого балансу інтересів, а саме: позитивні наслідки вилучення спірного майна для захисту ОСОБА_2 є більш важливими, ніж дотримання права Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO LIMITED) та ОСОБА_1 , які законним шляхом за відповідну плату добросовісно набули у власність майно.

Додатково апеляційний суд зазначив, що з вимогами про поворот виконання заочного рішення у справі № 757/14247/13-ц (за позовом АТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на майно) ОСОБА_2 не звертався.

Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що іпотека на підставі договору, укладеного між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , є припиненою, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог АТ «Альфа-Банк».

Задоволення позовних вимог первісного позивача у даній справі дозволяє найбільш ефективно захистити порушені права та виключатиме додаткові судові процеси із формальних причин, які будуть необхідними у разі задоволення вимог ОСОБА_2 та АТ «Альфа-Банк».

Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду попередніх інстанцій у частині позовних вимог ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» та ОСОБА_2 , ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» відмовити, а позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 11 червня 2014 року у справі

№ 6-52цс14 та від 24 червня 2015 року у справі № 6-535цс15. Апеляційний суд відступив від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц. Дії Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO LIMITED) та ОСОБА_1 щодо розподілу земельної ділянки, яка раніше належала ОСОБА_2 , спрямовані на унеможливлення витребування її фактичним власником такої земельної ділянки. У постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі

№ 658/2798/16-ц зазначено: «позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що спірна ділянка вибула з її володіння поза її волею, що відповідно до статті 388 ЦК України є підставою для витребування майна у добросовісного набувача, тобто вимога містила віндикаційний характер. Отже, позивачем обрано належний спосіб захисту порушених прав та законних інтересів. Ураховуючи викладене, передчасним є висновок судів про відсутність підстав для задоволення позову щодо витребування майна із чужого незаконного володіння з тих підстав, що спірна земельна ділянка була закрита у зв`язку з її поділом, а, отже, ділянка щодо якої заявлено позов відсутня в натурі. Суди не встановили, які саме новоутворені земельні ділянки розташовані в межах земельної ділянки, яка є у власності ОСОБА_1 відповідно до державного акта, не встановили їх кадастрові номери, межі кожної новоутвореної земельної ділянки зі спірної ділянки, не навели мотивів відхилення доводів ОСОБА_1 про неможливість витребування цього нерухомого майна, власником якого є остання».

Оскарженими рішення покладено надмірний тягар на нього як власника, що становитиме непропорційне втручання у його право на мирне володіння майном. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України). Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті). За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Спірна земельна ділянка вибула із його володіння поза його волею на підставі судового рішення, яке у подальшому було скасовано, тому земельна ділянка підлягає витребуванню на підставі статей 387, 388 ЦК України.

У порушення норм процесуального закону на стадії розгляду справи по суті судом першої інстанції прийнято заяву ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» про уточнення способу виконання позову.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржуються у касаційному порядку в частині вирішення позовних вимог ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» та ОСОБА_2 . В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанції у касаційному порядку не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються.

Короткий зміст відзиву та відповіді на нього

У січні 2021 року від представника ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» надійшов відзив, у якому він просить касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін. Зазначає, що суди дійшли обґрунтованих висновків про відсутність підстав для застосування положень статті 388 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки

ОСОБА_2 добровільно за договором передав земельну ділянку в іпотеку та не виконав кредитного зобов`язання, забезпеченого договором іпотеки. Вчинення ОСОБА_2 дій щодо невиконання кредитного зобов`язання з одночасним перешкоджанням зверненню стягнення на предмет іпотеки шляхом судового оскарження реалізації прав іпотекодержателя виключно з формальних підстав (порядок звернення стягнення) без доведення відсутності підстав для реалізації іпотеки (тобто виключно з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи стягувача за рахунок майна) може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки особа використовує правомочність на шкоду майновим інтересам кредитора. Таким чином, позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, оскільки такий позов спрямований на одержання судового захисту права, яким ОСОБА_2 зловживав. Суди обґрунтовано задовольнили первісний позов у зв`язку з доведеністю факту неналежного виконання зобов`язань за договором процентної поворотної позики від 03 квітня 2017 року № 30/17.

У березні 2021 року від ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив, у якій він вказує, що представник ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» помилково вважає, що спірна земельна ділянка вибула не поза його волею, оскільки постановою Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 757/14247/13-ц за позовом банку до нього про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності встановлено, що банк не мав права оформляти право власності на предмет іпотеки за собою. За таких обставин ОСОБА_2 залишився законним власником нерухомого майна, яке було предметом іпотеки. Помилковими є також посилання на те, що витребування земельної ділянки становить втручання у право на мирне володіння спірного майна, оскільки ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» не є добросовісним набувачем.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі; у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 23 грудня 2020 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, що неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, а саме апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2020 року у справі № 755/10947/17, від 11 листопада 2020 року у справі

№ 206/6702/17, від 07 листопада 2018 року у справі № 658/2798/16-ц,

від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц, постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що відповідно до умов договору дарування житлового будинку від 29 квітня 2003 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

05 березня 2004 року ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0820 га на АДРЕСА_1 на підставі рішення Київської міської ради від 25 вересня 2003 року № 24/898.

18 жовтня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/4439, за умовами якого ОСОБА_2 надано грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Кредит надано окремими частинами в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 624 000,00 євро зі сплатою 11,5 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 17 жовтня 2022 року включно.

Того ж дня, 18 жовтня 2007 року, між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 02-10/3541, згідно з умовами якого останній передав в іпотеку нерухоме майно, а саме:

1) житловий будинок з надвірними спорудами, що складається з житлового будинку, позначеного на плані літерою «А», загальною площею 75,30 кв. м, житловою площею 33,00 кв. м, сараю-гаражу, що позначена на плані літерою «Б», сараю, що позначена на плані літерою «В», вбиральні, що позначена на плані літерою «Г», вбиральні, що позначена на плані літерою «Д», споруджень, що позначені на плані № 1-5, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 29 квітня 2003 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 5-2274, реєстраційний напис від 07 травня 2003 року за реєстровим номером 12044;

2) земельну ділянку загальною площею 0,0820 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :82:130:0010, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі державного акта про право приватної власності на землю серії КВ № 149923, виданого Київським міським головою 05 березня 2014 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 02-7-00292.

08 грудня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 18 жовтня 2007 року

№ 10-29/4439, якою зменшено максимальний ліміт заборгованості до

578 929,00 євро з наступним зниженням максимального ліміту заборгованості, починаючи з 10 липня 2009 року кожного 10 числа місяця ліміт заборгованості зменшується на 3 618,00 євро.

29 травня 2009 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін до договору кредиту від 18 жовтня 2007 року

№ 10-29/4439, яким змінено порядок погашення процентів, а саме: «сплата процентів, що були нараховані та прострочені за користування кредитними коштами в період з 01.10.2008 по 31.05.2009 у розмірі 46 306,69 євро, здійснюється в термін до 10.08.2009 включно».

22 червня 2009 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду про внесення змін до кредитного договору від 18 жовтня

2007 року № 10-29/4439, якою скасовано дію попередньої додаткової угоди від

29 травня 2009 року.

24 червня 2009 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 3 про внесення змін до кредитного договору від 18 жовтня

2007 року № 10-29/4439, якою збільшено кредитний ліміт до 631 568,27 євро, встановлено кінцевий термін погашення заборгованості до 17 жовтня 2027 року та змінено графік погашення кредитної заборгованості.

24 червня 2009 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін № 1 до іпотечного договору від 18. жовтня 2007 року

№ 02-10/3541 за реєстровим № 4889, яким встановлено кредитний ліміт у розмірі 631 568,27 євро, встановлено кінцевий термін погашення заборгованості до 17 жовтня 2027 та змінено графік погашення кредитної заборгованості.

04 квітня 2013 року ПАТ «Укрсоцбанк», яке є правонаступником АКБ СР «Укрсоцбанк», направило вимогу ОСОБА_2 , в якій зазначило про необхідність не пізніше 30 днів з дня отримання даного повідомлення виконати порушене зобов`язання за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 18 жовтня 2007 року № 10-29/4439 щодо сплати грошових коштів у сумі 968 949,25 євро або передати у власність ПАТ «Укрсоцбанк» предмет іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Того ж дня, 04 квітня 2013 року, ПАТ «Укрсоцбанк» направило вимогу

ОСОБА_2 , в якій вимагало не пізніше 30 днів з дня отримання даного повідомлення виконати порушене зобов`язання за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 16 серпня 2007 року № 10-29/4028 щодо сплати грошових коштів у сумі 2 466 814,00 доларів США або передати у власність ПАТ «Укрсоцбанк» предмет іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до даних із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 березня 2014 року, індексний номер 18876075, земельна ділянка площею 0,082 за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :82:130:0010 належить ПАТ «Укрсоцбанк» на праві приватної власності на підставі рішення Печерського районного суду міста Києва

від 31 липня 2013 року у справі № 757/14247/13-ц.

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 31 липня

2013 року у справі № 757/14247/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року, позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. У рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 18 жовтня 2007 року у розмірі

9 617 000,00 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що складається з: житлового будинку, позначеного на плані літ. «А», загальною площею 75,3 кв. м, житловою площею 33 кв. м, сараю-гаражу, що позначений на плані літ. «Б», сараю, що позначений на плані літ. «В», вбиральні, що позначені на плані літ. «Г», вбиральні, що позначені на плані літ. «Д», споруджень, що позначені на плані № 1-5, та земельну ділянку загальною площею 0,0820 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовані по АДРЕСА_1 . Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 757/14247/13-ц заяву ОСОБА_2 , який діє через представника ОСОБА_5 , задоволено. Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 липня 2013 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 27 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

03 квітня 2017 року між ТОВ «БРІТІКО» та ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» укладено договір процентної поворотної позики № 30/17, за умовами якого ТОВ «БРІТІКО» отримало процентну поворотну позику у розмірі 16 968 000,00 грн зі строком повернення до 03 квітня 2018 року.

10 квітня 2017 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «БРІТІКО» укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за № 674, та підписано акт прийому-передачі, за яким ТОВ «БРІТІКО» придбало земельну ділянку, площею

0,082 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :82:130:0010, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 1.4 даного договору відчужувана земельна ділянка належала ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 липня 2013 року у справі № 757/14247/13-ц. Державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Сохнич К. М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 34713476, яким проведено державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна, на земельну ділянку з реєстраційним номером 00, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :82:130:0010, за ТОВ «БРІТІКО».

Відповідно до договору № 16/02-18/2 про надання земельної ділянки в користування для забудови (суперфіцій) від 16 лютого 2018 року та акту приймання-передачі ТОВ «БРІТІКО» передало ОСОБА_3 в суперфіцій земельну ділянку площею 0,0820 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :82:130:0010, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , строком до 31 грудня 2019 року.

27 лютого 2018 року державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Нациною М. О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №39901136, яким проведено державну реєстрацію іншого речового права, права забудови земельної ділянки (суперфіцій) на земельну ділянку з реєстраційним номером 00, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :82:130:0010 за ОСОБА_3 .

Додатковим договором від 02 квітня 2018 року до договору процентної поворотної позики від 03 квітня 2017 року № 30/17 внесено зміни, зокрема строк повернення продовжено до 01 серпня 2018 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за договором процентної поворотної позики від 03 квітня 2017 року № 30/17 між ТОВ «БРІТІКО» та ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» 10 липня 2018 року укладено договір іпотеки, за яким ТОВ «БРІТІКО» передало в іпотеку земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :82:130:0010 з оцінкою в

7 462 673,63 грн.

12 липня 2018 року ТОВ «БРІТІКО» продало вищезазначену земельну ділянку в рівних частках по Ѕ Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO LIMITED) та фізичній особі ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу.

Того ж дня, 12 липня 2018 року, державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Сохнич К. М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 42034995, яким проведено державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна, спільна часткова, розмір частки 1/2 на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :82:130:0010, за ОСОБА_1 .

Також 12 липня 2018 року державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Сохнич К. М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 42035209, яким проведено державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна, спільна часткова, розмір частки 1/2 на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :82:130:0010, за компанією «Аджіндо Лімітед» (AGINDO LIMITED).

Відповідно до договору поруки від 12 липня 2018 року № 12/07-18, укладеного між ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» і Компанією «Аджіндо Лімітед» (AGINDO LIMITED) та ОСОБА_1 останні субсидіарно поручилися за виконання ТОВ «БРІТІКО» зобов`язань за договором процентної поворотної позики від 03 квітня 2017 року №30/17.

12 липня 2018 року компанія «Аджіндо Лімітед» (AGINDO LIMITED) та ОСОБА_1 (далі - іпотекодавці) передали в іпотеку ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» (далі - іпотекодержатель) належну їм на праві спільної часткової власності земельну ділянку площею 0,0820 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :82:130:0010 за договором про внесення змін до договору іпотеки від 10 липня 2018 року.

Заявою від 19 липня 2018 року, зареєстрованою у реєстрі за № 1365 ТОВ, «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» надало згоду Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO LIMITED) та ОСОБА_1 , як іпотекодавцям, на поділ у натурі предмету іпотеки.

Відповідно до договору про поділ майна в натурі від 19 липня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та Компанією «Аджіндо Лімітед» (AGINDO LIMITED), останні розподілили належну їм на праві власності по Ѕ частці кожному земельну ділянку площею 0,082 га, з кадастровим номером :82:130:0010 по 0,410 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_1 та Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO LIMITED), згідно з планом поділу земельної ділянки.

За договором від 04 грудня 2018 року про внесення змін до договору іпотеки

від 10 липня 2018 року іпотекодавці передали в іпотеку іпотекодержателю належні їм на праві власності земельні ділянки по 0,410 га із оцінкою в

7 462 673,63 грн (по 3 731 336,82 грн кожна).

06 серпня 2018 року ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» звернулося до ТОВ «БРІТІКО» з вимогою про усунення порушень № 06/08-18 щодо виконання зобов`язань за договором процентної поворотної позики від 03 квітня 2017 року

№ 30/17.

Відповідно до акту звіряння взаємних розрахунків за період з 01 квітня

2017 року до 06 серпня 2018 року між ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» та ТОВ «БРІТІКО» за договором від 03 квітня 2017 року № 30/17 заборгованість ТОВ «БРІТІКО» складала 9 490 883,42 грн та відсотки у розмірі 122 883,22 грн.

02 листопада 2018 року ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» звернулося до ОСОБА_1 та Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO LIMITED), як майнових поручителів, з вимогою про усунення порушень № 02/11-18/1 та № 02/11-18/2 щодо виконання зобов`язань за договором процентної поворотної позики від

03 квітня 2017 року № 30/17, вказавши що ТОВ «БРІТІКО» сплатило грошові кошти в сумі 7 462 000,00 грн; вимагало повернути 1 906 000,00 грн та нараховані відсотки у сумі 122 883,42 грн, а також штраф у розмірі

2 342 000,000 грн.

Листом від 19 листопада 2018 року Компанія «Аджіндо Лімітед» (AGINDO LIMITED) повідомила про неможливість сплатити боргу ТОВ «БРІТІКО», але водночас визнала зобов`язання за договором поруки від 12 липня 2018 року

№ 12/07-18 та право ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» звернути стягнення на майно за договором іпотеки від 10 липня 2018 року зі змінами від 12 липня 2018 року.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Щодо позовних вимог ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» про звернення стягнення на предмет іпотеки

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

У пункті 1 частини першої статті 20 ГПК України передбачено, що справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 415/2542/15-ц (провадження № 14-40цс18) зазначено, що «з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII господарські суди мають юрисдикцію, зокрема, щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 (провадження № 12-170гс18) вказано, що «законодавець відніс до юрисдикції господарських судів такі справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. З дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII до юрисдикції господарських судів належать спори щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 910/9362/19 (провадження № 12-180гс19) зроблено висновок, що «до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 (провадження № 12-170гс18), від 19 березня 2019 року у справі № 904/2526/18 (провадження № 12-272гс18). Велика Палата Верховного Суду додатково звертає увагу на те, що положення пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України пов`язують належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не з об`єднанням позовних вимог до боржника у забезпечувальному зобов`язанні з вимогами до боржника за основним зобов`язанням, а з тим, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці».

Відповідно до статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

У справі, що переглядається, спір виник щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання і сторонами основного зобов`язання є юридичні особи. Тому судам необхідно було закрити провадження у справі в частині вимог ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» до Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO Limited), ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного, а має розглядатися в порядку господарського судочинства.

Таким чином, рішення та постанова судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню у частині задоволення позову ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» до Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO Limited), ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки із закриттям провадження у даній справі в означеній частині вимог.

Відповідно до частини четвертої статті 414 ЦПК України (в редакції, чинній станом з 08 лютого 2020 року) у разі закриття судом касаційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача постановляє в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків закриття провадження щодо кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, чи передачі справи частково на новий розгляд або для продовження розгляду. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 до Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO Limited), ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, відновлення становища, що існувало до порушення права

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що витребування земельної ділянки на його користь може становити втручання в мирне володіння добросовісними набувачами таким майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в указаній частині вимог, додатково зазначив, що: 1) ОСОБА_2 не заявляв вимог про визнання недійсними правочинів, на підставі яких земельну ділянку було відчужено; 2) задоволення віндикаційного позову ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки становитиме непропорційне втручання у право на мирне володіння майном дійсним власником такого майна, оскільки позивачем не доведено, що таке втручання не порушить справедливого балансу інтересів, а саме: позитивні наслідки вилучення спірного майна для захисту ОСОБА_2 є більш важливими, ніж дотримання права Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO LIMITED) та ОСОБА_1 , які законним шляхом за відповідну плату добросовісно набули у власність майно; 3) ОСОБА_2 не звертався з вимогами про поворот виконання заочного рішення у справі № 757/14247/13-ц (за позовом АТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на майно).

Колегія суддів не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції з таких підстав.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України)

Згідно частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 206/6702/17 зазначено, що «Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі

№ 6-54цс17). За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження

№ 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2110/15-ц та № 522/2201/15-ц (провадження № 14-247цс18 та

№ 14-179цс18 відповідно). Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12). У пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду

від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Відповідно, суди в оцінці обставин справи зобов`язані були керуватися тим, що для визначення факту вибуття майна необхідно застосовувати наведений правовий висновок. З урахуванням цього, позивач має розглядатися такою особою, яка втратила володіння своїм майном з моменту державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку за відповідачами у передбачений законодавством спосіб. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, усіх договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі

№ 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 01 жовтня 2019 року у справі

№ 911/2034/16 (провадження № 12-303гс18).».

У пунктах 70-72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня

2018 року у справі № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18) вказано, що: «Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388). За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у наданих заявником копіях постанов Верховного Суду України від 11 червня 2014 року у справі № 6-52цс14 та від 24 червня

2015 року у справі № 6-535цс15. Велика Палата Верховного Суду з цим висновком Верховного Суду України погоджується.».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року у справі № 645/747/16-ц (провадження № 61-5240св19) зазначено, що: «Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. При цьому набувач визнається недобросовісним, якщо він знав чи повинен був знати, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати, тобто якщо знав чи повинен був знати про неправомірність свого володіння. За змістом частини 5статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто набувач уважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Статтею 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту як визнання добросовісним набувачем. Законодавчі обмеження матеріально-правових спорів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55,124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, не передбачений ст.16 ЦК України, якщо такий є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Відтак вимога про визнання добросовісним набувачем та залишення майна у власності не підлягає задоволенню, оскільки не може вважатися ефективним способом захисту та не має наслідком відновлення порушеного права. Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК України має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК України), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна (пункти 23, 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10 березня 2021 року у справі № 912/1711/20 зазначено, що «формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема, внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.».

У справі, що переглядається, при вирішенні позову ОСОБА_2 суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог із посиланням на взаємовиключні підстави (позивач не заявляв вимог про визнання недійсними правочинів, на підставі яких земельну ділянку було відчужено, і водночас зазначив, що витребування земельної ділянки становитиме непропорційне втручання у право на мирне володіння майном дійсним власником такого майна); не врахував, що при витребуванні майна оспорювання правочинів щодо спірного майна не є ефективним способом захисту права власника; залишив поза увагою те, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею; не досліджував питання добросовісності набувачів майна та не визначив статус компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO Limited) та ОСОБА_1 як набувачів спірного майна і не встановив, чи є вони добросовісними/недобросовісними набувачами. Тому зробив передчасний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).

Згідно з частиною п`ятою статті 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Аналіз змісту позовної заяви ОСОБА_2 свідчить про те, що окрім вимоги про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, він також просив відновити становище, яке існувало до порушеннящодо земельної ділянки шляхом визнання недійсним договору про поділ майна в натурі

від 19 липня 2018 року та скасування державної реєстрації прав власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 28 грудня 2018 року щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :82:130:0060 та :82:130:0060.

Разом з тим, при апеляційному перегляді справи суд апеляційної інстанції у порушення норм процесуального взагалі не розглянув вимог ОСОБА_2 про відновлення становища, яке існувало до порушування права, шляхом визнання недійсним договору та скасування державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, не перевірив наявності підстав для відмови чи задоволення вказаних вимог і не зробив жодних висновків по суті цих позовних вимог.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги з урахуванням висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року у справі

№ 645/747/16-ц (провадження № 61-5240св19), дають підстави для висновку, що: оскаржені рішення у частині позовних вимог ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» ухвалені без додержання норм процесуального права; оскаржена постанова апеляційного суду у частині позовних вимог ОСОБА_2 не відповідає висновкам щодо застосування норм права, викладеним у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 206/6702/17; від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18); від 30 вересня 2020 року у справі № 645/747/16-ц (провадження № 61-5240св19)та від 10 березня 2021 року у справі

№ 912/1711/20.

У зв`язку із наведеним колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу належить задовольнити частково; оскаржені рішення у частині позовних вимог ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» скасувати, провадження в справі в цій частині вимог закрити та повідомити, що розгляд цих вимог віднесений до юрисдикції господарського суду; оскаржену постанову апеляційного суду у частині позовних вимог ОСОБА_2 скасувати і передати справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 255, 256, 400, 409, 411, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року у частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» до Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO Limited), ОСОБА_1 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «БРІТІКО», Акціонерне товариство «Альфа-Банк», ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, скасувати.

Провадження у справі № 757/61314/18-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» до Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO Limited), ОСОБА_1 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «БРІТІКО», Акціонерне товариство «Альфа-Банк», ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки закрити.

Повідомити Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент», що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції господарського суду.

Постанову Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року у частині позовних вимог ОСОБА_2 до Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO Limited), ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, відновлення становища, що існувало до порушення права, скасувати.

Передати справу № 757/61314/18-ц у частині позовних вимог ОСОБА_2 до Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO Limited), ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, відновлення становища, що існувало до порушення права, на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2020 року та постанова Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року в скасованих частинах втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук

М. Ю. Тітов