КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року місто Київ.

Справа 753/16937/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8679/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Желепи О.В.

суддів Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

при секретарі Міщенко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2020 року ( у складі судді Трусової Т.О.,інформація щодо дати постановлення повного тексту відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Філії Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у місті Києві Коровайко Оксани Сергіївни, Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання протиправним та скасування запису про перехід права власності,-

встановив:

У березні 2018 р. ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до державного реєстратора Філії Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у місті Києві Коровайко Оксани Сергіївни (далі - державний реєстратор Коровайко О.С., відповідач 1) та Публічного акціонерного товариства «Уксоцбанк» , правонаступником прав та обов`язків якого є АТ "Альфа-Банк" про визнання протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08.11.2017, індексний номер 38019898, про реєстрацію права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за ПАТ «Укрсоцбанк».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюване рішення було прийняте з порушенням Законів України «Про іпотеку», «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а саме: реєстратору не подавались належні документи, які свідчать про те, що ПАТ «Укрсоцбанк» є правонаступником ТзОВ «УніКредит Банк», яке було іпотекодержателем вищевказаної квартири, письмове рішення про придбання предмету іпотеки у власність та документи, що підтверджують підстави та суму заборгованості; позивач не отримував вимоги, передбаченої статтею 35 Закону України «Про іпотеку»; квартира підпадає під дію мораторію, оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позивача і її площа не перевищує 140 кв.м.

З урахуванням заяви про зміну предмету позову, поданої до закінчення підготовчого засідання, позивач просив визнати протиправними та скасувати запис № 23258700 про право власності ПАТ «Укрсоцбанк» на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що був внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08.11.2017, індексний номер 38019898.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2020 року відмовлено у задоволені позову.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 28.04.2021 року подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Так як, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, невірно оцінено докази та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвели до невірного вирішення справи по суті.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не було надано правової оцінки доводам Позивача про недотримання Реєстратором під час прийняття оспорюваного Рішення п. 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 та пп. 9.3.1 Договору іпотеки. Судом не було досліджено, що між банком та боржником існує спір щодо наявності боргу за кредитом. Також судом першої інстанції не було взято до уваги, що лист-повідомлення, що наданий Банком Реєстратору не відповідає вимогам Закону України «Про іпотеку». Висновок суду про недоведеність вимог в частині порушення банком Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі по тексту Закон "Про мораторій.." не відповідає фактичним обставинам справи.

Вказує, що Відповідачі протягом розгляду справи , заперечуючи проти позову в частині заборони звертати стягнення на майно позивача під час дії мораторію, жодного разу не посилались на наявність у позивача іншого житла. Відповідачам було б достатньо надати інформацію з ЄДР щодо такого конкретного майна у власності Позивача. Довести існування факту в даному випадку значно простіше, ніж його відсутність. Відповідачі взагалі не оспорювали факт відсутності у Позивача іншого житла у власності, а тому незрозуміло, чому суд зробив висновок, що наявність у Позивача іншого житла є більш вірогідною ніж його відсутність.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи не подано.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представникдоводи апеляційної скарги підтримали, просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення скасувати та постановити нове про задоволення позову.

Представник відповідача АТ «Альфа-Банк» у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення позивача та його представника перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 17.04.2008 між Товариством з обмеженою відповідальністю «УніКредит Банк» (далі - ТОВ, «УніКредит Банк», банк) та ОСОБА_1 (позичальником) було укладено договір про іпотечний кредит № CLTR-34, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в розмірі 172 000 дол. США під 12% річних на строк до 17.04.2028.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 17.04.2008 між його сторонами було укладено нотаріально засвідчений іпотечний договір № CLTR-34/S, згідно з умовами якого ОСОБА_1 (іпотекодавець) передає банку (іпотекодержателю) в іпотеку належну йому на праві власності квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо виконання і іпотекодавцем кожного і всіх його зобов`язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього (пункт 3.1. статті 3 іпотечного договору).

Згідно з умовами, визначеними статтею 9 іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань по кредитному договору в порядку, встановленому законодавством України (в т.ч. статтею 37 Закону України «Про іпотеку») та умовами цього договору; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-які особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому законодавством України (в т.ч. статтею 38 Закону України «Про іпотеку»).

Іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених цим договором.

За рішенням іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватися в позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання згідно з цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до наведених нижче умов.

У випадку набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавець за цим договором підтверджує свою згоду на передачу у власність іпотекодержателя предмета іпотеки. При цьому різниця між вартістю предмета іпотеки (визначеною на підставі експертної оцінки предмета іпотеки та/або на підставі зафіксованої в цьому договорі оцінки предмета іпотеки сторонами) та фактичною сумою заборгованості іпотекодавця перед іпотекодержателем на дату прийняття іпотекодержателем одностороннього рішення про придбання предмета іпотеки у власність підлягає відшкодуванню іпотекодавцю.

Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на прийняття іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя (придбання предмету іпотеки у вл асність) у випадку виникнення у іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору та вимог чинного законодавства України.

Цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про придбання предмета іпотеки у власність мають силу правовстановлюючих документів та засвідчують перед права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя. Право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодержателя з дати прийняття ним письмового рішення про прийняття предмета іпотеки у власність.

Згідно з даними статуту ПАТ «Укрсоцбанк», затвердженого рішенням позачергових загальних зборів акціонерів від 18.07.2017, погодженого Національним Банком України 27.07.2017, у грудні 2013 р. ПАТ «Укрсоцбанк» стало правонаступником усіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «УніКредит Банк», яке в свою чергу, було правонаступником низки банківських установ, в тому числі і ТОВ «УніКредит Банк».

Рішенням державного реєстратора Філії Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у місті Києві Коровайко О.С. від 08.11.2017 (індексний номер 38019898) проведено державну реєстрацію права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за ПАТ «Укрсоцбанк», та внесено запис про право власності за номером 23258700.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 06.12.2017 № 106343144 вбачається, що підставою для проведення оспорюваних реєстраційних дій слугували такі документи: повідомлення про звернення стягнення, серія та номер: CLTR-34, виданий 07.09.2017, видавник: ПАТ «Укрсоцбанк»; договір про іпотечний кредит, серія та номер: CLTR-34, виданий 17.04.2008, видавник: сторони; довідка-розрахунок заборгованості, серія та номер 10.1-87/21228, виданий 08.11.2017, видавник: ПАТ «Укрсоцбанк»; іпотечний договір, серія та номер: CLTR-34/S, виданий 17.04.2008, видавник: приватний нотаріус Русанюк З.З.; звіт про незалежну оцінку вартості квартири, серія та номер: ВА 170919-006, виданий 19.09.2017, видавник: ТОВ «Бізнес ассіст»; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: б/н, виданий 12.09.2017, видавник: Укрпошта.

У вересні 2019 р. єдиний акціонер АТ «Укрсоцбанк» прийняв рішення про його припинення шляхом приєднання до АТ «Альфа Банк», а у жовтні 2019 р. на підставі передавального акту АТ «Альфа Банк» стало правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк».

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що державному реєстратору були надані всі передбачені законом документи для реєстрації переходу права власності, спірна квартира має загальну площу 72 кв.м. та використовується як місце постійного проживання позивача та членів його сім`ї, що підтверджується фактом їх реєстрації за вищевказаною адресою, проте жодних доказів відсутності у власності позивача іншого житла суду не надано, тобто не доведено наявність усіх передбачених Законом № 1304-VII умов для застосування мораторію на стягнення на предмет іпотеки. Тому суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування запису про право власності.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

Щодо вирішення позовних вимог до державного реєстратора, колегія суддів вважає, що в задоволенні таких вимог має бути відмовлено з огляду на те, що державний реєстратор є неналежним відповідачем.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

У пунктах 36-38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18) вказано, що: «державний реєстратор є неналежним відповідачем у справі № 570/3439/16-ц стосовно внесення до державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про державну реєстрацію права власності на житловий будинок і земельну ділянку за третьою особою. Належним відповідачем у такій справі має бути третя особа, з якою позивач, на її думку, має право спільної сумісної власності на вказані об`єкти. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача , суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц; від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц; від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц; від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц.

Стосовно вирішення позовних вимог до банку , до якого в порядку звернення стягнення на майно в позасудовий спосіб, перейшло право власності на будинок, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» ; норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Судом встановлено, що реєстрація права власності на спірну квартиру за ПАТ "Укрсоцбанк" відбулася на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» (право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки) та відповідного застереження в іпотечному договорі.

Як вже зазначалося вищезгідно з умовами, визначеними статтею 9 іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань по кредитному договору в порядку, встановленому законодавством України (в т.ч. статтею 37 Закону України «Про іпотеку») та умовами цього договору; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-які особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому законодавством України (в т.ч. статтею 38 Закону України «Про іпотеку»).

Іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених цим договором.

З наведеного слідує, що реалізація предмета іпотеки повинна проводитися на підставі договору іпотеки з дотриманням положень статті 35 Закону України «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку.

Проте, відповідачем не надано суду належних доказів направлення іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення кредитного зобов`язання, копії списків згрупованих поштових відправлень та рекомендованих повідомлень не містять додаткових доказів щодо того, що позивачем отримано саме повідомлення письмової вимоги. (а.с. 61-63)

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасову заборону на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Таким чином, враховуючи що квартира АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки, передана банку в забезпечення виконання умов споживчого кредиту, виданого у доларах США, використовується позивачем як місце постійного проживання його та членів сім`ї, загальна площа квартири становить 72 кв.м., на нього не можливо звернути стягнення у відповідності до положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «Альфа-Банк».

Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що відповідачем ні в суді першої інстанції ні в апеляційному суді не заперечувалось та не спростовувалось того факту, що вказана квартира є єдиним постійним місцем проживання позивача та членів його родини.

Крім того, до апеляційного суду позивачем надано витяг з реєстру права власності, яким додатково підтверджено, що позивач іншого нерухомого майна, окрім того на яке звернуто стягнення немає.

За наслідками прийнятого державного реєстратора Філії Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у місті Києві Коровайко Оксани Сергіївни оскаржуваного рішення про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Альфа-Банк» на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі, фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Тобто, саме кредитор мав довести, що він мав право під час дії закону № 1304-VII "Про мораторій.." звернути стягнення на житло позивача в позасудовий спосіб, оскільки останній окрім іпотечного, майна має інше нерухоме майно, яке може використовувати для свого проживання та проживання родини.

Проте таких заперечень банк до суду не подав. Доказів наявності у позивача іншого житла суду не надано. Представники банку, заперечуючи проти позву наполягали на тому, що Закон № 1304-VII не підлягає до застосування, оскільки звернення стягнення відбувається в позасудовий спосіб, проте існуюча судова практика свідчить про те, що і в позасудовий спосіб не можна звертати стягнення на іпотечне майно, яке підпадає під дію Закону№ 1304-VII"Про мораторій .."

Такі висновки узгоджуються із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18.

Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Розглядаючи справу в частині вирішення вимог, заявлених до банку, суд першої інстанції не звернув увагу на зазначені обставини, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з прийняттям постанови про часткове задоволення позову та скасування запису про перехід права власності до банку в порядку звернення стягнення на іпотечне майно під час дії закону "Про мораторій".

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 сплатив судовий збір на загальну суму 1762,00 грн, з яких 704,8 грн. судовий збір за подачу позову, 1057,20 грн. - за подачу апеляційної скарги. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог до банку, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з АТ "Альфа-Банк"

На підставі викладеного та керуючись статтями 268, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2020 року в частині вирішення позовних вимог до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» скасувати та постановити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про скасування запису про право власності задовольнити

Скасувати запис № 23258700 про право власності ПАТ «Укрсоцбанк» на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що був внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08.11.2017, індексний номер 38019898.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві ) гривні 00 копійок.

Реквізити сторін:

Акціонерне товариство «Альфа-Банк» ( , за адресою: 03150, м. Київ, вул. В. Васильківська, 100)

ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 )

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 червня 2021 року.

Головуючий О.В.Желепа

Судді В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик