Номер провадження: 22-ц/813/4480/21
Номер справи місцевого суду: 495/1075/19
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Каплуна Олега Борисовича на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вона є спадкоємцем після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , яка є її сестрою. Після смерті останньої позивач успадкувала квартиру в м.Одесі, а згодом дізналась, що ОСОБА_3 належить і земельна ділянка в смт Затоці Б.Дністровського району, СТ «Авангард», ділянка НОМЕР_1 , загальною площею 0,063 га. У зв`язку з тим, що у позивача відсутній документ, що посвідчує право власності на землю (державний акт) і нотаріус з цих підстав у видачі свідоцтва їй відмовив, вона звернулася до суду та просила визнати за нею право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_3 , а саме на земельну ділянку № НОМЕР_1 , загальною площею 0,063 га, розташованою за адресою: Б.Дністровський район, смт Затока, СТ «Авангард».

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності на земельну ділянку площею 0,063 га, розташовану за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, смт Затока, садівниче товариство «Авангард», земельна ділянка № НОМЕР_1 .

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Каплун Олег Борисович подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 грудня 2019 року скасувати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи на 26.01.2021 року на 14-00 г., сторони до суду не з`явилися, причини неявки не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи в режимі відео конференції не подавали.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Каплуна Олега Борисовича підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції усім зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов, визнаючи за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності на земельну ділянку площею 0,063 га, розташовану за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, смт Затока, садівниче товариство «Авангард», земельна ділянка № НОМЕР_1 , суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності цих позовних вимог.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам, заснований на законодавстві та є вірним.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що:

-у березні 2016 року померла ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 03.04.2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №3509 (а. с. 5);

-після смерті ОСОБА_3 залишилась спадщина, а саме: квартира під АДРЕСА_1 , яка належала померлій на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Шостою Одеською державною нотаріальною конторою;

-за життя ОСОБА_3 заповіту не залишила. ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ), є спадкоємцем другої черги за законом, оскільки вона є рідною сестрою померлої, що підтверджується Свідоцтвом про народження ОСОБА_4 , виданого 30.06.1965 року серії НОМЕР_4 , Свідоцтвом про одруження від 8 вересня 1970 серія НОМЕР_5 та Свідоцтвом про народження ОСОБА_5 , виданого 13.09.1956 року серії НОМЕР_6 , Свідоцтвом про одруження від 2 липня 1977 року серія НОМЕР_7 ;

-17 січня 2017 року державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори, було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на відповідне спадкове майно;

- ОСОБА_2 згодом дізналася про інше спадкове майно, яке залишилось від ОСОБА_3 , а саме про земельну ділянку загальною площею 0,063 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ;

-з метою отримання документів які підтверджують наявність права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку загальною площею 0,063 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 звернулась із запитом до архіву Білгород-Дністровської міської ради з проханням надати їй копію Статуту садівницького співтовариства «Авангард», членом якого була померла, та копію Рішення Затоківської селищної Ради № 8 від 27 березня 1998 року про затвердження відповідного Статуту, а також копію Рішення Затоківської селищної ради від 21 жовтня 1999 № 82.

Відповідно до п. 141 Додатку № 1 до Рішення Затоківської селищної ради № 82 від 21.10.1999р. «Про передачу громадянам - членам садівничого товариства «АВАНГАРД» у приватну власність земельних ділянок» ОСОБА_3 Затоківською селищною Радою було передано у приватну власність земельну ділянку, загальною площею 0,063 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Зважаючи на отримані з архіву документи, ОСОБА_2 звернулася до державного нотаріуса для видачі їй Свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказане спадкове майно.

Державним нотаріусом Приморської районної державної нотаріальної контори м. Одеси 04.02.2019 року було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на відповідну частину спадкового майна у зв`язку з тим, що заявниця не надала нотаріусу документ, що посвідчує право власності на нерухоме майно (відповідно до норм діючого під час надання Затоківською селищною радою земельної ділянки померлій законодавства, документом, що посвідчує право власності на землю був Державний акт на землю), повідомивши, що такий відсутній.

Судова колегія виходить з такого.

Відповідно до ст.1216 ЦК України: спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

У відповідності до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування»: у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Встановивши, що позивач є єдиним спадкоємцем, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , яка за життя на підставі рішення Затоківської селищної ради № 82 від 21.10.1999 року «Про передачу громадянам - членам садівничого товариства «АВАНГАРД» у приватну власність земельних ділянок» отримала державний акт про право приватної власності на земельну ділянку, загальною площею 0,063 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3493 від 15.07.2001 року, оригінал якого відсутній, у зв`язку з яким нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на дане нерухоме майно і роз`яснено про право спадкоємця звернутися до суду за захистом своїх прав, районний суд набув обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог і наявність підстав для задоволення позову про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції через неврахування судом пропуску строку прийняття спадщини і відсутністю звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини є неспроможними, виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається, що в свідоцтві про смерть рідної сестри позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 вказано - березень 2016 року, що в розумінні глави 18 ЦК України, означає, що 6-ти місячний строк прийняття спадщини спливає в останній день вересня 2016 року.

Зі змісту постанови нотаріуса від 04.02.2018 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом вбачається, що до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини позивач звернулася не пізніше 23 вересня 2016 року - день, коли нотаріусом за заявою позивача відкрито спадкову справу після смерті ОСОБА_3 , тобто до спливу 6-ти місячного строку прийняття спадщини і настання останнього дня вересня 2016 року.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку для прийняття спадщини і не набуття статусу спадкоємця після смерті ОСОБА_3 не відповідають встановленим у справі обставинам і не засновані на законі.

Інших доводів в апеляційній скарзі не наведено, а судом апеляційної інстанції не встановлено обставин застосування положень частини 4 статті 367 ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Каплуна Олега Борисовича - залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 02.02.2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова