Справа№592/94/20
Провадження №2/592/32/21

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2021 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г. ,

за участю секретаря судового засідання: Алфімової І. В. ,

позивачки: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: адвоката Муйдінова Р. М. ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання дитини, -

В С Т А Н О В И В :

03.01.2020 року ОСОБА_1 звернулася до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання дитини, із змісту якого вбачається, що з 24.09.2005 року перебувала у шлюбі з відповідачем, який був розірваний рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 07.03.2012 року. Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з нею, знаходиться на її утриманні. Дана обставина підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, свідоцтвом про народження дитини. Відповідно до вимог ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням, не потребують повторного доказування. Згідно рішенню Зарічного районного суду м. Суми від 12.01.2012 року з відповідача було стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 400,00 грн. щомісячно, до досягнення ним повноліття. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.03.2013 року відповідача було позбавлено батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вона зазначає про те, що не має статусу матері-одиначки, оскільки не підпадає до даної категорії після позбавлення батьківських прав відповідача. Жодної державної допомоги в зв`язку з цим на утримання дитини вона не має. В зв`язку зі вступом в шлюб прізвище позивачки було змінено на ОСОБА_4 . Вона зазначила про те, що на сьогоднішній день її матеріальне становище погіршилося, тому що на даний час вона не працює, а тому не може в повній мірі забезпечити дитину. Також вона наголошує на тому, що їхній син має статус дитини-інваліда (діагноз: ДЦП) , посвідчення серії НОМЕР_1 від 04.08.2008 року. Відповідач офіційно не працює, інших дітей не має, являється фізично здоровим для того, щоб працювати (фізичних вад не має) , йому ніщо не перешкоджає знайти офіційну роботу, оскільки на сьогоднішній день в оголошеннях її безліч. Він працює неофіційно, без оформлення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. А розмір аліментів повинен бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. На сьогодні їхній син потребує значно більшого догляду та матеріальних коштів, у зв`язку з чим збільшуються потреби в лікуванні, навчанні, розвитку та іншому, ніж це було 8 років тому. З моменту розлучення на більше відповідач коштів не дає і всі витрати вона несе самостійно, окрім призначених 400 грн. , які він став сплачувати тільки після розгляду судової справи по ухиленню від аліментів, яку розглядав Ковпаківський районний суд м. Суми, де відповідачу було призначено громадські роботи. Звісно після цього відповідач став сплачувати аліменти, і то, не дивлячись на смішну суму призначених 400 грн. 00 коп. сплачує кожного місяця 396 грн. , що вона вважає знущанням. Відповідно до ст. 180 СК України відповідач, як батько, зобов`язаний утримувати свою неповнолітню дитину. Підставами звернення до суду є законодавчі зміни, внесені до ст. 182 СК України, у зв`язку з чим вона має право на більший розмір аліментів, ніж визначений рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12.01.2012 року. Крім того, їхня спільна дитина виросла, у зв`язку з чим для гармонійного розвитку та для забезпечення його необхідного життєвого рівня необхідно більше коштів. Оскільки їхня дитина має статус дитини-інваліда, вона повинна постійно лікуватися та підтримувати свій стан здоров`я, що теж призводить до великих фінансових затрат, які б вона могла витратити на її виховання та забезпечення, дитина повинна найчастіше отримувати реабілітаційні послуги (масажі, санаторне лікування, яке за державні кошти отримувала останній раз в 2011 році, кожного року вона намагається забезпечити лікування за свій кошт, а це на сьогоднішній день приблизно 10000 грн. на тиждень тільки перебування дитини, басейн, фізичний реабілітолог тощо) , оскільки йде період формування росту та фізичного розвитку дитини. Також в зв`язку зі станом здоров`я дитина потребує репетиторів, а це додаткові кошти, оскільки вона навчається в звичайній школі, що дуже позитивно відображається на дитині, але нарівні з однокласниками в навчанні значно відстає, але вона намагається досягти того, щоб дитина отримувала повний всебічний розвиток. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) . Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Ст. 141 СК України встановлено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ст. 8 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. В п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів № 3 від 15.05.2003 року зазначено про те, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів та додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні окремо. На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 141, 180-182, 185, 190 СК України; ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини; ст. 8 Закону України Про охорону дитинства , вона просила: 1. Постановити ухвалу про відкриття провадження по справі. 2. Збільшити розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12.01.2012 року на її користь, на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше п`ятдесяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дати подання позову до досягнення дитиною повноліття. 3. Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь додаткові витрати на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , періодично щомісяця 1500 грн. на ряд фізичних реабілітаційних послуг та для навчання. 4. Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів та додаткових витрат за один місяць. 5. Покласти судові витрати на відповідача. Вона підтверджує про те, що нею не було подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав до цього чи іншого суду на території України (вхідний № 263/20 від 03.01.2020 року) (а. с. 1-3) .

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 15.01.2020 року у справі № 592/94/20, провадження № 2/592/755/20 було відкрито спрощене позовне провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Розгляд справи було ухвалено проводити в судовому засіданні, яке відбудеться 27.02.2020 року об 11 годині 00 хвилин, в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми (м. Суми, вул. Першотравнева, буд. 12, зал № 11) з повідомленням сторін. Було ухвалено встановити відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення йому цієї ухвали, протягом якого він має право подати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України. Одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи копію відзиву та доданих до нього документів. Було ухвалено роз`яснити відповідачу про те, що в разі ненадання ним відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 1 ст. 193 ЦПК України у строк для подання відзиву відповідач має право пред`явити зустрічний позов до позивача. Було ухвалено встановити позивачу строк три дні з дня отримання копії відзиву, протягом якого він має право подати суду відповідь на відзив, передбачену ст. 179 ЦПК України, до якої застосовуються правила, встановлені ч. ч. 3, 5 ст. 178 ЦПК України. Одночасно з поданням суду відповіді на відзив позивач зобов`язаний її копію надіслати іншим учасникам справи. Було ухвалено встановити відповідачу строк три дні з дня отримання відповіді на відзив, протягом якого він має право подати суду заперечення, передбачене ст. 180 ЦПК України, до якого застосовуються правила, встановлені ч. ч. 3, 5 ст. 178 ЦПК України. Копію заперечення і доданих до нього одночасно з поданням його суду відповідач повинен надіслати іншим учасникам справи. Було ухвалено роз`яснити учасникам справи, що на підставі п. 4 ч. 1 ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: ненадання копії відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк. Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи, що розглядається в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України: http://kv.su.court.gov.ua/sud1806/gromadyanam/csz/ . Ухвала набрала законної сили 15.01.2020 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/86907822) (а. с. 18) .

12.02.2020 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Муйдінов Родіон Мукумович надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми відзив на позовну заяву, із змісту якого вбачається, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми знаходиться справа № 592/94/20 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Розгляд справи призначений на 27.02.2020 року на 11 годину 00 хвилин. Однак, ознайомившись із позовною заявою, він вважає її безпідставною та необґрунтованою виходячи із наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XІІ (78912) від 27.02.1991 року та яка набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Ч. 3 ст. 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За положеннями ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. В ч. 1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів № 3 від 15.05.2006 року розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Таким чином, враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. До такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 12.09.2018 року у справі № 459/2181/17, провадження № 61-37114св18 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/76596523) . При цьому, у цій же постанові Верховний Суд вказав на те, що при розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів , ст. 183 Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини , ст. 184 Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі ) . Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. За таких обставин лише значне покращення матеріального стану відповідача порівняно із минулим часом є підставою для збільшення розміру аліментів, яке підлягає встановленню на підставі вказаних норм закону. Однак, позивачка не надає суду жодних доказів того, що матеріальне становище відповідача значно покращилось порівняно із часом коли були присуджені аліменти. Вона навіть не надає доказів що відповідач працює неофіційно. Це лише її припущення. Натомість із трудової книжки, копія якої додається, вбачається, що відповідач з 31.10.2016 року офіційно не працює. Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.01.2020 року, копія якої додається, вбачається, що відповідач не має власного житла. Із довідки № 31/18/5946-174 від 21.01.2020 року, копія якої додається, вбачається, що відповідач не має транспортного засобу. При цьому, 04.01.2020 року відповідач одружився, що підтверджується свідоцтвом про одруження, копія якого додається, а відтак має додаткове матеріальне навантаження. Він проживає у теперішньої дружини. Крім того, відповідач не має заборгованості зі сплати аліментів. Отже, з часу призначення аліментів на підставі рішення суду від 12.01.2012 року по теперішній час його матеріальне становище не то що значно покращилось, а навпаки значно погіршилось, бо він втратив роботу у 2016 році. При цьому, позивачка посилається на її погіршене матеріальне становище, однак доказів на підтвердження цієї обставини вона не надає. Позивачка стверджує, що вона на даний час не працює. Доказів цієї обставини вона не надає. Крім того, позивачка не надає суду доказів того, що вона не має можливості працювати у зв`язку із якоюсь тяжкою життєвою обставиною або вона є непрацездатною. А тому, позивачка є працездатною, а відтак обов`язок по утриманню дітей покладається на обох батьків в рівній мірі. Доказів, що позивачка на даний час не отримує доходів, вона не надає. Позивачка вказує в позовній заяві про те, що вона одружена і має від теперішнього шлюбу дитину. Однак сам факт наявності у неї іншої дитини без надання доказів того, що вона не має достатніх доходів для утримання такої дитини, є безпідставним. Крім того, у цієї дитини є рідний батько, який повинен її забезпечувати належним чином, однак доказів того, що він її не забезпечує позивачка не надає. Доказів заборгованості такого батька перед дитиною з її утримання позивачка не надає. Доказів відсутності у батька достатніх доходів, які необхідні для утримання дитини, позивачка не надає. Доказів реальних витрат, які позивачка несе по утриманню дітей та не можливість їх оплачувати, позивачка не надає. Хоча відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити обґрунтований розрахунок сум, що стягуються, а саме: розміру аліментів, які вона бажає отримувати. Тобто позивачка повинна обґрунтувати кожну суму, яку вона заявляє для стягнення належними та допустимими доказами. Однак цього не здійснено. За таких обставин твердження позивачки про те, що її матеріальне становище погіршилось, є безпідставними та ґрунтуються лише на її припущеннях, які не можуть братись до уваги судом. При цьому, як на підставу звернення до суду про збільшення розміру аліментів позивачка посилається на законодавчі зміни до ст. 182 СК України в частині мінімального розміру аліментів, що є безпідставним, виходячи із наступного. Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів № 037-VIII від 17.05.2017 року ч. 2 ст. ст. 182 СК України було викладено в такій редакції: Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку . Отже, вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей) , суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, зміна закону, яким встановлюється мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до ст. 192 СК України. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.09.2018 року у справі № 459/2181/17, провадження № 61-37114св18 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/76596523) . При цьому, згідно роз`ясненням, викладеним у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів № 3 від 15.05.2006 року зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Позивачка в позовній заяві вказує про те, що на даний час син потребує значно більшого догляду та матеріального забезпечення, у зв`язку з чим збільшуються потреби в лікуванні, навчанні, розвитку та іншому ніж це було вісім років тому. Однак доказів того який саме розмір матеріального забезпечення потребує син та у зв`язку із яким саме навчанням, лікуванням, розвитком вона не надає. Позивачка вказує що самостійно несе усі втрати однак не надає доказів які саме витрати вона несе, у якому розмірі, з приводу чого. Доказів того, що відповідач не приймає участі у таких витратах позивачка також не надає. Позивачка вказує, що оскільки дитина інвалід, то вона повинна постійно лікуватися та підтримувати свій стан здоров`я, що теж призводить до великих фінансових витрат. Однак доказів того, якого виду лікування було здійснено або потребує дитини, у зв`язку із якою хворобою та вартість понесених або очікуваних витрат на таке лікування позивачка не надає. Обґрунтування великих фінансових витрат позивачка не надає. Доказів яких реабілітаційних послуг потребує дитини, у зв`язку із якою хворобою, яким лікуванням, вартість таких реабілітаційних послуг, також суду не надаються. Позивачка вказує про те, що кожного року намагається забезпечити лікування дитини за власні кошти, однак доказів цьому не надає. Позивачка вказує про те, що витрачала по 10000,00 грн. на тиждень за перебування дитини, басейн, фізичний реабілітолог, тощо, однак жодних доказів на підтвердження цієї обставини вона не надає. Незрозуміло за яке перебування дитини і де. Доказів на підтвердження цієї обставини позивачка не надає. Доказів того, що у зв`язку зі станом здоров`я дитина потребує репетиторів, позивачка суду також не надає. У зв`язку із якою хворобою, яким лікуванням і чи є дійсна потреба у репетиторах, яких саме репетиторах, їх вартість незрозуміло. Доказів на підтвердження цієї цієї обставини позивачка не надає. Згідно ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) . При цьому, Верховний Суд України в постанові від 24.02.2016 року у справі № 6-1296цс15, копія якої додається, вказав, що, виходячи з аналізу ст. 185 СК України, додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема, необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат (https://reyestr.court.gov.ua/Review/56454666) . Відповідно до правового висновку, який викладений в постанові від 13.09.2017 року у справі № 749/106/17, провадження № 6-1489цс17, Верховний Суд України вказав, що наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати (https://reyestr.court.gov.ua/Review/69293907) . Однак доказів того, що позивачка понесла чи очікує понести такі витрати у зв`язку із лікуванням дитини, вона не надає. Позивачка не надала суду взагалі жодних доказів проведеного лікування дитини, його виду, його вартості, доказів понесення саме нею витрат в результаті конкретного виду лікування, доказів лікування дитини на даний час, його виду та вартості, необхідності такого лікування у майбутньому, його виду, вартості такого лікування, доказів проведення певного виду реабілітації та необхідності її проведення у майбутньому у зв`язку із певним видом лікування, доказів вартості понесених нею витрат на таке лікування та реабілітацію або очікування понесення таких витрат, доказів відсутності участі відповідача у понесених витратах на таке лікування та реабілітацію. Однак, позивачка без надання таких необхідних доказів просить суд стягнути з відповідача по 1500,00 грн. на ряд фізичних реабілітаційних послуг та для навчання. А доказів у зв`язку із яким лікуванням і яких реабілітаційних послуг потребує дитина, їх вартість, необхідну періодичність їх проведення у зв`язку із певним видом лікування, хворобою, суду не надає, хоча це саме її обов`язок довести наявність додаткових витрат. При цьому, витрати на навчання взагалі не відносяться до додаткових витрат, а відносяться до витрат по сплаті аліментів на утримання дитини. За таких обставин позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, про які йдеться в позовній заяві. При цьому, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Крім того, СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Такий правовий висновок виклав Верховний Суд у справі № 749/106/17, провадження № 6-1489цс17 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/69293907) . Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить саме на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень і докази подаються сторонами, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин доводи позивачки, які викладені в позовній заяві, ґрунтуються лише на припущеннях, які судом до уваги не беруться, а тому позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. На підставі вищевикладеного він просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (вхідний № 7322 від 12.02.2020 року) (а. с. 27-33) .

18.12.2020 року позивачка ОСОБА_1 надала до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми відповідь на відзив, із змісту якої вбачається, що в Ковпаківському районному суді м. Суми знаходиться справа № 592/94/20 за позовом ОСОБА_6 до відповідача ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину. Ознайомившись із відзивом на позовну заяву, вона вважає за необхідне надати відповідь на нього. Як зазначалося в позовній заяві, їхній син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус дитини-інваліда (діагноз: ДЦП) , посвідчення серії НОМЕР_1 від 04.08.2008 року. Довідкою, виданою міським дитячим лікарем-неврологом м. Суми ОСОБА_7 зазначено про те, що дитина потребує реабілітаційного лікування (копія довідки додається) . Також стан дитини вона підтверджує довідкою серії ЛКК № 584 витягу з протоколу № 138 засідання ЛКК (про звільнення від уроків фізичної культури на 2020-2021 роки) , виданою КНП Дитяча клінічна лікарня Св. Зінаїди СМР (копія додається) . Також, відповідно до наказу МОЗ України № 623 від 08.10.2007 року кожній дитині-інваліду видається індивідуальна програма реабілітації дитини-інваліда (№ 254 від 31.12.2019 року, копія додається) , яка теж підтверджує необхідність лікування дитини-інваліда. Відповідач офіційно не працює, інших дітей не має, являється фізично здоровим для того, щоб працювати (фізичних вад не має) , та ніщо йому не перешкоджає знайти офіційну роботу, оскільки на сьогоднішній день в оголошеннях її безліч. Він працює неофіційно, без оформлення. Відповідач мав судимості згідно вироку Сумського районного суду Сумської області від 02.04.2010 року за ч. 2 ст. 368, ст. 69 КК України та згідно вироку Ковпаківського районного суду м. Суми за ч. 2 ст. 365 КК України (копія вироку додається) . На сьогоднішній день відповідач розрахувався за аліменти, але сплачує не щомісяця. Також за несплату аліментів Ковпаківським районним судом м. Суми було винесено вирок від 20.11.2015 року у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, та йому було призначено покарання у виді 120 годин громадських робіт (копія вироку та розрахунок заборгованості по виконавчому листу № 2-453 від 12.02.2012 року додається) . Як мама дитини, вона намагається забезпечити її потреби в лікуванні, навчанні, розвитку тощо. Але на сьогоднішній день змоги повністю забезпечити сина змоги не має. Приватні вихователі, масажисти-реабілітологи коштують немалі кошти. Щороку двічі (зимовий та літній періоди) вона (самостійно) оздоровлює сина за межами території України (копія договору та закордонного паспорту ОСОБА_5 з відмітками візи додає) . Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо покращення захисту права дитини на належне утримання визначає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аліменти є власністю дитини. Крім того, той з батьків, або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами, виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, а також інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з вимогами ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ст. 182 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначаються судом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначених за рішенням суду, може бути згодом зменшений або збільшений за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. З наведених норм чинного законодавства України про особисті немайнові та майнові права та обов`язки батьків і дітей, випливає наступне. Відповідач зобов`язаний утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, шляхом сплати аліментів на її утримання у розмірі, визначеному судом. Вона має право на зміну визначеного судом розміру аліментів, у разі зміни матеріального стану відповідача. Виходячи з вищевикладеного, вона повністю не погоджується з відзивом відповідача та підтримує свої позовні вимоги в повному обсязі (вхідний № 49257 від 18.12.2020 року) (а. с. 89, 90) .

24.02.2021 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Муйдінов Родіон Мукумович надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заперечення на відповідь на відзив, із змісту якого вбачається, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми знаходиться справа № 592/94/20 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Розгляд справи призначений на 24.02.2021 року на 15 годину 00 хвилин. Однак, лише за день до початку підготовчого судового засідання він, як представник відповідача, отримав копію відповіді на відзив. За таких обставин, оскільки позивачка не надіслала копію такої відповіді на відзив завчасно до початку підготовчого судового засідання, а тому він, як представник відповідача, отримав її безпосередньо перед самим судовим засіданням, він, як представник, не мав достатнього часу з нею ознайомитись та надати своєчасно в підготовче у попереднє судове засідання свої заперечення, а тому він вважає за можливе надати його до початку судового засідання, яке відбудеться 24.02.2021 року. Таким чином, ознайомившись із такою відповіддю на відзив, він вважає її безпідставною та необґрунтованою, виходячи із наступного. Так, у відповіді на відзив позивачка вказує про те, що їхній син, 2006 року народження, має статус дитини-інваліда (діагноз ДЦП) , посвідчення серії НОМЕР_1 від 04.08.2008 року. В довідці, виданій міським дитячим лікарем- неврологом м. Суми ОСОБА_7 , зазначено про те, що дитина потребує реабілітаційного лікування. Також стан дитини підтверджується довідкою ЛКК № 584 витягу із протоколу № 138 засідання ЛКК (про звільнення від уроків фізичної культури на 2020-2021 роки) , виданою КНП Дитяча клінічна лікарня Св. Зінаїди СМР. Також, відповідно до наказу МОЗ України № 623 від 08.10.2007 року, кожній дитині-інваліду видається індивідуальна програма реабілітації дітей-інвалідів (№ 254 від 31.12.2019 року) , яка теж підтверджує лікування дитини-інваліда. Однак, надані довідка міського дитячого лікаря-невролога м. Суми ОСОБА_7 , довідка ЛКК № 584 витягу із протоколу № 138 засідання ЛКК, видана КНП Дитяча клінічна лікарня Св. Зінаїди СМР, копії індивідуальної програми реабілітації дітей-інвалідів (№ 254 від 31.12.2019 року) не підтверджують того, що їхній син потребує значно більшого догляду та матеріального забезпечення, аніж вісім років тому, про що вказує позивачка в позовній заяві, оскільки такі документи містять лише діагноз і не містять даних про тяжкість хвороби, її протікання, а відтак і не містять причинно-наслідкового зв`язку між таким діагнозом та необхідністю реабілітації дитини у тому об`ємі, який вказаний в індивідуальній програмі реабілітації дітей-інвалідів № 254 від 31.12.2019 року і, як наслідок, вартості такої реабілітації, її строку, конкретного переліку необхідних медичних заходів для проведення такої реабілітації і, як наслідок, причинно-наслідкового зв`язку із обставиною збільшення потреб в лікуванні, аніж це було вісім років тому, про що також вказує позивачка. Позивачка не надає навіть доказів того, що вона несе витрати на реабілітацію, про яку вказано в індивідуальній програмі реабілітації дітей-інвалідів № 254 від 31.12.2019 року. Тобто позивачка не надала жодного доказу на підтвердження того, що розмір витрат на лікування її дитини набагато збільшився порівняно ніж вісім років тому, про що вказує позивачка. При цьому, доказів того, який саме розмір матеріального забезпечення потребує син на даний час та у зв`язку із яким саме лікуванням, вона не надає, як і необхідного розміру навчання, розвитку, про що вона вказує в позовній заяві. Вона навіть не надає доказів фактично понесених нею витрат на утримання та догляд дитини, їх розміру, хоча повинна, адже, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити обґрунтований розрахунок сум, що стягуються, який вираховується із фактично понесених витрат на утримання та догляд дитини, очікуваних витрат, що, звісно, повинні бути підтверджені належними та допустимими доказами і як наслідок із обґрунтуванням кожної суми, яку вона заявляє для стягнення, належними та допустимими доказами. Однак, таких вимог процесуального законодавства позивачка не виконала та не надала суду такий обґрунтований розрахунок, що підтверджує безпідставність її вимог. У зв`язку із цим, твердження позивачки про те, що дитина потребує більшого догляду та матеріального забезпечення, є безпідставними та необґрунтованими. При цьому, доказів, що позивачка самостійно несе усі втрати на лікування дитини, реабілітацію дитини, її догляд, утримання, а відповідач їй не допомагає, вона також не надає. Тобто, доказів того, що відповідач не бере участі у таких витратах, позивачка також не надає. Позивачка вказує про те, що самостійно несе усі витрати, однак не надає доказів, які саме витрати вона несе, у якому розмірі, з приводу чого. За таких обставин всі її твердження є лише припущеннями, які до уваги не беруться. Позивачка у відповіді на відзив вказує про те, що відповідач офіційно не працює, інших дітей не має, являється фізично здоровим для того, щоб працювати (фізичних вад не має) , та ніщо йому не перешкоджає знайти офіційну роботу, оскільки на сьогоднішній день в оголошенні її безліч, має судимості відповідно до вироку Сумського районного суду Сумської області від 02.04.2010 року за ч. 2 ст. 368, ст. 69 КК України та, відповідно, до вироку Ковпаківського районного суду м. Суми за ч. 2 ст. 365 КК України, однак такі твердження не мають жодного значення для справи, оскільки позивачка повинна довести перед судом факт покращення матеріального стану позивачки порівняно із часом коли були присуджені аліменти, чого вона не зробила. Жодних доказів про те, що матеріальне становище відповідача значно покращилось порівняно із часом коли були присуджені аліменти, вона суду не надала, що узгоджується із практикою Верховного Суду, який у своїй постанові від 12.09.2018 року у справі № 459/2181/17, провадження № 61-37114св18 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/76596523) вказав на те, що, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів, матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Натомість із трудової книжки, копія якої знаходиться в матеріалах справи вбачається, що відповідач з 31.10.2016 року офіційно не працює. Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.01.2020 року, копія якої знаходиться в матеріалах справи, вбачається, що відповідач не має власного житла. Із довідки від 21.01.2020 року № 31/18/5946-174, копія якої знаходиться в матеріалах справи вбачається, що відповідач не має транспортного засобу. При цьому, 04.01.2020 року відповідач одружився, що підтверджується свідоцтвом про одруження, копія якого знаходиться в матеріалах справи, а відтак має додаткове матеріальне навантаження. Проживає у теперішньої дружини. Таким чином, з часу призначення аліментів на підставі рішення суду від 12.01.2012 року по теперішній час його матеріальне становище не то що значно покращилось, а навпаки значно погіршилось, бо він втратив роботу у 2016 році. Позивачка у відповіді на відзив вказує про те, що відповідач працює неофіційно без оформлення, однак жодних доказів на підтвердження таких тверджень не надає. При цьому, позивачка у відповіді на відзив підтверджує факт того, що відповідач не має жодної заборгованості за аліментами. При цьому, доказів того, що відповідач їх сплачує не щомісяця, про що вона вказує, суду не надає. Позивачка у відповіді на відзив вказує про те, що за несплату аліментів Ковпаківським районним судом м. Суми відносно відповідача було винесено вирок від 20.11.2015 року за обвинуваченням у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, та йому призначене покарання у виді 120 годин громадських робіт однак такі твердження не мають жодного значення по справі, оскільки у предмет доказування по справі входить факт наявності або відсутності значного покращення матеріального становища платника аліментів. Позивачка вказує про те, що вона, як мати дитини, намагається забезпечити її потреби в лікуванні, навчанні, розвитку, але на сьогоднішній день змоги повністю забезпечити сина не має, однак, при цьому, доказів таким твердженням вона не надає. Позивачка не надає доказів існування тяжких обставин, в результаті яких вона не може нести витрати на утримання дитини. Як і доказів необхідного розміру матеріального забезпечення сина на даний час, у зв`язку із якими обставинами, і як наслідок доказів існування причинно-наслідкового зв`язку із такими обставинами та необхідним розміром утримання дитини, який би підтверджував неможливість нести нею витрати на утримання дитини у сукупності із наявністю певних тяжких обставин у позивачки. Як і доказів необхідного розміру навчання, розвитку, про що вона вказує в позовній заяві, позивачка також не надає. Позивачка навіть не надає доказів фактично понесених нею витрат на утримання та догляд дитини, їх розмір, хоча повинна, адже, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити обґрунтований розрахунок сум, що стягуються. Однак таких вимог процесуального законодавства позивачка не виконала та не надала суду такий обґрунтований розрахунок, що стверджує про безпідставність її вимог та тверджень, що вона не має змоги забезпечувати сина. Позивачка у відповіді на відзив вказує про те, що Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо покращення захисту права дитини на належне утримання визначає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, однак це не є підставою для зміни розміру аліментів, який вже встановлений рішенням суду, про що вказано в постанові ВС від 12.09.2018 року у справі № 459/2181/17, провадження № 61-37114св18 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/76596523) . Підставою для зміни такого розміру аліментів є лише доведення факту значного покращення матеріального становища відповідача порівняно із часом коли було прийняте рішення про стягнення з нього аліментів. А тому зміна закону, яким встановлюється мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до ст. 192 СК України, що узгоджується із роз`ясненнями, які викладені в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів № 3 від 15.05.2006 року, згідно якому зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. За таких обставин, посилання відповідача на Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо покращення захисту права дитини на належне утримання без доведення факту покращення матеріального становища відповідача порівняно із часом коли було прийняте рішення про стягнення з нього аліментів є безпідставним. Позивачка у відповіді на відзив вказує про те, що відповідач зобов`язаний утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, шляхом сплати аліментів на її утримання у розмірі, визначеному судом. Вона має право на зміну визначеного судом розміру аліментів, у разі зміни матеріального стану відповідача. Однак відповідач і сплачує такий розмір аліментів, який визначений судом, а для його зміни необхідно довести факт покращення матеріального становища відповідача порівняно із часом коли було прийняте таке рішення суду про стягнення з нього аліментів, що позивачка і підтверджує, вказуючи вище про те, що вона має право на зміну визначеного судом розміру аліментів, у разі зміни матеріального стану відповідача. Однак доказів такого значного покращення його матеріального становища позивачка суду не надала, а тому її вимоги про збільшення розміру аліментів є безпідставними та необґрунтованими. Згідно ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) . При цьому, Верховний Суд України в постанові від 24.02.2016 року у справі № 6-1296цс15, копія якої додається вказав про те, що, виходячи з аналізу ст. 185 СК України, додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема, необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат (https://reyestr.court.gov.ua/Review/56454666) . І відповідно до правового висновку, який викладений в постанові від 13.09.2017 року у справі № 749/106/17, провадження № 6-1489цс17, Верховний Суд України вказав на те, що наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати (https://reyestr.court.gov.ua/Review/69293907) . Однак доказів того, що позивачка понесла чи очікує понести такі витрати у зв`язку із лікуванням та проведенням реабілітації у зв`язку із таким лікуванням дитини, вона не надає. Позивачка не надала суду взагалі жодних доказів проведеного лікування дитини, його виду, його вартості, доказів понесення саме нею витрат в результаті конкретного виду лікування, доказів лікування дитини на даний час, його виду та вартості, необхідності такого лікування у майбутньому, його виду, вартості такого лікування, доказів проведення певного виду реабілітації та необхідності її проведення у майбутньому у зв`язку із певним видом лікування, доказів вартості понесених нею витрат на таке лікування та реабілітацію або очікування понесення таких витрат, доказів відсутності участі відповідача у понесених витратах на таке лікування та реабілітацію. Натомість позивачка без надання таких необхідних доказів просить суд стягнути з відповідача по 1500,00 грн. на ряд фізичних реабілітаційних послуг та для навчання при цьому та не надає доказів того, що вона взагалі несе такі витрати самостійно. А доказів у зв`язку із яким лікуванням і яких реабілітаційних послуг потребує дитина, їх вартість, у зв`язку із яким лікуванням, суду не надає, хоча саме її обов`язок довести наявність таких додаткових витрат. При цьому, в індивідуальній програмі реабілітації дітей-інвалідів № 254 від 31.12.2019 року, яка знаходиться в матеріалах справи, вбачається, що вона має визначений строк, натомість позивачка незрозуміло з яких підстав просить суд стягнути з відповідача по 1500,00 грн. на ряд фізичних реабілітаційних послуг щомісяця. А витрати на навчання взагалі не відносяться до додаткових витрат, а відносяться до витрат по сплаті аліментів на утримання дитини. Що стосується доданого договору № 20196989 на туристичне обслуговування, то він взагалі не повинен братися до уваги судом, оскільки позивачка не заявляла в позовній заяві про стягнення витрат, які у ньому зазначено, а предмет позову не змінювала. Як і не надала взагалі доказів того, що дійсно вона понесла такі витрати та ще і на свого сина. За таких обставин позивачка не надала суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, про які йдеться в позовній заяві, а тому позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими (вхідний № 6987 від 24.02.2021 року) (а. с. 118-123) .

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позов підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, у відповіді на відзив. Вона просила позов задовольнити у повному обсязі та ухвалити рішення, яким: 1. Збільшити розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12.01.2012 року на її користь, на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше п`ятдесяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дати подання позову до досягнення дитиною повноліття. 2. Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь додаткові витрати на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , періодично щомісяця 1500 грн. на ряд фізичних реабілітаційних послуг та для навчання. 3. Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів та додаткових витрат за один місяць. 4. Покласти судові витрати на відповідача.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Муйдінов Родіон Мукумович проти задоволення позову заперечував, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, запереченні на відповідь на відзив. Він просив відмовити у задоволенні позову за безпідставністю та необґрунтованістю.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не прибув. Про місце, дату та час судового засідання був повідомлений належним чином. В судові засідання не з`являвся з невідомих суду причин. Його неприбуття не є перешкодою для судового розгляду справи по суті, оскільки його інтереси представляє адвокат Муйдінов Родіон Мукумович (а. с. 19, 20, 51, 61, 63, 72, 76, 79, 84) .

Оголосивши позовну заяву, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, заперечення на відповідь на відзив, вислухавши пояснення позивачки ОСОБА_6 , пояснення представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Муйдінова Родіона Мукумовича, дослідивши та перевіривши документи та копії документів, наданих позивачкою ОСОБА_1 , представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Муйдіновим Родіоном Мукумовичем, які містяться в матеріалах судового провадження, враховуючи наявність судових рішень, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень в режимі повного доступу, суд дійшов наступного висновку.

Позивачка звернулась до Ковпаківського районного суду м. Суми суду з даним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона з 24.09.2005 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 07.03.2912 року.

Від шлюбу мають малолітню дитину: сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з нею та перебуває на її повному утримані.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12.01.2012 року у справі № 2-453/12 позов ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів було задоволено частково. Було ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 аліменти в розмірі 400,00 грн. щомісячно на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним повноліття та аліменти сплачувати починаючи з 18.11.2011 року. Рішення суду в межах суми платежу аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню. Було ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 214,60 грн. . Рішення набрало законної сили 24.01.2012 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/21057981) (а. с. 10, 131-134) .

Позивачка стверджує про те, що на сьогоднішній день вказаного розміру аліментів недостатньо для належного утримання дитини, оскільки син є дитиною-інвалідом та потребує додаткових витрат. Зважаючи на ці обставини, позивачка самостійно не може фінансово забезпечувати та утримувати дитину.

Відповідач є особою молодого віку, він є працездатним, має задовільний стан здоров`я, офіційно не працевлаштований, працює без офіційного працевлаштування. Відповідач участі у вихованні дитини не бере.

Посилаючись на викладені обставини, враховуючи те, що розмір аліментів не може бути менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а відповідач, працюючи без офіційного працевлаштування, отримує заробітну плату, розмір якої є не меншим ніж встановлений середній по м. Суми.

Крім того, рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 07.03.2012 року у справі № 2-884/12 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_8 про розірвання шлюбу було задоволено. Було ухвалено розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції Сумської області, актовий запис № 1740. Рішення набрало законної сили 20.03.2012 року (а. с. 7) .

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину: сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 8) .

Зі змісту посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 04.08.2008 року Управлінням праці та соціального захисту населення Сумської міської ради, ОСОБА_5 , 2006 року народження, була призначена державна соціальна допомога як інваліду з дитинства та дитині-інваліду до 18 років в розмірі 544,00 грн. (а. с. 9) .

За змістом ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Так, ст. 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів № 3 від 15.05.2006 року розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів, матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Відповідно до ст. ст. 183, 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. ст. 181, 192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки) .

Такий висновок також узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 05.02.2014 року у справі № 6-143цс-13, згідно якій вимоги зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватись, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. ст. 182-184 СК України, не може обумовлюватись разовим її здійсненням й відповідно з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (https://reyestr.court.gov.ua/Review/37401891) .

Як встановлено судовим розглядом, розмір аліментів, які стягуються з відповідача на утримання їхньої спільної з позивачем дитини, визначено судом у твердій грошовій сумі у розмірі 400 грн. щомісячно.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, зважаючи на обов`язок обох батьків утримувати дитину.

Так, в ході судового розгляду встановлено, що відповідач є особою молодого віку, має задовільний стан здоров`я, офіційно непрацевлаштований, доказів щодо дійсного розміру заробітку суду не надав.

В той же час, позивачкою доведено, що розмір стягуваних за рішенням суду від 12.01.2012 року аліментів є недостатнім для утримання дитини, оскільки в умовах постійного зростання цін, витрати на її утримання, пов`язанні з харчуванням, лікуванням, навчанням, розвитком тощо, об`єктивно збільшилися.

В ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Ч. 1 ст. 8 Закону України Про охорону дитинства передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно ст. ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Ч. 2 ст. 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу) , яка буде стягуватися як аліменти на дитину) , що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (абз. 2 ч. 3 ст. 181 СК України) .

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи вищевказані правові норми законодавства, які регламентують спірні правовідносини, суд дійшов висновку про те, що стягувачу аліментів надано виняткове право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів (в частці від доходу платника або в твердій грошовій сумі) . При цьому, закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивачка бажає скористатися такою можливістю, а тому платник аліментів позбавлений можливості впливати на обрання способу стягнення аліментів, однак може звернутися до суду з позовом про зменшення їх розміру.

Наявність норми про можливість зміни способу стягнення аліментів, з урахуванням позиції стягувача аліментів, дає суду підстави дійти висновку про те, що заявлені позивачкою вимоги ґрунтуються на положеннях Сімейного кодексу України, відповідають інтересам дитини, її рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, не погіршать її матеріального становища і визначення указаного позивачкою способу та розміру стягнення аліментів призведе до дотримання прав дитини на утримання від батька відповідно до положень Закону.

З огляду на викладене, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності у світлі наведених правових норм, суд вважає, що доводи та твердження позивачки є обґрунтованими, в той час, як заперечення відповідача на висновки суду не впливають та підстав для відмови в задоволенні позову не дають.

Згідно абз. 4 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів № 3 від 15.05.2006 року у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Відповідно до вимог ст. 5 Закону України Про судовий збір та положень ст. 141 ЦПК України, позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні з даним позовом до суду, тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Крім того, суд бере до уваги наступне.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.03.2013 року у справі № 1806/14430/12, провадження № 2/592/597/13 позов ОСОБА_8 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Сумської міської ради про позбавлення батьківських прав було задоволено. Було ухвалено позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення набрало законної сили 09.04.2013 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/51498388, http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/45321489) (а. с. 11) .

Вироком Сумського районного суду Сумської області від 02.04.2010 року у справі № 1-13/10 ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, та йому було призначено покарання, із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 3 місяці з позбавленням права обіймати будь-які посади в органах внутрішніх справ, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій на строк 2 (два) роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_2 було звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з встановленням іспитового строку 2 (два) роки. Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу підсудному ОСОБА_2 було ухвалено не змінювати, залишити відносно підсудного ОСОБА_2 запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Вирок набрав законної сили (https://reyestr.court.gov.ua/Review/9188055) (а. с. 99) .

Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.10.2011 року у справі № 1806/1-7/11 ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, та йому було призначено покарання, із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, у виді штрафу в розмірі 4000 грн. з позбавленням права обіймати посади в органах внутрішніх справ, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 2 (два) роки без застосування штрафу. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, було ухвалено вважати засудженим за вироком Сумського районного суду Сумської області від 02.04.2010 року за ч. 2 ст. 368, ст. 69 КК України до позбавлення волі на строк 1 (один) рік 3 місяці з позбавленням права обіймати будь-які посади в органах внутрішніх справ, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарчих функцій на строк 2 (два) роки, зі звільненням від відбуття покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки. Вироки було ухвалено виконувати самостійно. Запобіжний захід засудженому ОСОБА_2 до набрання вироку чинності було ухвалено не змінювати та залишити у вигляді підписки про невиїзд. Цивільні позови прокурора Ковпаківського району м. Суми було ухвалено задовольнити. Було ухвалено стягнути з ОСОБА_2 : 1. На користь Сумського обласного фінансового управління для перерахування Сумській обласній клінічній лікарні (м. Суми, вул. Троїцька, буд. 48) за стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_9 кошти в сумі 481,23 грн. . 2. На користь Сумського обласного фінансового управління для перерахування Сумському обласному спеціалізованому диспансеру радіаційного захисту населення (м. Суми, вул. Свердлова, буд. 14) за стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_9 кошти в сумі 683,87 грн. . Цивільний позов ОСОБА_9 про відшкодування заподіяної злочином матеріальної та моральної шкоди було ухвалено залишити без розгляду і роз`яснити йому право на звернення до суду за захистом своїх майнових прав за правилами цивільного судочинства України. Речові докази по справі: три аркуші з журналу відвідувачів Ковпаківського РВ СМВ УМВС України в Сумській області було ухвалено залишити в матеріалах справи. Вирок набрав законної сили 08.11.2011 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/51272247) (а. с. 99-104) .

Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.11.2015 року у справі № 592/10544/15-к, провадження № 1-кп/592/572/15 ОСОБА_2 було визнано винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, та йому було призначено покарання у виді громадських робіт на строк 120 (сто двадцять) годин. Запобіжний захід відносно ОСОБА_2 до набрання вироком законної сили було ухвалено не обирати. Вирок набрав законної сили 22.12.2015 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/53633934) (а. с. 95-97) .

Зважаючи на встановлені факти, а також обставини, визначені в ст. 182 СК України, оскільки син сторін, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю, а на його батька ОСОБА_2 покладено однаковий з ОСОБА_1 обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своєї дитини, на підставі ч. 3 ст. 181 СК України, відтак суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання дитини слід задовольнити частково. Слід збільшити розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12.01.2012 року у справі № 2-453/12 на користь ОСОБА_6 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягувати з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили. Виконавчий лист Зарічного районного суду м. Суми від 24.01.2012 року у справі № 2-453/12 слід відкликати. В іншій частині позову слід відмовити. Слід стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 грн. .

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 247, 259, 265-268, 272, 430 ЦПК України; ст. ст. 24, 112, 180, 182 СК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання дитини задовольнити частково.

Збільшити розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12.01.2012 року у справі № 2-453/12 на користь ОСОБА_6 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягувати з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили.

Виконавчий лист Зарічного районного суду м. Суми від 24.01.2012 року у справі № 2-453/12 відкликати.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 грн. .

Рішення суду може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається Сумському апеляційному суду через Ковпаківський районний суд м. Суми, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий: І.Г. Бичков