КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №761/1543/21 Головуючий у І інстанції - Рибак М.А.
апеляційне провадження №22-ц/824/5355/2021 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Оніщука М.І.,

за участю секретаря Примушенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановив:

У січні 2020 року Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» (далі по тексту - позивач) звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту - відповідач-1), ОСОБА_2 (далі- відповідач-2) про стягнення суми кредитної заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20 березня 2008 року між ВАТ ВТБ Банк, правонаступником якого є АТ «ТАСКОМБАНК» та фізичною особою ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 101.8-01/13 (далі - кредитний договір), за умовами якого позичальнику було надано кредит у розмірі 350 000,00 доларів США із строком повернення до 20.03.2028р. та Договір про внесення змін №2 від 10.11.2015 року до кредитного договору №101.8-01/13 від 20.03.2008р., за умовами якого сума та валюта кредиту становить - 7 355 982,28 гривень з кінцевим, строком погашення до 20.03.2028 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ ВТБ Банк (правонаступником якого є АТ «ТАСКОМБАНК») та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 101.8-02/18 від 20.03.2008 року з усіма супутніми змінами, зокрема Договору про внесення змін №1 від 10.11.2015 року до Договору поруки № 101.8-02/18 від 20.03.2008р.

Також в забезпечення кредитного договору, позичальником було укладено іпотечний договір, яким в іпотеку було передано 3-х кімнатну квартиру, загальною площею 124,10 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач перестав виконувати умови Кредитного договору в повній мірі, а саме, перестав сплачувати заборгованість по кредиту та процентах. Так, станом на 24.10.2019 року заборгованість за кредитним договором №101.8-01/13 від 20.03.2008 року, становить 6 242 498,12 гривень: заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) - 5 191 805,45 грн.; заборгованість по відсоткам (в т.ч. прострочені) - 864 864,92 грн.; пеня на суму простроченої заборгованості за період з 13.11.2018р. по 24.10.2019р. - 185 827,75 грн.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в сумі 6242498,12 грн, з яких: 5191805,45 грн заборгованості по тілу кредиту, 864464,92 грн. заборгованості по сплаті відсотків, 185827,48 грн. пені та 93637,48 грн судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що про договір відступлення права вимоги апелянт не знала, про його укладення її не повідомляли і заборгованість за кредитним договором продовжувала сплачувати первинному кредитору, про що надала докази - платіжні квитанції. Вважає, що позивач у справі є неналежним. Виписку по розрахунковому рахунку вважає неналежним доказом та в ній не враховано надані нею у платіжних квитанціях суми. При цьому вказує, що 10 листопада 2015 року між нею та ПАТ «ВТБ БАНК» було укладено новий кредитний договір, відповідно до якого банк мав надати їй кредит у розмірі 7355982,28 грн для погашення попередньої заборгованості за кредитним договором № 101.8-01/13 від 20.03.2008 року, проте цих грошей від банку вона не отримувала, тому посилання позивача на договір кредиту від 10 листопада 2015 року, на підставі якого він просить здійснити стягнення, є безпідставним.

У відзиві позивач просить провадження за апеляційною скаргою закрити з тих підстав, що апеляційна скарга та додані до неї документи підписані неповноважною особою та без оплати апеляційної скарги судовим збором, а сама апеляційна скарга не містить обґрунтувань в чому саме полягає незаконність рішення суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 березня 2008 року між ВАТ ВТБ Банк та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 101.8-01/13 (далі - кредитний договір), за умовами якого позичальнику було надано кредит у розмірі 350 000,00 доларів США із строком повернення до 20.03.2028р. та Договір про внесення змін №2 від 10.11.2015 року до кредитного договору №101.8-01/13 від 20.03.2008р., за умовами якого сума та валюта кредиту становить - 7 355 982,28 гривень з кінцевим, строком погашення до 20.03.2028 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ ВТБ Банк та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 101.8-02/18 від 20.03.2008 року з усіма супутніми змінами, зокрема Договору про внесення змін №1 від 10.11.2015 року до Договору поруки № 101.8-02/18 від 20.03.2008р.

Відповідно до договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами (іпотека) №300317іп_1 від 30.03.2017 року, АТ «ТАСКОМБАНК» є правонаступником ВАТ «ВТБ БАНК».

Так, АТ «ТАСКОМБАНК» є новим кредитором боржника ОСОБА_1 по Кредитному договору № 101.8-01/13 від 20.03.2008 року з усіма додатками та змінами.

У зв`язку із невиконанням відповідачами зобов`язань за договором позивачем на їхню адресу направлялась повідомлення-вимога від 23.10.2019.

Оскільки внаслідок невиконання відповідачами вимог договору утворилась заборгованість, яка станом 24.10.2019 року за кредитним договором №101.8-01/13 від 20.03.2008 року, становить 6 242 498,12 гривень: заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) - 5 191 805,45 грн.; заборгованість по відсоткам (в т.ч. прострочені) - 864 864,92 грн.; пеня на суму простроченої заборгованості за період з 13.11.2018р. по 24.10.2019р. - 185 827,75 грн., суд задовольнив позов як обґрунтований.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Встановлено, що Банком було виконано зобов`язання в повному обсязі за кредитним договором № 101.8-01/13, що був укладений 20 березня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 у розмірі 350 000,00 доларів США із строком повернення до 20.03.2028р. і вказана обставина була визнана відповідачем, що відповідно до ч. 1ст. 82 ЦПК України є обставиною, яка звільняється від доказування.

Договором про внесення змін №2 від 10.11.2015 року до кредитного договору №101.8-01/13 від 20.03.2008р. і відповідно до його пункту 1 (один) сторони домовилися рефінансувати залишок кредитної заборгованості за кредитним договором №101.8-01/13 від 20.03.2008р. в національну валюту України, і визначили залишок заборгованості станом на 10.112015 року у сумі - 7 355 982,28 гривень з кінцевим строком погашення до 20.03.2028 року.

Отже відповідно до пункту 10.1 кредитного договору №101.8-01/13 від 20.03.2008р договір про внесення змін №2 від 10.11.2015 року за свою суттю, формою та змістом є невід`ємною частиною цього основного кредитного договору від 20.03.2008р, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Також встановлено, що відповідно до договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами (іпотека) №300317іп_1 від 30.03.2017 року, АТ «ТАСКОМБАНК» є правонаступником ВАТ «ВТБ БАНК».

Даний договір у встановленому законодавством порядку апелянтом не оспорений в зв`язку з чим відносно нього діє презумпція правомірності правочину (ст.. 204 ЦК України).

Тлумачення ч.1 ст.512 ЦК дає підстави для висновку, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину.

Для правонаступника усі дії є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Обставин, які б свідчили про неможливість такої заміни судом не встановлено.

Позиція скаржника зводиться до порушення кредиторів статті 516 ЦК України через неповідомлення відповідача як боржника про відступлення права вимоги за Кредитним договором.

Відповідно до частини 1 статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже отримання згоди боржника на заміну кредитора у зобов`язанні є обов`язковою передумовою здійснення такої заміни, якщо ця умова погоджена сторонами договору, за яким здійснюється заміна кредитора, або така умова прямо визначена законом.

Частиною 2 статті 516 ЦК України передбачено, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Встановлено, що обов`язковість такої згоди на відступлення права вимоги договором не передбачено.

Доказів про письмове повідомлення боржника про відступлення права вимоги у справі не має.

Отже, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Як пояснює апелянт, вона не була письмово повідомлена про заміну кредитора у зобов`язанні і продовжувала сплачувати за кредитними зобов`язаннями первинному кредитору, проте з`ясувавши ці обставини перевіркою їх доказами встановлено, що всі надані апелянтом квитанції про оплату кредитного боргу враховані у розрахунку заборгованості та підтверджені у виписці по особовому рахунку з урахуванням сум, які були зараховані на першочергові погашення.

Виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту (Правова позиція ВС справа № 200/5647/18).

Пунктами 4.2.3, 4.2.8 кредитного договору передбачено право кредитора на договірне списання будь-яких грошових коштів в розмірі, необхідному для повернення заборгованості.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині також не можуть бути прийняті до уваги.

Також встановлено, що п. 4.2.10 кредитного договору передбачено, що кредитор має право вимагати достроково повернення кредиту та вимагати від позичальника здійснити дострокове повернення кредиту протягом 60 календарних днів з дати його отримання.

У зв`язку із невиконанням відповідачами зобов`язань за договором позивачем на їхню адресу направлялась повідомлення-вимога від 23.10.2019 року, яка була отримана апелянтом 24.10.2019 року (Т. 1 а.с. 26) і ця обставина визнана останньою, що також відповідно до ст.. 82 ч. 2 ЦПК України звільняється від доказування.

До суду позивач звернувся у січні 2019 року тобто по закінченню встановлено терміну і вимоги щодо дострокового повернення суми боргу не виконано.

Встановлено, що розмір заборгованості у встановленому законодавством порядку відповідачем не спростований.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст.ст. 550, 624 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що відповідачі не виконують свої зобов`язання за договором, а АТ «ТАСКОМБАНК» є належним позивачем у справі, суд обґрунтовано задовольнив позов.

Рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують.

При цьому не приймаються і доводи заперечень на апеляційну скаргу, оскільки дійсно згідно договору № 19/12-04 від 04 грудня 2019 року про надання правової допомоги відповідачу Адвокатським об`єднанням «Системні рішення», він укладений на строк до 31.12.2020 року (п. 7.1), проте пунктом 7.3 цього договору передбачено, що після строку його закінчення, якщо сторони продовжують виконувати умови договору, договір вважається поновлений на невизначений строк.

Згідно матеріалів справи після закінчення строку дії вказаного договору Адвокатське об`єднання «Системні рішення» продовжувало виконувати правову допомогу, про що свідчить подана від імені ОСОБА_1 апеляційна скарга, яка нею підтримана та на представлення її інтересів був виданий ордер про надання допомоги у Київському апеляційному суді.

В іншій частині доводам апеляційної скарга надана правова оцінка.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

М.І. Оніщук