Справа № 159/3438/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Восковська О. А.
Провадження № 22-ц/802/130/21 Категорія: 16 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Здрилюк О. І., Федонюк С. Ю.,

секретар судового засідання Опейда В. О.,

з участю:

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів Ткачука О. В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , Ковельської міської ради Волинської області про визнання недійсним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту, скасування державної реєстрації та усунення перешкод у користуванні проїздом, за апеляційною скаргою відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 12 вересня 2016 року звернулись до суду із вказаним позовом. Позовні вимоги мотивовано тим, що вони проживають в житловому будинку АДРЕСА_1 і є власниками квартир. Рішенням Ковельської міської ради від 28.01.2010 № 66/9 безоплатно передана у приватну власність відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_5 земельна ділянка площею 763 кв. м, яка знаходиться по АДРЕСА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку. Вважають, що вказана земельна ділянка передана відповідачам у власність з порушенням земельного законодавства, оскільки вони не є власниками нерухомого майна розташованого на ній, технічна документація, на підставі якої видано державний акт не пройшла процедури погодження головного архітектора, тому не було враховано, що на земельній ділянці знаходиться самовільно побудований сарай, який фактично розташований на спільному проїзді. За цих обставин частина спільного проїзду, який є єдиним для позивачів, передана у власність відповідачам. Ширина проїзду у місці розташування сараю 2,6 м, що унеможливлює проїзд спецтехніки у разі необхідності та не відповідає вимогам ДБН щодо дотримання ширини проїзду в 3,5 м. Відповідачі вивантажили на проїзді щебінь, пісок та інші будівельні матеріали, чим продовжують створювати перешкоди в користуванні тією частиною проїзду, яка була доступна. У грудні 2017 року позивачі уточнили позовні вимоги та просили: - визнати недійсним рішення Ковельської міської ради від 28.01.2010 № 66/9 про безоплатну передачу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у приватну власність земельної ділянки площею 763 кв. м з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд; - визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 991134 від 26.06.2012, яка знаходиться по АДРЕСА_3 , кадастровий номер :25:032:0007; - усунути перешкоди в користуванні проїздом шириною 4,30 м, що знаходиться між домоволодіннями по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 і прямує до будинку АДРЕСА_1 , починаючи відлік від межі земельної ділянки ОСОБА_6 по АДРЕСА_3 .

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2018 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення Ковельської міської ради Волинської області від 28.01.2010 № 66/9 в частині передачі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 763 кв. м по АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Визнано недійсним Державний акт серії ЯМ № 991134 від 26.06.2012 про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :25:032:0007, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за номером 01498. У решті позову відмовлено. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , Ковельської міської ради Волинської області в користь ОСОБА_4 судові витрати у справі в сумі 1653,60 грн судового збору. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , Ковельської міської ради Волинської області на користь ОСОБА_3 судові витрати у справі в сумі 1653,60 грн судового збору.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_5 27 грудня 2018 року подали апеляційну скаргу на зазначене рішення суду, в якій покликаються на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Вказують, що станом на дату прийняття оспорюваного рішення Ковельської міської ради Волинської області від 28.01.2010 № 66/9 та видачі оспорюваного державного акту серії ЯМ № 991134 від 26.06.2012, спірна земельна ділянка площею 763 кв. м у користуванні чи у власності позивачів чи інших осіб не перебувала. Оспорюване рішення Ковельської міської ради Волинської області від 28.01.2010 № 66/9 не порушує права позивачів. Та обставина, що протягом багатьох років існував фактичний доїзд, не може слугувати доказом того, що спірна земельна ділянка мала статус вулиці чи провулку і не належала до земель житлової забудови міста. Просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

На апеляційну скаргу позивачі подали відзив. Вказують, що рішенням Ковельської міської ради Волинської області від 28.01.2010 № 66/9 було передано безоплатно у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_5 земельну ділянку площею 763 кв. м, що на 37 кв. м більше як користувався попередній землекористувач ОСОБА_7 . Межі земельної ділянки не погоджувались з суміжними землекористувачами. З схеми земельних ділянок по АДРЕСА_7, АДРЕСА_4 на яких позначено доїзд до будинку позивачів чітко видно, що земельна ділянка, яка передана у власність відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_5 накладається на спірний проїзд.

Справа розглядалась в апеляційній інстанції і постановою Волинського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року дане рішення в частині задоволення позовних вимог було скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позові.

Постановою Верховного суду від 25 листопада 2020 року постанова Волинського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року скасована, а справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідач ОСОБА_1 , представник відповідачів адвокат Ткачук О.В. в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу з підстав, що в ній наведені.

Представник позивачів ОСОБА_6 подала до суду письмову заяву, в якій просить розгляд справи проводити за її відсутності та, з врахуванням висновків Верховного Суду в постанові від 25 листопада 2020 року у даній справі, вирішити питання про призначення земельно-технічної експертизи. Дана заява залишена без розгляду, оскільки її повноваження, як представника відповідно до довіреності, закінчились 09 вересня 2019 року.

Інші учасники справи в суд апеляційної інстанції не з`явились, хоча належним чином були повідомлені судом про час та місце судового розгляду.

Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги приходить до висновку, що апеляційну скаргу відповідачів необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про визнання недійсним та скасування рішення Ковельської міської ради Волинської області від 28 січня 2010 року № 66/9 та про визнання недійсним державного акта про право приватної власності на земельну ділянку є обґрунтованими та доведеними, оскільки відповідачі порушують права позивачів на використання належного їм на праві власності майна. Вимога в частині скасування державної реєстрації права власності відповідачів на земельну ділянку внаслідок визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є передчасною, оскільки відповідний орган, уповноважений здійснювати цю дію, не відмовив позивачам у її вчиненні. Порушення права позивачів на використання належного на праві власності майна в повному обсязі, гарантованому законодавством, має триваючий характер, а тому позовна давність не пропущена. Суд дійшов висновку, що позивачі не довели належними та допустимими доказами наявність перешкод у користуванні спірним проїздом, що полягає, як зазначено у позовній заяві, у насипанні щебеню та в подальшому у викопуванні рову, що перешкоджало проїзду до житлового будинку, в якому мешкають позивачі. При цьому суд встановив, що на час розгляду справи відповідачі ці перешкоди повністю усунули.

З даним висновком погодитись неможна з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є співвласником квартири № 4 в багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 є співвласником квартири № 5 в тому ж будинку,

ОСОБА_5 , ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка площею 763 кв. м на АДРЕСА_2 , цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку від 26 червня 2012 року серії ЯМ № 991134, виданим на підставі рішення Ковельської міської ради Волинської області від 28 січня 2010 року № 66/9 «Про безоплатну передачу у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд».

Зазначена земельна ділянка межує із земельною ділянкою, на якій розташований багатоквартирний будинок, в якому проживають позивачі.

Власником іншої земельної ділянки на АДРЕСА_3 , яка також межує із земельною ділянкою, на якій розташований багатоквартирний будинок позивачів, є ОСОБА_6 .

У позовній заяві зазначено що до будинку позивачів з АДРЕСА_4 існує проїзд між домоволодіннями належними на праві власності ОСОБА_6 ( АДРЕСА_3 ) та відповідачам ОСОБА_1 , ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 ). Згідно з топографічним планом земельної ділянки на АДРЕСА_3 від 18 листопада 2016 року, власником якої є ОСОБА_6 , ширина проїзду між земельними ділянками становить: на в`їзді - 4,56 м, на виїзді - 4,37 м, а в місці розташування сараю відповідачів - 2,88 м.

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що на час прийняття рішення Ковельською міською радою щодо передачі ОСОБА_5 , ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, питання щодо віднесення території прилеглої до присадибних ділянок АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 до земель загального користування, влаштування проїзду не приймалось і такого позивачами не доведено.

Земельна ділянка по АДРЕСА_1 не сформована і суду не надано її межі, розміри.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частинами першою, другою статті 152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим кодексом. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений частинами шостою-дев`ятою статті 118 ЗК України.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для індивідуального дачного будівництва у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Згідно пункту «б» частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Частиною першою статті 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до пункту «г» частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно із частиною першою статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до частин першої, третьої статті 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія (пункт 6 частини першої статті Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»), у разі державної реєстрації таких прав.

Статтею 13 Закону України «Про благоустрій населених будинків» передбачено, що до об`єктів благоустрою належать, зокрема, території загального користування, прибудинкові території, території будівель та споруд інженерного захисту території.

Згідно з Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за № 927/11207 (далі - Правила утримання жилих будинків та прибудинкових територій), прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку. Пунктом 3.7.65 вказаних Правил передбачено, що до всіх будівель і споруд має бути забезпечений вільний доступ.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій на місцевому рівні здійснюються шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Отже, відповідно до наведених норм законодавства використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою.

У матеріалах справи містяться фрагменти проекту забудови кварталу в районі АДРЕСА_6 станом на 1967 рік. При цьому суд першої інстанції взяв до уваги лише технічну документацію, яка виготовлялась при вирішенні питань щодо земельних ділянок по АДРЕСА_3, АДРЕСА_1 і не належить до містобудівної документації та прийшов до помилкового висновку про передачу частини проїзду у власність відповідачів, не зазначивши яка саме площа земельної ділянки проїзду увійшла до складу земельної ділянки, наданої у приватну власність відповідачам.

Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вказав Верховний Суд у своїй постанові від 25.11.2020 у даній справі, враховуючи предмет і підстави заявленого позову, з`ясування питання, чи накладаються надані у власність відповідачів земельні ділянки на земельну ділянку позивачів, та визначення розміру такого накладення має важливе значення для встановлення обставин справи і в разі встановлення цих обставин, можливості дійти висновку про порушення прав позивачів як землекористувачів.

В судовому засіданні судом апеляційної інстанції зверталась увага на виконання вимог постанови Верховного Суду від 25.11.2020 року.

Відповідачі клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи, на вирішення якої були б поставлені питання про накладення земельних ділянок, розмір такого накладення, не заявили. При цьому в апеляційній скарзі, посилаючись на недоведеність позову відповідачі зазначають, що позивачі не заявляли клопотання про призначення судової земельної експертизи в суді першої інстанції.

Позивачі, будучи обізнаними з вимогами постанови Верховного суду України, не подали до апеляційного суду клопотання про призначення судової земельної експертизи.

Суд апеляційної інстанції позбавлений можливості самостійно призначити судову земельну експертизу в даній справі, оскільки не може збирати докази, що стосуються предмету спору і переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами.

Судом не встановлено і позивачі не надали доказів, що земельна ділянка, надана Ковельською міською радою відповідачам ОСОБА_5 , ОСОБА_1 з порушенням вимог земельного законодавства, незаконності рішення Ковельської міської ради та Державного акту про право власності на земельну ділянку, державної реєстрації, про накладення земельної ділянки по АДРЕСА_1 на земельну ділянку по АДРЕСА_3 , наявність проїзду, передання його відповідачам та чинення перешкод в його користуванні. Апеляційний суд приходить до висновку, що позивачі не довели порушення їх прав відповідачами і підстав для задоволення позову немає.

Задоволення позову осіб, чиї права не було порушено внаслідок прийняття оспореного рішення, необґрунтовано призвело б до позбавлення відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_5 права на мирне володіння майном - земельною ділянкою, яка була надана їм на законних підставах в приватну власність, що вважалося б порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи, недоведеністю обставин, які суд першої інстанції вважав встановленими, а тому підлягає до скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2018 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , Ковельської міської ради Волинської області про визнання недійсним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту, скасування державної реєстрації та усунення перешкод у користуванні проїздом відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді