КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/8784/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

при секретарі Довгополій А.В.

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Порхун Сергія Валерійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 квітня 2021 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Дніпровського районного суду м. Києва Гончарука В.П.,

по цивільній справі № 755/10919/2020 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації вартості частки майна.

в с т а н о в и л а :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_4 з позовом, в якому просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля «Mercedes-Benz Vito», д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, в розмірі 100550,00 грн., а також понесені позивачем судові витрати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з 13 червня 2003 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва 07 лютого 2007 року було розірвано. Зауважуючи, що після розірвання шлюбу вони продовжили проживати однією сім`єю, вести спільне господарство, мали спільний бюджет, що підтверджується рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 березня 2019 року у справі про стягнення аліментів, де зазначено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 проживали однією сім`єю до липня 2018 року.

У період спільного проживання, 26 червня 2013 року ОСОБА_4 придбав автомобіль «Mercedes-Benz Vito», д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску, який в послідуючому 07 липня 2018 року було ним відчужено.

На підставі викладеного позивач просила в порядку поділу майна стягнути з відповідача Ѕ частину вартості даного спірного автомобіля, так - як вважає, що спірний транспортний засіб було придбано під час спільного проживання позивача та відповідача.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації вартості частки майна відмовлено.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 квітня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу в розмірі 10 062,50 грн.

Не погодившись з рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 квітня 2021 року та додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 квітня 2021 року, представник позивача подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просив рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Крім того, просив скасувати додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 квітня 2021 року, постановивши нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви відповідача про стягнення з позивача на його користь витрат на правову допомогу, посилаючисьпри цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Доводами апеляційної скарги є те, що автомобіль «Mercedes-Benz Vito», д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску було придбано відповідачем 26 червня 2013 року. Вказана обставина підтверджується також інформацією про ТЗ Головного сервісного центру МВС.

Оскільки автомобіль було придбано в період проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що було встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 березня 2019 року по справі № 755/2298/19, вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Доказів на спростовання презумпції спільності майна відповідачем надано не було. Більше того, відповідач на судових засідання під час розгляду Дніпровським районним судом м. Києва справи № 755/10919/2020підтвердив, що періодично проживав разом з позивачем саме у період з лютого 2007 року до липня 2018 pоку.

Обґрунтовуючи вимоги скарги на додаткове рішення, скаржник також зазначав, що відповідачем не було подано заяви про долучення доказів на підтвердження судових витрат до закінчення судових дебатів, в тому числі не було цього зроблено в судовому засіданні від 02 квітня 2021 року.

Про стягнення витрат на професійну правничу допомогу не було заявлено відповідачем в жодній заяві по суті та не подано окремої заяви в порядку, визначеному ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Отже, за відсутності заяви про стягнення судових витрат, в тому числі витрат на професійну правничу допомогу, поданої до закінчення судових дебатів відсутні підстави для ухвалення додаткового рішення.

Представником відповідача було подано відзив, в якому вона заперечувала проти доводів, викладених в апеляційній скарзі та просила рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зауважуючи, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 (справа №755/2298/19) з останнього було стягнуто аліменти на утримання дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в твердій грошовій сумі. У самому тексті рішення зазначено: «...в судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що до липня 2018 року, не дивлячись на розірвання шлюбу, сторони продовжували проживати однією сім`єю». Позивач, вважаючи таку фразу преюдицією бажає розділити майно, що було придбано за особисті кошти ОСОБА_4 і було його приватною власністю.

Проте, на думку представника відповідача, у вказаній справі суд визначаючи розмір аліментів на двох дітей не досліджував проживання сторін без реєстрації шлюбу. Крім того, жодних правових висновків суду саме щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу рішення суду (про стягнення аліментів) не містить. За таких обставин немає підстав вважати, що рішення в справі про стягнення аліментів має преюдиційний характер в даній справі.

У засіданні позивач та її представник апеляційні скарги підтримали, просили їх задовольнити.

Представник відповідача не визнала подані апеляційні скарги, заперечувала проти їх задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга подана на рішення суду не підлягає задоволенню, а подана апеляційна скарга на додаткове рішення підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надала належних та допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про їх спільне проживання з відповідачем після розірвання шлюбу, ведення спільного господарства, побуту та наявність взаємних прав та обов`язків, що є характерними ознаками для сім`ї. Вказуючи при цьому, що періодичне спілкування не може бути свідченням факту проживання сторін однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні ст. 74 СК України.

Розглядаючи спір, в частині стягнення грошової компенсації вартості частки майна колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так при розгляді справи встановлено, що з 13 червня 2003 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 07 лютого 2007 року, відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва.

Сторони мають 2 дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

07 березня 2019 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва на користь позивача ОСОБА_1 з відповідача стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей.

26 червня 2013 року ОСОБА_4 було придбано автомобіль «Mercedes - Benz Vito», д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску, який в послідуючому був відчужений ним 07 серпня 2018 року.

05 липня 2019 року ОСОБА_1 повторно уклала шлюб.

Відповідно до ч.2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно із ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 СК України.

До членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках.

Однак, обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що між нею та відповідачем після розірвання шлюбу продовжували існувати шлюбно - сімейні відносини.

Подаючи позов про стягнення грошової компенсації вартості частки майна, позивачем вимоги про встановлення факту спільного проживання з відповідачем без реєстрації шлюбу не заявлялось, як і не заявлялось вимог про визнання спірного автомобіля «Mercedes - Benz Vito», д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску, спільною сумісною власністю подружжя.

За положеннями ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст.129 Основного Закону України.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

Отже, позивач не довела факту спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2007 року по липень 2018 року, не надала вона і доказів того, що джерелом набуття автомобіля «Mercedes - Benz Vito», д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску, є їх спільні сумісні кошти.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції взявши до уваги зазначені обставини, дійшов вірного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, також суд при ухваленні рішення дотримався усіх вимог процесуального закону, правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою позивач вказувала на те, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності доказів існування між сторонами шлюбно-сімейних відносин в період розірвання між сторонами шлюбу (07 лютого 2007 року) та станом на дату придбання спірного автомобіля (26 червня 2013 року) спростовуються рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 березня 2019 року справа № 755/2298/19 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дітей в твердій грошовій сумі.

А так як відповідно до положень ч.4 ст.84 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено обставини, якщо інше не встановлено законом. То відображені в рішенні суду про розірвання шлюбу (справа № 755/2298/19 ) обставини «в судовому засіданні з пояснення сторін встановлено, що до липня 2018 року, не дивлячись на розірвання шлюбу сторони продовжували проживати однією сім`єю» мають преюдиціальне значення для даної справи і не підлягають доведенню.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи і не можуть бути підставою для скасування рішення суду виходячи з наступного.

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), на яку також посилався і скаржник, міститься правовий висновок, відповідно до якого преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Суть преюдицїі полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку.

Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Так, з матеріалів витребуваної справи № 755/2298/19, які надійшли на адресу апеляційного суду, вбачається, що судом першої інстанції при вирішенні питання щодо стягнення аліментів було зазначено «в судовому засіданні з пояснення сторін встановлено, що до липня 2018 року, не дивлячись на розірвання шлюбу сторони продовжували проживати однією сім`єю».

Однак, вказана обставина не є преюдицією, оскільки при розгляді справи про стягнення аліментів не встановлювалось ані факту ведення спільного господарства, ані наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Судом першої інстанції зроблено такий висновок з пояснень сторін, які при цьому не відображено в описовій частині, оскільки обставини ведення спільного господарства не були предметом доказування у справі про стягненні аліментів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст.ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.

Ухвалюючи додаткове рішення в справі, місцевий суд вважав встановленими обставини понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10062,50 грн., що підтверджено належними доказами.

Оскаржуючи додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 квітня 2021 року, представник позивача зазначив, що представником відповідача не було подано заяви про долучення доказів на підтвердження судових витрат до закінчення судових дебатів, у тому числі не було цього зроблено в судовому засіданні від 02 квітня 2021 року. Крім того про стягнення витрат на професійну правничу допомогу не було заявлено відповідачем в жодній заяві по суті та не подано окремої заяви в порядку, визначеному ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Разом з тим, як вбачається із протоколу судового засідання від 02 квітня 2021 року представником відповідача - адвокатом Гостєвою К.М. було заявлено питання про стягнення судових витрат на правничу допомогу із зазначенням того, що докази понесення витрат на правову допомогу будуть надані протягом п`яти днів з моменту оголошення рішення (а.с. 148-149).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що 07 квітня 2021 року представником відповідача було подано заяву про винесення додаткового рішення, тобто через п`ять днів після ухвалення рішення судом першої інстанції, а відтак, строк не пропущено.

Відповідно до ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Таким чином, відмова у відшкодуванні витрат у зв`язку з неподанням стороною попереднього розрахунку суми судових витрат не є імперативною та відноситься до дискреційних повноважень суду, тому доводи апеляційної скарги в цій частині апеляційним судом також відхиляються.

Дослідивши обсяг наданих адвокатом послуг з надання правничої допомоги, заперечення позивача щодо підтвердження надання правничої допомоги в обсягу визначеному умовами угоди, суд дійшов висновку щодо зміни додаткового рішення суду в частині визначення розміру витрат на правничу допомогу шляхом їх зменшення до 3 000 грн.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції як таке що постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права не підлягає скасуванню, а додаткове рішення підлягає зміні шляхом зменшення суми витрат на правову допомогу з зазначених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 368, 374,375,376, 381 -384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу адвоката Порхун Сергія Валерійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 квітня 2021 року залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 квітня 2021 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу адвоката Порхун Сергія Валерійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 квітня 2021 року змінити, шляхом зменьшення розміру судових витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги.

Стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати по наданню правничої допомоги в розмірі 3000 грн.

У іншій частині додаткове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Суддя - доповідач:

Судді: