22-ц/804/485/21
242/4702/19

Головуючий у 1-й інстанції Капітонов В.І.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2021 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк

на рішення Селидівського районного суду Донецької області від 16 вересня 2020 року, ухвалене у складі судді Капітонова В.І., повний текст рішення складено 21 вересня 2020 року,

у цивільній справі

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В серпні 2019 року АТ КБ Приватбанк (далі Банк) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , в обґрунтування зазначивши наступне. Відповідно до укладеного договору № б/н від 07.02.2014 відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду з Умовами та правилами надання банківських послуг, та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті (www.privatbank.ua), оскільки підписав анкету-заяву. Оскільки зобов`язання відповідачем належним чином не виконані, станом на 15.07.2019 виникла заборгованість у розмірі 16028,86грн з яких: заборгованість за кредитом 7207,12грн; заборгованість за простроченим тілом кредиту 3069,55грн; пеня за прострочене зобов`язання 3829,39грн, нарахована пеня за своєчасність сплати боргу на суму від 100грн 683,33грн, штраф (фіксована частина) - 500грн, штраф (процентна складова) - 739,47грн. Просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 16028,86грн, а також судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Селидівського районного суду Донецької області від 16 вересня 2020 року позов АТ КБ Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором від 07.02.2014 у розмірі 5000грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ Приватбанк судовий збір у розмірі 599,16грн.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що згідно довідки відповідачу було встановлено кредитний ліміт в розмірі 5000грн, належних та допустимих доказів того, що кредитний ліміт було змінено позивачем не надано, відповідач користувався карткою в межах встановленого ліміту. Позивачем не доведено факту надання кредитних коштів у розмірі, що відповідає заявленій заборгованості. Відмовляючи в задоволенні частини вимог по стягненню двох видів пені - за прострочене зобов`язання і за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100грн, двох видів штрафу у фіксованій частині і процентному відношенні, суд керувався положеннями ст. 2 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції від 02.09.2014, Розпорядженням КМУ від 02.02.2015 № 175-р, згідно яких відповідач, будучи зареєстрованим у місті Гірник Донецької області, де здійснювалась антитерористична операція, звільнений від сплати цих видів неустойки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 132-137), посилаючись на неповне з`ясування обставин по справі, порушення норм матеріального і процесуального права, просив рішення в частині відмови в задоволенні вимог, по яких судом було відмовлено, скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог в зазначеній частині.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що, підписавши анкету-заяву, позичальник погодив і Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи, якими визначено порядок і розмір сплати процентів за користування кредитними коштами. Відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах, Тарифах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних відносин між сторонами. Відповідач здійснив дії щодо проведення активації картки, користувався нею, отримував кредитні кошти з власної ініціативи. У виписці по руху коштів прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, а також факт використання ним грошей, через банкомати, оплата товарів та послуг за допомогою картки. Відповідач знімав кредитні кошти, потім часткового погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами, а тому зобов`язаний повернути суму отриманих кредитних коштів та сплатити неустойку через порушення зобов`язань.

Щодо зменшення суми фактично отриманих кредитних коштів. Кредитний ліміт є поновлювальною кредитною лінією, тобто сума заборгованості за тілом кредиту та простроченим тілом кредиту постійно змінюється в залежності від використання відповідачем кредитних коштів. З виписки чітко вбачається, що відповідач не лише користувався кредитним лімітом, а й послугою «Миттєва розстрочка», що призвело до виникнення заборгованості саме у тому розмірі, що заявлено банком і підтверджено розрахунком заборгованості, виписками за картрахунками відповідача.

Судом допущено порушення основоположних норм банківського кредитування та поставлено під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку на банківських депозитах.

Суд не звернув уваги на те, що відповідачем не заперечувався факт укладення кредитного договору, а також користування послугами «Миттєва розстрочка», і на докази, які свідчать про визнання кредитних правовідносин. Суд не встановив дійсного розміру заборгованості.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Процедура розгляду справи апеляційним судом

Враховуючи положення ч. 13 ст. 7, ч. 4 ст. 274, ч. 1 ст. 368 ЦПК України, розгляд даної справи в силу ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Рішення суду в частині стягнення заборгованості в межах наданого кредитного ліміту сторонами не оскаржується і апеляційним судом не перевіряється.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як встановлено судом, за змістом анкети-заяви від 07.02.2014 ОСОБА_1 (а.с. 1) приєднався до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк» та Тарифів Банку, які викладені на сайті www.privatbank.com.ua, які за текстом позовної заяви утворюють укладений між сторонами договір. Анкета-заява не містить розміру кредитного ліміту (а.с. 3-5).

Відповідно до розрахунку банку заборгованість ОСОБА_1 станом на 15.07.2019 складає 16028,86грн, з них: заборгованість за кредитом 7207,12грн; заборгованість за простроченим тілом кредиту 3069,55грн; пеня за прострочене зобов`язання 3829,39грн, нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100грн 683,33грн, штраф (фіксована частина) - 500грн, штраф (процентна складова) - 739,47грн (а.с. 2-9).

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в оскаржуваній частині, виходячи з такого.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 4 ст. 203 ЦК України. Правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі (ст. ст. 203, 208 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, на яку в обґрунтування заявлених вимог посилається банк, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

В наданій в копії анкеті-заяві (а.с. 10) відсутні будь-які умови щодо оплатності кредитного договору. Цей документ не містить відображення волевиявлення відповідача щодо будь-якої процентної ставки, умови її підвищення.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування процентів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 07.02.2014, посилався на Тарифи обслуговування кредитних карт та Умови та правила надання банківських послуг, розміщені на сайті: www.privatbank.com.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Оскільки в розумінні ст. 634 ЦК України умови договорів приєднання розробляються банком, ці умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Втім, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці тарифи та Умови і правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи 07.02.2014 анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо розміру і порядку сплати процентів за користування кредитними коштами, в тих документах, що додані банком до позовної заяви.

Оскільки поданими до суду заявами відповідач заперечував факт укладення кредитного договору із банком, то в даній справі підлягали перевірці обставини, які саме умови сторони узгодили, укладаючи договір 07.02.2014, і чим це підверджується.

За змістом п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 20): «Підписання цього договору є прямою і безумовною згодою щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком». Але ж, як встановлено судом першої інстанції, в чому пересвідчився і апеляційний суд, ці Умови і Правила не містять власноручного підпису позичальника ОСОБА_1 .

Отже, факт погодження позичальником долучених банком Умов та Правил надання банківських послуг, які за дією в часі мають мінливий, змінюваний характер, а також Тарифів (а.с. (а.с. 11-33), не встановлений, зокрема і в частині зобов`язання сплачувати проценти, штрафи і пені, що заявлені у змісті позову.

Таким чином, вказані Умови та Правила, які всупереч положенням в п. 2.1.1.2.4. не узгоджені із клієнтом ОСОБА_1 , не підписані ним, не становлять складову частину договору між сторонами, бо не можна їх ідентифікувати як безпосередньо віднесені до укладеного між сторонами договору, у зв`язку з чим в даному випадку (в оскаржуваній частині рішення щодо стягнення процентів) неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг в частині узгодження між сторонами обсягу плати за користування грішми, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Представлений банком розрахунок заборгованості, доданий до позову, також не містить даних про нараховані відсотки помісячно. Такий розрахунок не підтверджує існування боргу в частині процентів, оскільки він не є первинним обліковим бухгалтерським документом, не відповідає вимогам Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні та відповідно не може підтверджувати існування тих чи інших фінансових операцій.

Також, до позову позивачем додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 11). Даний документ не містить підпису клієнта ОСОБА_1 . Крім того, в цьому документі визначено 4 опції-підвидів різних карток «Універсальна», жодна з яких не обрана клієнтом ОСОБА_1 , не підписані конкретні опції (з 4 запропонованих видів карток). Більш того, і у змісті апеляційної скарги не було деталізовано, на яких умовах використовувалась і яка саме кредитна картка з чотирьох різних за умовами карток «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» - підтверджень цьому ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду не надано.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, апеляційний суд звертає увагу на те, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ Приватбанк дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону Про захист прав споживачів про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов щодо сплати процентів, які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Як вбачається з довідки АТ КБ Приватбанк, дійсність якої не спростована відповідачем, позичальником за договором про надання банківських послуг від 07.02.2014 б/н було отримано картки, зокрема: 07.02.2014 (№ НОМЕР_1 ) - термін дії до 06/17; 01.02.2015 (№ 5168****2218) - термін дії до 01/19; 17.07.2015 (№ 5168****2218) термін дії до 01/19; 02.06.2017 (№ 4149****0194) термін дії до 02./21, з наданням якої банком 15.06.2017 встановлено позичальникові кредитний ліміт 1500грн, з подальшим збільшенням/зменшенням до 5000грн (а.с. 112).

Досліджуючи надану банком виписку по руху коштів по цих чотирьох вказаних карткових рахунках (а.с. 107-111), колегія суддів пересвідчилась в фактичному користуванні позичальником ОСОБА_1 наданих банком у кредит коштів, зважаючи на проведені позичальником операції зі зняття готівки, покупки товарів і продуктів харчування, поповнення картки в терміналі, в межах встановленого і збільшеного згодом кредитного ліміту в розмірі 5000грн. Таким чином, існування між сторонами кредитних відносини доведено, факт утворення заборгованості у розмірі використаного кредитного ліміту підтверджений, як правильно визначився суд першої інстанції.

З виписки по руху коштів вбачається, що з даної картки, окрім інших платежів, здійснювалось списання коштів за послугою «Миттєва розстрочка», на чому акцентує увагу у змісті апеляційної скарги позивач.

За Умовами та правилами банківських послуг у Приватбанку «Оплата частинами» це сервіс з організацій обслуговування та проведення розрахунків за операціями, здійсненими з використання платіжних карток. Використовуючи сервіс «Оплата частинами» власник картки доручає банку оплатити вартість товару. Сервіс «Миттєва розстрочка» дає можливість держателю платіжної картки погашати вже отриманий кредит не більше ніж за вибрану клієнтом кількість платежів, який повертається шляхом встановленням клієнтом регулярного платежу з картки клієнта в розмірі щомісячного платежу.

Проте, за Умовами та правилами банківських послуг у Приватбанку кредит (кредитна лінія, кредитний ліміт) розмір коштів, що надаються банком клієнту на строк, обумовлений у Договорі, на умовах платності та зворотності, ліміт авторизації максимальна сума транзакції, яку можна провести без авторизації.

Отже, за своїм характером «Оплата частинами», або «Миттєва розстрочка», це окреме зобов`язання, оплата за яким хоча і прив`язується до картки клієнта «ПриватБанку», проте не може виходити за встановлений по картці ліміт.

З довідки банку вбачається встановлення позичальникові ОСОБА_1 максимального кредитного ліміту за період користування кредитною карткою 5000грн 16.09.2017 (а.с. 139зв.), який фактично використаний ним. У змісті анкеті-заяві не відзначено про нарахування бажаного для позичальника кредитного ліміту понад 5000грн. Тож, узгодження із позичальником умови про зміну кредитного ліміту в бік збільшення від зазначеної суми, зокрема шляхом підписання ним відповідної умови, не здобуто. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами в сенсі ст.ст. 77-79 ЦПК України, як правильно акцентував суд першої інстанції, факту надання кредитних коштів, зокрема встановленого кредитного ліміту, у розмірі, що відповідає заявленій у позовній заяві заборгованості за тілом кредиту 7207,12грн і заборгованості за простроченим тілом кредиту 3069,55грн.

Тож, списання банком коштів за послугою «Миттєва розстрочка» поза межами встановленого ліміту не відповідає вимогам умовам договору між сторонами, а відтак, правильно не було взято судом до уваги. Цим доводам банку суд надав належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги банку щодо незаперечення відповідачем факту користування послугами «Миттєва розстрочка» не відповідає дійсності, оскільки в своїх заявах до суду першої інстанції (а.с.52, 91) ОСОБА_1 , як взагалі проти факту виникнення кредитних відносин між сторонами (з цим не погодились суд першої і апеляційної інстанцій), так і зокрема проти використання кредитних коштів, вказуючи, що отримавши платіжну картку у лютому 2014 року він не міг реально користуватись кредитною лінію за відсутності коштів на картці. Такі пояснення позичальника відповідають матеріалам справи. Так, старт карткового рахунку за відомостями банку зі встановленням кредитного ліміту 0,00 стався з видачею картки 07.02.2014 (а.с. 113зв., 107зв.). Проте, початок користування кредитними коштами з виписки по руху коштів на рахунку відбувся лише 22.05.2016 (а.с. 107зв).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами АТ КБ Приватбанк, відповідні їм правовідносини, поясненням та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем в порядку, передбаченому ст. ст. 12, 76 - 81 ЦПК України, належними, достовірними, допустимими і достатніми доказами обумовлення і узгодження між сторонами в укладеному договорі конкретних умов зі сплати процентів, строків їх сплати, недоведення факту неналежного виконання взятих за цим договором чітко визначених зобов`язань з боку позичальника поза межами використаного кредитного ліміту (що становить тіло кредиту), а також невідповідність положенням Закону № 1669-VII від 02.09.2014 позовних вимог банку про стягнення пені і штрафів, через що відсутні підстави для покладення на відповідача ОСОБА_1 майнової цивільно-правової відповідальності, обумовленої ст.ст. 1048, 1054 ЦК України, у вигляді сплати на користь позивача заборгованості за тілом кредиту, що перевищує обумовлений сторонами кредитний ліміт, за процентами за користування кредитом, штрафами і пенею.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки.

За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, як ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права та обґрунтоване наявними у справі доказами, залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2021 року.

Судді: С.А.Попова

С.А.Зайцева

О.М.Пономарьова