Провадження № 22-ц/4808/74/21
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

Головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Горейко М.Д., Девляшевського В.А.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю представника апелянта ОСОБА_1 та

представника позивача адвоката

Коневалика А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» про відшкодування шкоди, за апеляційною скаргою представника приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Домбровською В.Г. 06 жовтня 2020 року у м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 15 жовтня 2020 року,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» про відшкодування шкоди, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 15 лютого 2018 року близько 18 години 30 хвилин по вул. С.Петлюри в м. Івано-Франківськ трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Газ-5312», державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_3 , який здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 . В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 від отриманих травм померла на місці пригоди. Постановою СУ ГКНП в Івано-Франківській області від 31.05.2018р. кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. У зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Газ-5312», державний номерний знак НОМЕР_1 , на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована згідно полісу № АК/6607188 в ПАТ «Страхова компанія «Перша», вона (позивачка), як дочка загиблої ОСОБА_4 звернулась до страхової компанії із заявою про відшкодування моральної шкодив розмірі 22 338,00 грн та понесених витрат на поховання в розмірі 6 305,00 грн. ПАТ «Страхова компанія «Перша» 13 серпня 2019 року здійснила виплату страхового відшкодування а саме: моральної шкоди в розмірі 11 169,00 грн та 3 152,50 грн - витрат на поховання, що становить 50% від заявлених вимог. З таким розміром відшкодування шкоди позивачка не погоджується.

Вона оцінює завдану моральну шкоду в розмірі 100 000 грн, оскільки внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки втратила матір і дана втрата є непоправною. На момент дорожньо-транспортної пригоди розмір мінімальної заробітної плати становив 3723,00 грн. Таким чином, загальний розмір відшкодування моральної шкоди становить 44 676,00 грн (3723 х 12). Оскільки у загиблої ОСОБА_4 , крім неї (позивачки), є ще одна донька - ОСОБА_5 , то позивачці належить ? із загального розміру страхового відшкодування, а саме 22 338,00 грн. Також нею понесені витрати на поховання в розмірі 6 305,00 грн, що підтверджується відповідним чеком, однак страховою компанією виплачено лише 50% від належної виплати. Просила стягнути з ПАТ «Страхова компанія «Перша» на її користь недоплачене страхове відшкодування понесених витрат на поховання в розмірі 3152,50 грн та недоплачене страхове відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 11 169,00 грн та витрати на правову допомогу (а.с.1-5).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» на користь ОСОБА_2 суму недоплаченого страхового відшкодування понесених витрат на поховання в розмірі 3 152,50 грн та суму недоплаченого страхового відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 11 169,00 грн; витрати на правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн; на користь держави (в спеціальний фонд Державного бюджету України) судовий збір в розмірі 840,80 грн (а.с.174-181).

Не погодившись з даним судовим рішенням, представник Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального і процесуального права.

Апелянт зазначає, що згідно постанови про закриття кримінального провадження від 31.05.2018р. за результатами розгляду досудового розслідування, провадження було закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_3 складу злочину. У той же час, в даній постанові містилася інформація щодо порушення низки пунктів Постанови Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001р. «Про правила дорожнього руху», а саме пункти 1.3, 4.4, 4.7; підпункти а, б,г п.4.14 ПДР України, котрі, як встановлено, перебували в причинно-наслідковому зв`язку з механізмом настання ДТП 15.02.2018р. Зважаючи на наведене, страховою компанією 13.08.2019р. виплачено на рахунок представника позивача грошові кошти у якості компенсації моральної шкоди за померлого родича (11 169 грн) та витрат на поховання загиблої (3152,50 грн).

Апелянт не погоджується із висновком суду про те, що положення пункту 36.3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» застосуванню не підлягають, оскільки у ній йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована. Однак, вказана норма чинного законодавства по своїй суті не відсилає до іншого нормативного акту, але являється певним законодавчо встановленим інструментом регулювання специфічних відносин при настанні певних обставин.

Також судом не враховано жодних поданих стороною відповідача доказів, а саме чинної судової практики.

Апелянт зазначає, що страхова компанія погодилася із тим, що хоча відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 31.05.2018р. в діях ОСОБА_3 був відсутній склад правопорушення за наслідками ДТП від 15.02.2018р., ПрАТ «СК «Перша» сплатило на рахунок позивачки грошові кошти, оскільки останній керував саме джерелом підвищеної небезпеки - транспортним засобом. Вважає, що подію, яка сталася 15.02.2018р., було повністю врегульовано, а належний обсяг страхового відшкодування сплачено у відповідні строки.

Також постановою про закриття кримінального провадження встановлено, що дана дорожньо-транспортна пригода трапилась унаслідок порушення Правил дорожнього руху України пішоходом ОСОБА_4 , що, як наслідок, лежить в площині причинно-наслідкової дії вини загиблої особи із самим механізмом настання ДТП. Вважає, що суд першої інстанції протиправно стягнув зі скаржника у справі грошові кошти на користь ОСОБА_2 , залишивши при цьому правову позицію ПрАТ «СК «Перша» без належного дослідження.

На думку апелянта, судом безпідставно стягнуто витрати на правову допомогу та судовий збір.

З цих підстав просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог до ПрАТ «СК «Перша» в повному обсязі. Судові витрати покласти на позивачку (а.с.190-194).

Представником ОСОБА_2 ОСОБА_6 подано клопотання про застосування судової практики. Зокрема зазначено, що застосування пункту 36.3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було предметом розгляду Верховного Суду в постанові від 10.01.2019р. у справі №274/4882/17, оскільки у ньому йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована. Також спори щодо відшкодування шкоди страховою компанією, завданої життю та здоров`ю потерпілого (за відсутності вини водія джерела підвищеної небезпеки), були предметом розгляду Верховного Суду, де суд дійшов правового висновку, що цивільно-правова відповідальність за шкоду в такому випадку настає без наявності вини заподіювача, а тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом №1961-ІV порядку (постанови від 10.01.2019р. у справі №500/2095/15-ц від 14.01.2019р. у справі №751/8121/17, від 05.06.2019р. у справі № 466/4412/15-ц та інших) (а.с.213-214).

Відзив на апеляційну скаргу не подано, що, відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Вислухавши пояснення представника апелянта ОСОБА_1 та представника позивача адвоката Коневалика А.В., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є частково обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження від 03.06.1970 року НОМЕР_2 ОСОБА_4 є матір`ю позивачки ОСОБА_2 (а.с. 13).

Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу від 18.11.1989 року ОСОБА_8 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 , якій після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище ОСОБА_2 (а.с. 14).

15.02.2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення, відповідно до фабули якого 15.02.2018 року о 18 год. 30 хв. ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «Газ-5312» державний номерний знак НОМЕР_1 та рухаючись ділянкою дороги по вул. Петлюри в напрямку вул. Довженка, що у м. Івано-Франківську, вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_4 . У результаті отриманих травм ОСОБА_4 померла на місці пригоди (а.с. 10).

Згідно копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11).

31.05.2018 року постановою слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ Національної поліції в Івано-Франківській області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000116 від 15.02.2018 року, закрите у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с. 8-9).

Згідно постанови про закриття кримінального провадження №0000116 від 31.05.2018 року, в ході розслідування даного кримінального провадження встановлено, що дана дорожньо-транспортна пригода трапилась унаслідок необережних дій пішохода ОСОБА_4 , яка в порушення вимог Правил дорожнього руху України, нехтуючи заходами безпеки дорожнього руху, будучи одягнута в одяг темного кольору, не виділивши себе в темну добу пори для своєчасного виявлення іншими учасниками дорожнього руху, поза межами пішохідного переходу, перетинала проїзну частину дороги справа наліво, відносно напрямку руху автомобіля, чим завідомо створював для водіїв транспортних засобів небезпеку руху з обмеженою видимістю. При цьому пішохід ОСОБА_4 порушила наступні вимоги Правил дорожнього руху України: п.1.3, п.4.4, 4.7, 4.14. При розслідуванні кримінального правопорушення об`єктивних доказів вини ОСОБА_3 у порушенні Правил дорожнього руху України та наїзду пішохода ОСОБА_4 не встановлено, оскільки з моменту виникнення небезпеки руху він був позбавлений технічної можливості уникнути наїзду шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування з моменту настання небезпеки для руху.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля марки «Газ 5312», державний номер НОМЕР_1 , станом на 15.02.2018 року була застрахована в ПрАТ «СК «Перша», що підтверджується полісом № АК6607188 (а.с. 20).

06.06.2019 року представник по довіреності ОСОБА_2 ОСОБА_10 надіслав до ПрАТ «СК «Перша» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, яка відбулась 15.02.2018 року на вул. Петлюри в напрямку вул. Довженка у м. Івано-Франківську, де водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «Газ - 5312» здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , і внаслідок ДТП остання від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці пригоди, та заяву на виплату страхового відшкодування, пов`язаного з моральною шкодою у розмірі 22338,00 грн (1/2 частки, що належить доньці ОСОБА_11 ) (а.с. 7), а також заяву на виплату страхового відшкодування, пов`язаного з витратами на поховання у розмірі 6305,00 грн (а.с.6).

13.08.2019 року, ПАТ «Страхова компанія «Перша» на користь ОСОБА_2 здійснила виплату страхового відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 11 169,00 грн та витрат на похованні у сумі 3152,50 грн, що підтверджується, в тому числі, поясненнями представника відповідача в судовому засіданні.

Дані обставини сторонами не оспорюються та доказуванню не підлягають.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 1167, 1187, 1188, 1193, 1195 ЦК України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановивши, що цивільно-правова відповідальність володільця автомобіля застрахована, порушення ОСОБА_4 правил дорожнього руху України під час дорожньо-транспортної пригоди не свідчить про грубу необережність потерпілої, враховуючи її вік та обставини ДТП, у відповідача не було підстав для поділу навпіл суми страхового відшкодування завданої моральної шкоди та витрат на поховання, дійшов висновку про відшкодування недоплаченого страхового відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 11 169,00 грн та 3152,50 грн витрат на поховання.

З такими висновками суду першої інстанції не в повній мірі погоджується апеляційний суд, виходячи з таких підстав.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Спірні правовідносини врегульовані Цивільним кодексом України, Законом України „Про страхування», Законом України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За змістом ч.5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно пункту 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

В силу ч. 2 ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи,визначеної договором.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, з метою забезпечення відшкодування шкоди потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в тому числі і у випадку настання смерті, та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Згідно із статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу,внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до статей 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, проте обмежується страховою сумою.

За правилами ст. 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Положеннями статті 27 (27.1 - 27.5) Закону врегульовано відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого.

Так, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» в 2018 році мінімальна заробітна плата складала 3723,00 грн.

За змістом пункту 36.3 статті 36 вказаного Закону у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Частина 2 ст. 1193 ЦК застосовується у випадках, коли шкода стала наслідком дій чи бездіяльності потерпілого, яким притаманна ознака грубої необережності. Зокрема, ч. 2 ст. 1193 ЦК застосовується при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки (ст. 1187 ЦК). При визначенні розміру зменшення відшкодування враховується ступінь вини потерпілого, який припустився грубої необережності. Якщо особа, яка завдала шкоди, також є винною у завданні шкоди, враховується ступінь вини цієї особи. Формулювання ч. 2 ст. 1193 тлумачиться так, що поняття грубої необережності не охоплює собою просту необачність, а виявляється, зокрема, в нетверезому стані, нехтуванні правилами безпеки руху тощо.

Цивільне законодавство розрізняє грубу та просту необережність. У випадку недотримання високих вимог, які пред?являються до особи, що здійснює за даних умов певний вид діяльності, допускається проста необережність.

У тих випадках, коли нехтуються мінімальні вимоги уважності та обережності, які є загальнозрозумілими і загальновідомими, слід розуміти як грубу необережність.

Стаття 1193 ЦК передбачає два випадки, за яких може мати місце груба необережність потерпілого: а) наявність грубої необережності потерпілого з одночасною відсутністю вини особи, яка завдала шкоди, у разі настання відповідальності незалежно від вини; б) має місце як груба необережність потерпілого, так і вина особи, яка завдала шкоди.

Згідно з правилами ч. 2 ст. 1193 ЦК, суд, з врахуванням обставин справи, за наявності грубої необережності потерпілого, яка сприяла виникненню або збільшенню шкоди, може зменшити розмір відшкодування.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

У ч. 3 ст. 1193 ЦК зазначені обставини, коли вина потерпілого не враховується. Тобто мова йде про відшкодування: а) додаткових витрат, передбачених ч. 1 ст. 1195 ЦК; б) завданої смертю годувальника; в) у разі відшкодування витрат на поховання.

У постанові про закриття кримінального провадження №0000116 від 31.05.2018 року зазначено, що в ході розслідування кримінального провадження встановлено причинно-наслідковий зв`язок між необережними діями пішохода ОСОБА_4 та дорожньо-транспортною пригодою. При цьому ОСОБА_4 порушила вимоги Правил дорожнього руху України, нехтуючи заходами безпеки дорожнього руху, одягнувшись у одяг темного кольору, не виділивши себе в темну пору доби для своєчасного виявлення іншими учасниками дорожнього руху, поза межами пішохідного переходу, перетинала проїзну частину дороги справа наліво, відносно напрямку руху автомобіля, чим завідомо створювала для водіїв транспортних засобів небезпеку для руху з обмеженою видимістю. При цьому пішохід ОСОБА_4 порушила вимоги Правил дорожнього руху України: п.1.3, п.4.4, 4.7, 4.14.

А при розслідуванні кримінального правопорушення об`єктивних доказів вини ОСОБА_3 у порушенні Правил дорожнього руху України та наїзду на пішохода ОСОБА_4 не встановлено, оскільки з моменту виникнення небезпеки руху він був позбавлений технічної можливості уникнути наїзду шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування з моменту настання небезпеки для руху.

Доказів, що ця постанова органу досудового слідства потерпілими, зокрема і ОСОБА_2 , оскаржена і скасована матеріали справи не містить.

Навпаки, сторонами визнається, що кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діяннях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення.

Тому суд приймає до уваги цей процесуальний документ як доказ в частині обставин дорожньо-транспортної пригоди, встановлених органом досудового слідства.

Оскільки доведено, що між настанням дорожньо-транспортної пригоди з її наслідками та необережними діями ОСОБА_4 існував причинно-наслідковий зв`язок, а необережність ОСОБА_4 слід вважати грубою, так як вона нехтувала елементарними правилами дорожньої безпеки, перетинаючи проїзну частину дороги поза межами пішохідного переходу у темну пору доби, тому суд дійшов висновку про можливість застосування положень ч. 2 ст. 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування щодо моральної шкоди на ? частину (25%).

При цьому суд враховує фактичні обставини справи (характер дій потерпілої ОСОБА_4 , індивідуальні особливості потерпілої, обставини завдання шкоди тощо). Так, потерпіла перетинала проїзну частину дороги поза межами пішохідного переходу у темну пору доби і була одягнена у темний одяг. Дорожнє покриття - асфальт на час ДТП було у мокрому стані. Ці чинники обмежували видимість водія і не дали технічної можливості уникнути наїзду на ОСОБА_4 . Крім того, потерпіла перебувала у похилому віці (87 років), тому не могла вчасно реагувати на небезпеку та швидко пересуватися. Ці обставини мали бути враховані самою потерпілою при перетині проїзної частини і їх неврахування свідчить про нехтування елементарними правилами безпеки і Правилами дорожнього руху, що є грубою необережністю, яка призвела до наслідку - ДТП, в результаті якої настала смерть потерпілої.

Суд першої інстанції, не врахувавши встановлені обставини та наведені положення закону, дійшов необґрунтованого висновку про те, що завдана позивачці моральна шкода, яка полягає у перенесених нею душевних стражданнях у зв`язку із втратою матері в результаті ДТП, що мала місце 15.02.2018 року за участю водія ОСОБА_3 , не підлягає зменшенню.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що з урахуванням відшкодованої страховиком позивачці суми моральної шкоди в розмірі 11 169,00 грн та визначеного судом розміру зменшення відшкодування шкоди на 25% відповідно до ч. 2 статті 1193 ЦК України, підлягає стягненню з відповідача 5584,50 грн як страховика відповідальності ОСОБА_3 під час експлуатації джерела підвищеної небезпеки.

Суд вірно стягнув на користь позивача витрати на поховання, оскільки вони відповідно до частини 3 статті 1193 ЦК України зменшенню не підлягають.

Тому в цій частині рішення суду є правильним.

Доводи позивача про те, що положення статті 1193 ЦК України не застосовуються до страхового відшкодування, яке не є шкодою, не заслуговують на увагу. Так, у преамбулі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що цей Закон спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

За змістом пункту 3 статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Аналогічні положення містяться і у статті 4 Закону України «Про страхування».

Таким чином, страхове відшкодування, яке сплачується потерпілому страховиком замість страхувальника на підставі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є нічим іншим, як відшкодуванням шкоди.

Заявляючи клопотання про застосування судової практики у спорі, представник позивача посилається на постанови Верховного Суду від 10.01.2019р. у справі №500/2095/15-ц, від 14.01.2019р. у справі №751/8121/17, від 05.06.2019р. у справі № 466/4412/15-ц та інші, звертає увагу, що цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без наявності вини її заподіювача, а тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавала шкоди у передбаченому Законом порядку.

Безспірно, ці висновки стосуються застосування положень статті 1187 ЦК України щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки у будь-якому випадку, тобто без наявності вини заподіювача. Винятковими випадками звільнення від відшкодування шкоди можуть бути обставини непереборної сили або умислу потерпілого, за умови доведеності цих обставин заподіювачем (частина 5 статті 1187 ЦК).

Однак, у цьому спорі не ставиться відповідачем питання про звільнення його від відповідальності за завдану шкоду. Навпаки, відповідач розуміє підстави своєї відповідальності і спротиві позивачці частину страхового відшкодування моральної шкоди. Суд розглядає питання щодо зменшення відшкодування моральної шкоди, що передбачено положеннями статті 1193 ЦК України.

Тому судові рішення, на які посилається представник позивача, ухвалені не у подібних правовідносинах.

Також слід зазначити, що постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 26.11.2020 року у справі № 344/19433/19, у якій розглянуто питання про стягнення на користь іншої дочки ОСОБА_4 відшкодування моральної шкоди у повному обсязі, не носить преюдиційного характеру для суду.

Інші доводи апеляційної скарги, крім тих, з якими погодилася колегія суддів, виходячи з конкретних обставин по справі та обґрунтування, викладеного в тексті даної постанови, не є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в повному обсязі.

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди слід змінити, вимоги апеляційної скарги задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 5584,50грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2020 року в частині відшкодування моральної шкоди змінити.

Ухвалити нове рішення, яким стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша», , адреса місцезнаходження вул.Фізкультурна, 30, м. Київ, на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_4 , проживаючої по АДРЕСА_1 , суму недоплаченого страхового відшкодування в частині моральної шкоди в розмірі 5584,50 грн (п`ять тисяч п`ятсот вісімдесят чотири гривні п`ятдесят копійок).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: І.О. Максюта

М.Д. Горейко

В.А. Девляшевський

Повний текст постанови складено 04 лютого 2021 року.