ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/567/21 Справа № 183/416/20 Суддя у 1-й інстанції - Майна Г. Є. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.
суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2020 року по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання на території України,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, яку в подальшому уточнив.
Заява мотивована тим, що заявник ІНФОРМАЦІЯ_1 народився у с. Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області, був зареєстрований та проживав на території цього села на АДРЕСА_1 , навчався у Піщанській середній школі у період з 1982 року по 1987 роки, де отримав середню освіту. У червні 1990 року його було виписано із зазначеної вище адреси для проходження служби у Радянській армії, яку проходив з 01 липня 1990 року по квітень 1992 року у військовій частині № НОМЕР_1 у м. Копєйськ Челябінської області.
У квітні 1992 року, під час проходження ним служби, його було притягнуто до кримінальної відповідальності, покарання він відбував до березня 1995 року у виправно-трудовій колонії у м. Златоуст Челябінської області Російської Федерації. У квітні 1995 року він повернувся в Україну, проживав без реєстрації у с. Миколаївка, Новомосковського району Дніпропетровської області разом з матір`ю. У квітні 1996 року його знову було притягнуто до кримінальної відповідальності з призначенням вироком Новомосковського районного суду покарання у вигляді позбавлення волі, яке відбував у виправній трудовій колонії № 80 м. Кривий Ріг Дніпропетровської області. Після чого, у серпні 1999 року він проживав без реєстрації у с. Голубівка Новомосковського району Дніпропетровської області, де у період з 1999 року по 2000 рік працював тваринником на МФТ № 1 радгоспу Голубівський, а у період з 2000 року до листопада 2004 року працював тваринником у ТОВ Агрофірма "Олімпек-Агро", а з грудня 2005 року він переїхав на постійне місце проживання до своєї матері на АДРЕСА_2 , де живе і зараз.
Він ніколи не набував громадянства Російської Федерації та з метою отримання паспорта громадянина України від звернувся до Новомосковського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, однак йому було відмовлено у вчиненні такої дії, з підстав відсутності рішення суду щодо факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.
У зв`язку з чим, заявник, враховуючи, що станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року він дійсно фактично був відсутній в Україні, не був зареєстрований в України через службу у армії СРСР і подальшим ув`язненням його на території Російської Федерації, однак зв`язку із Україною не поривав, не набував громадянства Російської Федерації, посилаючись на положення Закону України "Про громадянство України", звернувся до суду та просить:
- встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2020 року у задоволенні заяви відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що заявником ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог не надано належних та допустимих доказів, які в сукупності свідчать про постійне (безперервне) проживання заявника на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). А розширене тлумачення поняття «проживання на території України на законних підставах» та переліку умов, за яких можливе встановлення факту проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заяву в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2020 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.
Так, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 19 липня 1972 року, наданого суду в копії, оригінал якого досліджено у судовому засіданні, мовою оригіналу: " ОСОБА_2 ", народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області, його батьками записані, мовою оригіналу: " ОСОБА_2 " та " ОСОБА_3 " (а.с. 103).
Згідно з паспортом громадянина СРСР серії НОМЕР_3 , виданого 21 березня 1989 року Відділом внутрішніх справ Новомосковського райвиконкому Дніпропетровської області на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наданого суду у засвідченій заявником копії, останній народився у с. Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області, 10 квітня 1989 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , 25 червня 1990 року його було знято з реєстраційного обліку місця проживання за вищезазначеною адресою (а.с. 36-37).
Судом установлено, що 07 грудня 2018 року ОСОБА_4 звернувся на адресу Новомосковського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із письмовою заявою про встановлення належності до громадянства України (а.с. 121 зворот).
Проведеною перевіркою було установлено, що ОСОБА_4 був документований паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_3 , виданого 21 березня 1989 року Новомосковським РВВС Дніпропетровської області по досягненню віку. У період з 10 квітня 1989 року по 25 червня 1990 року значився за адресою: АДРЕСА_1 , 25 червня 1990 року був знятий з реєстраційного обліку у зв`язку з вибуттям до лав Радянської армії, з пояснень заявника, службу останній проходив у м. Копєйськ Челябінської області, Росія, у 1992 році був засуджений Челябінським судом до позбавлення волі, після звільнення у 1995 році він повернувся на постійне проживання до України. У зв`язку з чим особу заявника була установленою, але належність його до громадянства України не підтверджена та останньому рекомендовано звернутись до Посольства Російської Федерації в Україні для документування паспортом громадянина Російської Федерації, або довідкою про те, що він не є громадянином Російської Федерації та в подальшому звертатись до Новомосковського РВ ГУДМС України в Дніпропетровській області для легалізації на території України, про що прийнято відповідне рішення у вигляді висновку від 12 січня 2019 року (а.с. 126).
04 квітня 2019 року ОСОБА_4 звернувся на адресу Новомосковського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про надання роз`яснення щодо порядку і переліку необхідних документів для порушення клопотання про встановлення належності до громадянства України у зв`язку із втратою паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року (а.с. 129), того ж дня заявникові було надано відповідь згідно з чинним законодавством щодо оформлення належності до громадянства України відповідно до ст. 3 Закону України "Про громадянство України" з посиланням на "Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України", затвердженого Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року, а саме те, що встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України та не мають у паспорті громадянина СРСР відмітки про прописку станом на 24 серпня 1991 року, або 13 листопада 1991 року і йому рекомендовано звернутись до суду для вирішення цього питання (а.с. 49-51).
Відмовляючи у задоволенні заяви, районний суд обґрунтовано виходив з того, що заявником ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог не надано належних та допустимих доказів, які в сукупності свідчать про постійне (безперервне) проживання заявника на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). А розширене тлумачення поняття «проживання на території України на законних підставах» та переліку умов, за яких можливе встановлення факту проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» визначено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Згідно з п.п. а) пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 30 травня 2012 року № 367/2012) (далі - Порядок) встановлення належності до громадянства України стосується: громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.
Відповідно до п. 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Згідно з п. 9 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.
Таким чином, встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) є підставою для оформлення належності до громадянства України.
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності зазначеним Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року), який дасть право відповідним органам вирішувати питання про надання громадянства України і встановлення такого факту породжує для заявника право на набуття громадянства України.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Відповідно до ч. 1, п. 5 ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно не враховано пояснення свідка ОСОБА_5 , який був співробітником міліції та який пояснив, що з квітня 1995 року заявник постійно проживав на території України, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки дані пояснення не підтверджують факту перебування заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.
Посилання апелянта на те, що для мети судового розгляду його заяви у порядку окремого провадження важливо показати, що після повернення у 1995 році з Росії в Україну фактично постійно проживав в Україні, не поривав з нею зв`язків, а тому у суду першої інстанції не було правових підстав для відмови у задоволенні заяви, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки законом чітко встановлено необхідність постійного (безперервного) проживання заявника на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проте доказів того, що саме станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року заявник перебував на території України матеріали справи не містять.
Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені відповідачами у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови виготовлений 04 лютого 2021 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко