Номер провадження: 22-ц/813/3488/21
Номер справи місцевого суду: 493/1503/19
Головуючий у першій інстанції Ільніцька О. М.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, на рішення Балтського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Ільніцької О.М. 29 листопада 2019 року у м. Балта Одеської області, -

встановила:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив визнати договір купівлі-продажу ПП «Сансет» від 09 квітня 2016 року дійсним.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 09 квітня 2016 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на ПП «Сансет». Сторони виконали умови договору купівлі-продажу: продавець передав у власність, а покупець сплатив вартість майнових прав і прийняв їх у власність. Дане підприємство належало відповідачу та було зареєстровано на його ім`я в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. 09 квітня 2016 року, згідно рішення № 3, засновника ОСОБА_2 було виключено зі складу засновників на підставі договору купівлі-продажу від 09 квітня 2016 року. Нотаріальне посвідчення даного договору купівлі-продажу не вимагалось, так як в даному підприємстві був відсутній Статутний капітал, що відображалось в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на січень 2016 року.

12 квітня 2016 року позивач вніс зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, документи до Державної реєстраційної служби були подані без порушень.

У 2018 році відповідач вперше звернувся до нього і почав вимагати грошові кошти в сумі 180 000 грн., так як вважає, що підприємство коштує дорожче. ОСОБА_1 вважає вимоги ОСОБА_2 незаконними та такими, що порушують його права, оскільки він фактично став власником ПП «Сансет», так як з моменту придбання використовує підприємство у своїй діяльності, однак колишній власник майна вважає договір купівлі-продажу ПП «Сансет» недійсним.

У зв`язку із викладеним, позивач просив визнати дійсним договір купівлі-продажу від 09 квітня 2016 року, за яким він придбав у ОСОБА_2 . Приватне підприємство «Сансет».

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання суду першої інстанції не з`явився, надавши заяву від 24 вересня 2019 року про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги позивача визнав в повному обсязі, заперечень чи будь-яких інших доказів, які б заперечували вимоги позивача не надав, а 19 листопада 2019 року надав до суду ще одну заяву про визнання позовних вимог та повідомив, що більше до позивача з вимогою про виконання усної домовленості звертатись не буде.

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 29 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що у 2018 році відповідач почав вимагати у позивача доплату у розмірі 180 000 грн., стверджуючи, що договір купівлі-продажу підприємства є недійсним; вимоги відповідача порушують права позивача, а відтак, у разі визнання відповідачем позову, суд першої інстанції мав ухвалити рішення про задоволення позову.

Сторони у справі, відповідно до вимог ст.ст. 128, 130 ЦПК України, про час, дату і місце слухання справи 19 січня 2020 року сповіщались належним чином, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, через обмеження доступу до зали судового засідання Одеського апеляційного суду внаслідок поширення в Україні коронавірусної інфекції COVID-19, не подавали.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору купівлі-продажу від 09 квітня 2016 року ОСОБА_2 передав у власність, а ОСОБА_1 прийняв у власність майнові права засновника на Приватне підприємство «Сансет». Умови договору купівлі-продажу сторонами виконані повністю, договір підписаний між сторонами, на виконання умов договору позивач розрахувався за майнові права засновника приватного підприємства з відповідачем повністю, договір сторонами не оспорювався.

Рішенням № 3 від 09 квітня 2016 року засновника (власника) Приватного підприємства «Сансет» було включено до складу власників ПП «Сансет» ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 09 квітня 2016 року, та виключено ОСОБА_2 з числа власників у зв`язку з відчуженням 100 % майнових прав на ПП «Сансет».

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлі-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Згідно вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Також, визнання правочину дійсним, як спосіб захисту, може застосовуватись до правочинів, які не були посвідчені нотаріально.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Матеріалами справи підтверджено, що сторони договору купівлі-продажу майнових прав на ПП «Сансет», дійсності цього договору і його фактичного виконання не заперечують, а тому підстав для висновку про порушення прав чи інтересів позивача, як сторони договору, та обґрунтованості його звернення з даним позовом, немає. Крім того, колегія суддів враховує, що відповідач надав заяву про розгляд справи за його відсутності та про визнання ним позовних вимог у повному обсязі, що також спростовує доводи позивача про те, що між сторонами існує спір.

Крім того, як вірно вказано у рішенні суду, сумніви відповідача щодо дійсності договору купівлі-продажу майнових прав між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 від 09 квітня 2016 року, не можуть слугувати підставою для визнання правочину дійсним.

Отже, з урахуванням зазначених обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що сторона позивача у порядку, передбаченому ст. 81 ЦПК України, не довела ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Таким чином, позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що дійсно існує спір між сторонами, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, отже, суд вірно вважав за необхідне відмовити у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає необгрунтованим посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 про те, що у 2018 році відповідач почав вимагати у позивача доплату у розмірі 180 000 грн., стверджуючи, що договір купівлі-продажу підприємства є недійсним; вимоги відповідача порушують права позивача, а відтак, у разі визнання відповідачем позову, суд першої інстанції мав ухвалити рішення про задоволення позову.

Колегія суддів зауважує, що однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата другою стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Проте, будь-яких доказів ухилення відповідача від оформлення правочину, або його невизнання, апелянт судам першої та апеляційної інстанцій не надав. Натомість, усі дії відповідача, вчинені ним під час та після укладення договору купівлі-продажу, зокрема: підписання договору, прийняття рішення від 09 квітня 2016 року, яким виключено ОСОБА_3 з числа власників ПП Сансет, та включення до складу власників підприємства ОСОБА_1 , свідчать про визнання та виконання відповідачем умов договору. Відповідно, апелянтом не надано належних та допустимих доказів того, що між сторонами дійсно існує спір.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Балтського районного суду Одеської області від 29 листопада 2019 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Балтського районного суду Одеської області від 29 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 29 січня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе