Постанова

Іменем України

02 червня 2021 року

м. Київ

справа № 351/1785/19

провадження № 61-3656св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Снятинська міська рада Коломийського району Івано-Франківської області,

особа, яка подала касаційну скаргу - перший заступник прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу першого заступника прокурора Івано-Франківської області на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2019 року у складі судді Собка В. М. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Горейко М. Д., Василишин Л. В., Матківського Р. Й.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області (далі - Снятинська міська рада) про визнання права користування (оренди) на земельну ділянку в порядку спадкування за законом.

Позов обґрунтований тим, що він є єдиним спадкоємцем свого покійного батька ОСОБА_2 . Батько позивача за життя орендував земельну ділянку на підставі договору оренди від 01 серпня 2006 року, який було укладено між ним і Снятинською міською радою.

Зазначав, що батько позивача та його інвестор ОСОБА_3 вклали значну суму коштів для очищення ставка, підтримання його у придатному для нормального функціонування стані, створення нормального гідрологічного режиму та будівництва об`єктів, необхідних для обслуговування цього ставка, а він як єдиний спадкоємець продовжує утримувати цю земельну ділянку та сплачує орендну плату.

05 лютого 2019 року він звернувся до Снятинської міської ради із заявою про надання йому в оренду вказаної земельної ділянки. Проте 28 березня 2019 року позивач отримав відповідь відповідача про те, що міська рада не може розглянути його питання з різних причин. 16 квітня 2019 року позивач звернувся до міського голови Снятинської міської ради з проханням надати йому в оренду зазначену земельну ділянку, на що 14 травня 2019 року повторно отримав відмову.

Крім того, позивач зазначав, що до складу спадщини після смерті батька входить і право оренди земельної ділянки площею 8,8752 га, кадастровий номер :05:033:0001, яка використовується для обслуговування ставка, та розташована в урочищі «За прутом» у місті Снятин Івано-Франківської області. При цьому договір оренди не містить заборони на спадкування права оренди вказаної земельної ділянки.

З огляду на викладені обставини ОСОБА_1 просив:

визнати за ним право користування (оренди) в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 8,8752 га, кадастровий номер :05:033:0001, яка використовується для обслуговування ставка, та розташована в урочищі «За прутом» у місті Снятин Івано-Франківської області.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від

22 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право користування (оренди) в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 8,8752 га, кадастровий номер :05:033:0001, яка використовується для обслуговування ставка та розташована в урочищі «За прутом» в місті Снятин Івано-Франківської області.

Суд першої інстанції виходив з того, що договір оренди земельної ділянки, який укладений 18 липня 2006 року між Снятинською міською радою і ОСОБА_2 , зареєстрований 01 серпня 2006 року, прямої заборони на спадкування оренди не містить. Тому суд першої інстанції вважав, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року апеляційну скаргу Снятинської міської ради залишено без задоволення,

а рішення Снятинського районного суду від 22 жовтня 2019 року - без змін, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на норми статей

392 та 1225 ЦК України.

Апеляційний суд виходив з того, що при вирішенні спору про визнання права оренди в порядку спадкування, судам слід з`ясувати: наявність спадкоємців у орендаря (фізичної особи - підприємця); чи передбачено умовами договору оренди перехід права на оренду в порядку спадкування; наявність осіб, які використовували цю земельну ділянку разом з орендарем і виявили бажання стати орендарями в разі, якщо це не суперечить вимогам ЗК України.

У договорі оренди земельної ділянки, який укладений 18 липня 2006 року між Снятинською міською радою і ОСОБА_2 , та зареєстрований 01 серпня

2006 року немає прямої заборони переходу права на оренду в порядку спадкування. Матеріали справи не містять доказів на спростування тверджень ОСОБА_1 , що після смерті батька він як єдиний спадкоємець продовжує використовувати орендовану земельну ділянку, сплачує орендну плату та має намір продовжувати використовувати цю земельну ділянку. Натомість підтверджено факт звернення позивача до Снятинської міської ради із заявами про надання йому в оренду вказаної земельної ділянки та відсутності заборгованості по орендній платі за землю.

Таким чином, суд апеляційної вважав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що право оренди земельної ділянки площею 8,8752 га, кадастровий номер :05:033:0001, яка використовується для обслуговування ставка, та розташована у місті Снятин в урочищі «За прутом», входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_2 , а тому обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_1 .

Разом з цим апеляційний суд вважав помилковим посилання суду першої інстанції на норми статей 392 та 1225 ЦК України, оскільки спадкодавець

ОСОБА_2 не був власником спірної земельної ділянки і позивач не пред`являв вимогу про визнання його права власності на цю земельну ділянку, а просив визнати за ним право користування (оренди) земельною ділянкою в порядку спадкування. Враховуючи наведене апеляційний суд вважав за необхідне виключити з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на положення статей 392 та 1225 ЦК України.

Аргументи учасників справи

У лютому 2020 року перший заступник прокурора Івано-Франківської області

в інтересах Снятинської міської ради подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, щосуди попередніх інстанцій при судовому розгляді справи всупереч статті 12 ЦПК України поклали тягар доказування на відповідача, зазначивши в судовому рішенні, що міською радою не спростовано тверджень позивача, а також не дотримано норми статті 89 ЦПК України.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази та підтвердження, що після смерті ОСОБА_4 , саме позивач ОСОБА_5 як спадкоємець продовжував використовувати орендовану земельну ділянку та сплачував орендну плату, а не інші особи.

Суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що після смерті

ОСОБА_4 право користування (оренди) спірною земельною ділянкою перейшло до позивача згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про оренду землі». Такі висновки не відповідають нормам земельного законодавства України, а неправильне тлумачення судами норм матеріального права призвело до ухвалення незаконних рішень.

На переконання прокурора, право оренди земельної ділянки може виникнути лише за умови укладення договору оренди. На час подання позовної заяви будь-який договір оренди земельної ділянки ОСОБА_5 із міською радою не укладав. Вказане свідчить, що суди попередніх інстанцій всупереч нормам законодавства фактично легалізовано право користування позивача земельною ділянкою без укладання відповідного договору оренди.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про оренду землі», на яку посилались суди у мотивувальних частинах оскаржених судових рішень, передбачено право спадкоємця після смерті спадкодавця на оренду земельної ділянки. Водночас суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виклав резолютивну частину рішення не відповідно до вказаної норми Закону України «Про оренду землі». Так, згідно з резолютивною частиною рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2019 року за позивачем ОСОБА_6 , тобто спадкоємцем ОСОБА_4 , визнано не право на оренду землі як передбачено у статті 7 Закону України «Про оренду землі», а право користування (оренди)

в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 8,8752 га. Передача в користування земельних ділянок громадянам та юридичним особам належить до виключної компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад (їх сесій). Таким чином, суди, вирішивши питання про надання у користування земельної ділянки із земель комунальної власності, порушили дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування, передбачені нормами статей 12, 116, 118 ЗК України. Фактично, суди всупереч нормам законодавства та передбаченої процедури, без достатніх правових підстав, передали позивачу в користування земельну ділянку водного фонду.

На думку прокурора, необґрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що факт укладення договору оренди Снятинською міською радою із Том'юком М. П. як приватним підприємцем не має правового значення для вирішення справи. Типовим договором оренди земельної ділянки, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2004 року № 220, однією з умов договору передбачено зазначення мети оренди земельної ділянки як умови, яка запобігає нецільовому використанню земельної ділянки. Відповідно до договору оренди земельної ділянки від 18 липня 2006 року Снятинська міська рада передала ОСОБА_2 земельну ділянку як приватному підприємцю для цілей риборозведення, яке він здійснював як вид підприємницької діяльності. Зі смертю ОСОБА_4 і відповідно припинення його статусу підприємця, Снятинській міській раді для продовження використання земельної ділянки необхідно отримати підтвердження того, що наступним орендарем буде проводитись підприємницька діяльність щодо такого ж виду діяльності. Водночас ОСОБА_5 у своїх заявах про бажання отримати земельну ділянку водного фонду в оренду про наміри її використання в таких же цілях не зазначав. Тому визнання судами за позивачем права користування (оренди) земельної ділянки здійснено всупереч вимогам земельного законодавства України.

При цьому суди також проігнорували ту обставину, що між позивачем та відповідачем відсутній спір з приводу передання спірної земельної ділянки

в оренду, оскільки орган місцевого самоврядування за результатами розгляду звернень позивача, будь-яких рішень про відмову у наданні земельної ділянки в оренду не приймав, а позивач не використав право на оскарження дій міської ради. Крім цього, суди не досліджували питання про наявність підстав для закриття провадження у справі за відсутності предмету спору відповідно до статті 255 ЦПК України.

Суди не звернули уваги на те, що ДАБІ у Івано-Франківській області проводило перевірки здійснення самочинного будівництва на спірній земельній ділянці ОСОБА_8 на підставі договору про спільну діяльність від 01 грудня 2013 року, укладеного між ним і ОСОБА_9 . Ці докази оцінені судами на користь позивача за відсутності у матеріалах справи документів, які підтверджували б факт подальшого використання земельної ділянки саме позивачем.

Також суди проігнорували ту обставину, що на спірній земельній ділянці знаходиться об'єкт водного фонду, а саме водойма (ставок) площею 6,1316 га, передача в оренду якої передбачає спеціальний порядок. Відповідно до статті 51 ВК України надання водних об`єктів у користування на умовах оренди здійснюється за наявності паспорта водного об`єкта та дозволу на спецводокористування. На час подання касаційної скарги паспорт водного об'єкта відсутній, що унеможливлює отримання позивачем земельної ділянки в подальше користування. При цьому, первинний договір оренди земельної ділянки також був укладений між Снятинською міською радою і Том'юком М. П. без дотримання вимог щодо обов'язковості наявності паспорта об`єкта водного фонду. Снятинська міська рада у наданих листах інформувала позивача про вимоги законодавства щодо необхідності виготовлення паспорта об'єкта водного фонду для можливості його подальшого передання у користування.

Спірна земельна ділянка належить до комунальної власності, розпорядження якою від імені територіальної громади міста Снятина здійснює Снятинська міська рада. Будь-якого права на користування вказаною земельною ділянкою у ОСОБА_1 не виникало, а тому суди попередніх інстанцій шляхом визнання своїми рішеннями неіснуючого права фактично розпорядились нею без відповідного рішення органу місцевого самоврядування, вийшовши за межі повноважень, встановлених законодавством України.

Процесуальною підставою для подання касаційної скарги прокурор зазначає не вжиття станом на 14 лютого 2020 року належних заходів Снятинською міською радою щодо самостійного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, незважаючи на обізнаність про її ухвалення та отримання копії судового рішення апеляційного суду.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2020 року поновлено прокурору строк на касаційне оскарження рішень судів попередніх інстанцій, відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 27 квітня 2020 року зазначено, що наведені

у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1 частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 грудня

2018 року у справі № 32/563, від 18 квітня 2018 року № 2-825/10, від 23 квітня 2019 року № 916/1469/18.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 18 липня 2006 року між Снятинською міською радою та підприємцем ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки. Згідно з цим договором ОСОБА_2 надано в оренду земельну ділянку площею 8,8752 га, кадастровий номер :05:033:0001, для обслуговування ставка, яка розташована в місті Снятин в урочищі «За прутом» Снятинської міської ради. Цей договір зареєстрований 01 серпня 2006 року. Договір укладений на 15 років починаючи з дати його реєстрації.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Єдиним спадкоємцем ОСОБА_2 є його син ОСОБА_1 , що підтверджується довідками приватного нотаріуса Косівського районного нотаріального округу Маркуц У. М. від 16 серпня 2018 року та від 12 червня 2019 року.

05 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Снятинської міської ради із заявою про надання йому в оренду земельної ділянки, яку орендував його батько. 28 березня 2019 року отримав відповідь міської ради про те, що ця земельна ділянка накладається на земельні частки (паї) громадян, а також на ній розміщені незавершені об`єкти самочинного будівництва, у зв`язку із чим розглянути питання на сесії міської ради щодо надання вказаної земельної ділянки в оренду до усунення вказаних порушень є неможливим.

16 квітня 2019 року позивач звернувся до міського голови Снятинської міської ради із заявою про надання йому в оренду вказаної земельної ділянки. У заяві позивач зазначив, що земельна ділянка не накладається на земельні частки (паї) громадян, це є помилкою приватного підприємця ОСОБА_10 , яка допущена ним під час прив`язки земельних ділянок до Державної геодезичної мережі, яка відома ОСОБА_10 , відділу Держгеокадастру у Снятинському районі та Снятинській міській раді, оскільки його батько неодноразово заявляв про це, а також що за самочинне будівництво забудовника було притягнуто до адміністративної відповідальності Державною архітектурно-будівельною інспекцією у Івано-Франківській області, всі вимоги та приписи інспекції були виконані в повному обсязі, наразі інспекція не має претензій, пов`язаних з цим будівництвом.

14 травня 2019 року листом Снятинської міської ради № 57/01-29, який підписано заступником міського голови ОСОБА_11 , позивача повідомлено, спірна земельна ділянка накладається на земельні частки (паї) громадян, а також на ній розміщені незавершені об`єкти самочинного будівництва. Крім того, згідно з нормами Водного кодексу України надання водних об`єктів у користування на умовах оренди здійснюється за наявності паспорта водного об`єкта та дозволу на спецводокористування. Враховуючи наведене розглянути питання на сесії міської ради щодо надання вказаної земельної ділянки в оренду до усунення вказаних порушень є неможливим.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У статтях 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені

у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 781 ЦК України договір найму припиняється

у разі смерті фізичної особи - наймача, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір оренди землі припиняється, зокрема в разі смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених

у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки (частина перша статті 31 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до частини четвертої статті 32 Закону України «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не

є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про оренду землі» право на оренду земельної ділянки переходить після смерті фізичної особи-орендаря, якщо інше не передбачено договором оренди, до спадкоємців, а в разі їх відмови чи відсутності таких спадкоємців - до осіб, які використовували цю земельну ділянку разом з орендарем і виявили бажання стати орендарями в разі, якщо це не суперечить вимогам Земельного кодексу України та цього Закону.

Таким чином, при вирішенні спору про визнання права оренди в порядку спадкування, судам слід з`ясувати: наявність спадкоємців у орендаря (фізичної особи - підприємця); чи передбачено умовами договору оренди перехід права на оренду в порядку спадкування; наявність осіб, які використовували цю земельну ділянку разом з орендарем і виявили бажання стати орендарями в разі, якщо це не суперечить вимогам ЗК України.

Суди встановили, що:

договір оренди земельної ділянки від 18 липня 2006 року, укладений між Снятинською міською радою та підприємцем ОСОБА_2 та зареєстрований 01 серпня 2006 року, не містить заборони переходу права на оренду в порядку спадкування (а. с. 6 - 7);

доказів на спростування тверджень ОСОБА_1 , що після смерті батька він як єдиний спадкоємець використовує орендовану земельну ділянку та має намір продовжувати користуватись цією земельною ділянкою, немає (а. с. 12 - 13);

станом на 31 грудня 2018 року та 07 жовтня 2019 року в ОСОБА_2 відсутня заборгованість по орендній платі за спірну земельну ділянку (а. с. 62);

позивач з метою реалізації передбаченого частиною першою статті 7 Закону України «Про оренду землі» права на оренду земельної ділянки після смерті свого батька неодноразово звертався до Снятинської міської ради з відповідними заявами, проте на його адресу міською радою направлені листи, в яких викладено відмови в укладанні договору оренди (а. с. 8 - 11, 20).

За таких обставин суди дійшли правильно висновку, що право оренди земельної ділянки площею 8,8752 га, кадастровий номер :05:033:0001, яка використовується для обслуговування ставка, та розташована в урочищі «За прутом» у місті Снятин Коломийського району Івано-Франківської області, перейшло до позивача як спадкоємця ОСОБА_2 (орендаря спірної земельної ділянки).

Встановивши, що ОСОБА_1 реалізував передбачене частиною першою статті 7 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки, а невизнання Снятинською міською радою за ним такого права оренди після смерті його батька ОСОБА_2 - орендаря земельної ділянки за договором оренди землі від 18 липня 2006 року, порушує його права, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Схожий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 22 червня

2020 року у справі № 615/724/17 (провадження № 61-2861св18), від 20 січня 2021 року у справі № 656/447/18 (провадження № 61-6642св19).

У справі № 615/724/17 касаційний суд за результатами касаційного перегляду залишив без змін рішення Валківського районного суду Харківської області від 11 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 05 грудня 2017 року. Рішенням суду першої інстанції у вказаній справі позов задоволено частково. Крім іншого, визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частці право оренди на земельну ділянку, кадастровий номер: :01:000:0632 площею 50,0 га, що розташована за межами населених пунктів на землях Ков`язької селищної ради Валківського району Харківської області в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 на умовах договору оренди землі від 28 травня 2008 року, що зареєстрований у Валківському районному відділі реєстрації ХРФ ДП «Центр ДЗК», запис у Державному реєстрі земель від 10 червня 2008 року за

№ 04.

У справі № 656/447/18 суд касаційної інстанції за результатами касаційного перегляду залишив без змін рішення Іванівського районного суду Херсонської області від 12 грудня 2018 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року. Рішенням суду першої інстанції у цій справі, крім іншого, визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька ОСОБА_4 право оренди земельної ділянки площею 560,9 га, в тому числі 395,1 га із земель резервного фонду та 165,8 га із земель запасу (не витребувані паї), з них 144,20 га ріллі зрошувальної із земель Української сільської ради Іванівського району Херсонської області, на умовах договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, укладеного

02 лютого 2006 року між Іванівською районною державною адміністрацією Херсонської області та ОСОБА_4 , зареєстрованого в Іванівському відділенні «Херсонського центру ДЗК» 23 березня 2006 року за № 05.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, формулюючи резолютивну частину рішення, помилково вказав про визнання за ОСОБА_1 права користування (оренди) в порядку спадкування за законом після смерті

ОСОБА_2 , на спірну земельну ділянку. Таке викладення резолютивної частини рішення суду, без згадки про умови договору оренди від 18 липня

2006 року, укладеного між Снятинською міською радою та ОСОБА_2 , фактично свідчить про визнання судом за позивачем права безстроково користування земельною ділянкою та без урахування умов оренди земельної ділянки, які передбачені у договорі від 18 липня 2006 року.

Апеляційний суд на вказане уваги не звернув, недоліки оскарженого судового рішення суду першої інстанції не усунув.

За таких обставин оскаржені судові рішення необхідно змінити із викладенням їх мотивувальних частин і резолютивної частини рішення суду першої інстанції у редакції цієї постанови.

Аргумент прокурора про те, що суди не врахували особливості правового статусу фізичної особи-підприємця спадкодавця як сторони договору оренди землі,

а також те, що із припиненням підприємницької діяльності припиняє дію і договір, укладений з такою особою як суб`єктом цивільних правовідносин,

є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 609 ЦК України зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

До підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин (стаття 51 ЦК України).

За змістом норм Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» (в редакції, чинній станом на час укладання спірного договору оренди земельної ділянки із ОСОБА_2 та в редакції станом на дату його смерті) державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця проводиться, зокрема, в разі смерті фізичної особи - підприємця. При цьому фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця. Таким чином, фізична особа - підприємець - це статус, який фізична особа може набути або втратити.

Згідно з частиною першою статті 781 ЦК України договір найму припиняється в разі смерті фізичної особи - наймача, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (частина друга статті 792 ЦК України).

Орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою (стаття 5 Закону України «Про оренду землі»).

Орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

У частині першій статті 7 Закону України «Про оренду землі» право на оренду земельної ділянки переходить після смерті фізичної особи - орендаря, якщо інше не передбачено договором оренди, до спадкоємців, а в разі їх відмови чи відсутності таких спадкоємців - до осіб, які використовували цю земельну ділянку разом з орендарем і виявили бажання стати орендарями в разі, якщо це не суперечить вимогам Земельного кодексу України та цього Закону.

Отже, якщо умовами договору оренди земельної ділянки, укладеного сторонами, не передбачається заборона переходу права на оренду в порядку спадкування, то спадкоємці орендаря (фізичної особи-підприємця) після смерті останнього можуть успадкувати право на оренду земельної ділянки, яка є предметом цього договору.

Оскільки договір оренди земельної ділянки від 18 липня 2006 року, укладений між Снятинською міською радою та підприємцем ОСОБА_2 , не містить заборони переходу права оренди в порядку спадкування, доводи прокурора про неможливість переходу до ОСОБА_1 права оренди спірної земельної ділянки є безпідставними.

У відповідь на доводи прокурора про те, що відсутність паспорта водного об'єкта унеможливлює отримання позивачем земельної ділянки в подальше користування, колегія суддів звертає увагу на таке.

Згідно з частинами першою, третьою - п`ятою статті 51 ВК України

у користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, лікувальних, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт можуть надаватися водосховища (крім водосховищ комплексного призначення), ставки, озера та замкнені природні водойми. Водні об`єкти надаються у користування за договором оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом у порядку, визначеному земельним законодавством України. Право оренди земельної ділянки під водним об`єктом поширюється на такий водний об`єкт.

Водні об`єкти надаються у користування на умовах оренди органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними Земельним кодексом України, відповідно до договору оренди, погодженого з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства.

Надання водних об`єктів у користування на умовах оренди здійснюється за наявності паспорта водного об`єкта. Порядок розроблення та форма паспорта затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Порядок розроблення паспорта водного об`єкта затверджений наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 18 березня 2013 року

№ 99.

Відповідно до пункту 3 вказаного Порядку замовником робіт із розроблення паспорта водного об`єкта є його орендодавець (в даному випадку Снятинська міська рада).

Водночас Типовим договором оренди водних об`єктів, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29 травня 2013 року № 420, визначено, що організація розроблення паспорта водного об`єкта та відповідні витрати можуть бути покладені на орендодавця або орендаря.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що виготовлення паспорта об`єкта водного фонду, в першу чергу, покладається на орендодавця. За згодою між сторонами договору оренди, передбаченою у відповідному договорі, таке зобов`язання може взяти на себе та виконати орендар. Проте відсутність паспорта об`єкта водного фонду, який знаходить на земельній ділянці, право оренди на яку має позивач, не можуть бути безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права оренди на земельну ділянку

в порядку спадкування за законом на умовах договору оренди укладеного із спадкодавцем.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення частково не відповідають висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року у справі № 615/724/17 (провадження

№ 61-2861св18) та у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 656/447/18(провадження № 61-6642св19) та ухвалені частково без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржені судові рішення змінити, виклавши їх мотивувальні частини та резолютивну частину рішення суду першої інстанції у редакції цієї постанови.

Враховуючи, що суд касаційної інстанції змінює мотивувальну частину оскаржених судових рішень і резолютивну частину рішення суду першої інстанції, але погоджується з висновками судів щодо задоволення позову, підстав для зміни розподілу судових витрат між сторонами чи стягнення судових витрат на користь прокуратури Івано-Франківської області немає.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області задовольнити частково.

Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 17 грудня

2019 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

Резолютивну частину рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2019 року викласти в такій редакції:

«Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 право оренди земельної ділянку площею 8,8752 га, кадастровий номер :05:033:0001, яка розташована в урочищі «За прутом» у місті Снятин Коломийського району

Івано-Франківської області, на умовах договору оренди від 18 липня 2006 року, укладеного між Снятинською міською радою Коломийського району Івано-Франківської області та підприємцем ОСОБА_2 ».

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат

Судді:Н. О. Антоненко

І. О. Дундар М. М. Русинчук М. Ю. Тітов