Справа № 308/2926/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

20 січня 2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Іванова А.П.,

при секретарі судового засідання Боті О.І.,

за участі представника позивачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Кредит» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

встановив:

20.03.2020 позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Калинич О.І. звернулися до суду із позовом до відповідача ТОВ «Глобал Кредит» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між нею та ТОВ «Глобал кредит» в особі генерального директора Восканян М.В. було укладено Договір фінансового кредиту №001/19/206510, відповідно до якого вона отримала кредитні кошти у сумі 10000 грн. на засадах строковості, зворотності та платності, та зобов`язалась повернути його відповідно до умов даного договору. Однак при укладенні вказаного договору були порушені її права, які встановлені ч.2 ст.12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів»: працівники ТОВ «Глобал Кредит» не ознайомили її з умовами кредитування належним чином, не надали повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладання договору про надання споживчого кредиту. Також не була надана інформація, яка стосується суті наданих фінансових послуг, а саме до п. 3.3., який містить несправедливі умови щодо сплати компенсації у разі невиконання зобов`язань за договором, сума якої становить більше 100% від плати за користування кредитом та умови про подвійну відповідальність за невиконання зобов`язання. Також включений п. 7.1 про третейське застереження. Вказує, що згідно п.2.1 строк дії договору становить 30 діб з 19.12.2019 по 18.01.2020. Розмір пені, встановлений п. 3.3.3 кредитного договору 0,80 % за кожну прострочену добу від розміру непогашеної частини кредиту, у випадку прострочення на 1 добу кредитор застосовує штрафну санкцію, що дорівнює 100 грн. Відповідно до п. 3.3 договору в разі виконання позичальником зобов`язань у строк, передбачений п.2.1. договору, відсоткова ставка складає 1 % за добу, що дорівнює 366 % річних, тобто 3000 грн. Згідно з п.3.4 договору в разі, якщо виконання позичальником зобов`язань у строк раніше ніж передбачений п.2.1 договору, відсоткова ставка складає 2 % за добу, що дорівнює 730 % річних. Відповідно до п.3.5 в разі порушення позичальником терміну виконання зобов`язань, що зазначений в п.2.1 договору, відсотки за користування кредитом нараховуються на залишок заборгованості та складатимуть 2 % за добу. Відповідно до п.3.8 Договору проценти (плата за користування кредитом) нараховується 100 діб від дати укладання даного договору, що зазначені в п.2.1 даного договору, після чого нарахування відсотків відміняється.

Позивачка вважає несправедливими та значно завищеними умови, визначені в п.3.3 договору, так як в ньому встановлено вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання нею зобов`язань за договором.

Позивачка посилається на те, що ТОВ «Глобал кредит» нараховано споживачам фінансових послуг непропорційно велику суму компенсації за невиконання зобов`язань за кредитними договорами.

З огляду на вказане просить визнати договір фінансового кредиту №001/19/206510 від 19.12.2019, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Глобал кредит», недійсним.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Калинич О.І. позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечувала.

В судове засідання представник відповідача ТОВ «Глобал Кредит» повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення справи до суду не надходило, відзив на позовну заяву не подав, а тому суд вважає, що у відповідності до ч.1 ст.224 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків.

19.12.2019 між позивачкою ОСОБА_1 як позичальником та ТОВ «Глобал кредит» в особі генерального директора Восканян М.В. було укладено Договір фінансового кредиту №001/19/206510.

Відповідно до п. 1 договору ТОВ «Глобал кредит» надає позичальнику кредитні кошти у сумі 10000 грн. на засадах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов`язується повернути його відповідно до умов даного договору.

Згідно з п.2.1 договору строк дії такого становить 30 діб з 19.12.2019 по 18.01.2020.

Звертаючись до суду з позовом позивачка просить суд визнати недійсним кредитний договір, посилаючись на те, що при укладанні спірного кредитного договору порушено ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст. 61 Конституції України та п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди».

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мали право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та могли відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Умови кредитного договору в момент його укладення сторонам були відомі та зрозумілі, вони з ними погодились, підписавши вказаний договір.

Частиною першою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

За змістом положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Загальними вимогами чинності правочину є наступні: зміст правочину не може суперечитиЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину.

Як роз`яснено в п.п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

За договором кредиту одна сторона - банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит у встановлений строк та сплатити відсотки (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Кредитний договір є договором консенсуальним, платним, двостороннім, зобов`язальним. Вимоги до форми і порядку укладення кредитного договору передбачено уст. 1055 ЦК України,ст. 6 Закону України від 12 липня 2001 року «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Кредитний договір укладається між позичальником і кредитодавцем в письмовій формі і визначає взаємні зобов`язання стосовно суми кредиту, терміну його повернення, розміру та порядку сплати відсотків і не може змінюватися в односторонньому порядку.

До умов кредитного договору належать: об`єкти кредитування; розмір кредиту; умови його надання та погашення; процентні ставки за користування кредитом та порядок сплати процентів; умови здійснення банківського контролю за використанням коштів; способи забезпечення виконання зобов`язань клієнтом; перелік розрахунків та відомостей, необхідних для кредитування, строк їх надання клієнту; майнова відповідальність за порушення умов договору тощо.

Важливим є право позичальника на отримання попередньої достовірної інформації про умови кредитування, у тому числі про усі платежі, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інформація, яка надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги, без нав`язування її придбання.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», останній має право на достовірну і доступну інформацію.

Згідно з ч. 12 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» у разі ненадання визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації кредитодавець або кредитний посередник несе відповідальність у порядку та розмірі, визначених законом. Споживач, який внаслідок ненадання йому визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації уклав договір на менш сприятливих для себе умовах, ніж ті, що передбачені у цій інформації, має право вимагати приведення укладеного договору у відповідність із зазначеною інформацією шляхом направлення кредитодавцю відповідного письмового повідомлення. Кредитодавець зобов`язаний привести договір у відповідність з умовами, зазначеними у наданій інформації, протягом 14 днів з дати отримання такого повідомлення.

Відповідно до положень п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Однак доказів звернення позивачки з письмовою заявою до відповідача щодо несприятливих умов кредитування в порядку, визначеному ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» суду не надано, як і не надано доказів того, що позивачка скористалася правом на відкликання своєї згоди в порядку ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

В ході розгляду справи судом з`ясовано, що оспорюваний договір укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору.

Позивачка була ознайомлена з умовами кредитування, про що свідчить укладений між сторонами Договір фінансового кредиту, в якому у п. 8.3 Договору зазначено, що позичальник підтверджує, що до підписання цього Договору він письмово ознайомлений з інформацією, що зазначена в частині другій статті 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Крім того, суд не бере до уваги посилання позивачки як на підставу визнання оспорюваного договору недійсним на ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки даний пункт було виключено на час виникнення спірних правовідносин.

Твердження позивачки про те, що нею не погодженого істотні умови договору кредиту, суд розцінює критично, оскільки дані доводи спростовуються текстом договору, в якому чітко викладені умови договору, а саме розмір кредиту, строк кредитування, плата за користування грошима та відповідальність за порушення умов договору. Зміст договору містить всю необхідну передбачену законом інформацію про відповідача та інформацію щодо сукупної вартості кредиту.

Відповідно до п. 7.1 договору фінансового кредиту всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв`язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід`ємною частиною даної третейської угоди. Умови Договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення Договору.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про третейські суди» від 11 травня 2004 року № 1701-IV третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Відповідно до п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що третейське застереження в даному випадку є нікчемним, оскільки воно суперечить вимогам Закону України «Про третейські суди», а тому визнавати в цій частині договір недійсним немає підстав.

У своїй позовній заяві позивач вказує на порушення відповідачем п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (частина 1). Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (абзац 2 ч. 2).

Разом з тим позивачкою не надано доказів того, що відповідач при укладенні договору застосував нечесну підприємницьку практику.

Аналізуючи укладений сторонами кредитний договір, обсяг та зміст прав і обов`язків сторін, які передбачені зазначеним договором та умовами надання споживчого кредиту, які є невід`ємною частиною договору, при підписанні спірного кредитного договору позивачка погодилася з його умовами, була проінформована про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, розміри та терміни сплати процентів та інших платежів, які банк має право встановлювати, нею не заперечується факт отримання кредитних коштів, тому суд приходить до висновку, що умови кредитного договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивачки, підстав для визнання недійсним кредитного договору, які наведені позивачкою, судом не встановлено.

Додатково необхідно відмітити, що згідно з п. 9. Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.09.2009 року, згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1ст. 2 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст. 5 ЦПК України)

На підставі встановленого та вказаних вище норм суд дійшов висновку, що позичальник Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки є необґрунтованими, оскільки укладення оспорюваного договору відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства, а відтак не підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.202-204,215,638,1054 ЦК України, ст. ст.11,18,21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. ст. ст.2,5,13,81,258,258,265,268,354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Кредит» про визнання недійсним договору фінансового кредиту №001/19/206510 від 19.12.2019, укладеного між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Глобал Кредит» () залишити без задоволення.

Заочне рішення може бути переглянуте Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області за письмовою заявою відповідача в порядку ст. 284 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду А.П. Іванов