Постанова

Іменем України

02 червня 2021 року

місто Київ

справа № 766/19919/18

провадження № 61-21167св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: державний реєстратор Херсонської філії Комунального підприємства «Центр Державної реєстрації» Крамчанін Олександр Олександрович, приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Нікодон Ольга Олександрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 10 червня 2019 року у складі судді Ус О. В. та постанову Херсонського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Пузанової Л. В., Склярської І. В., Чорної Т. Г.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у жовтні 2018 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: державний реєстратор Херсонської філії Комунального підприємства «Центр Державної реєстрації» Крамчанін О. О., приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Нікодон О. О., про визнання договорів дарування та іпотеки недійсними, зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 02 липня 2012 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення, загальною площею 112, 0 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до умов якого ним на користь ОСОБА_2 сплачено вартість майнових прав на об`єкт нерухомості в сумі 400 000, 00 грн.

На підставі підписаного сторонами 26 липня 2012 року акта прийому-передачі майнових прав продавець зобов`язувався передати, а покупець прийняти майнові права на зазначене нежитлове приміщення, набувши із цього часу право власності на майнові права на нежитлові приміщення, які ОСОБА_2 згідно з умовами договору зобов`язалася в строк до 02 липня 2016 року ввести в експлуатацію та передати за актом прийому-передачі.

Стверджував, що ОСОБА_2 свої обов`язки за договором не виконала, об`єкт нерухомого майна, майнові права на який належать йому, у встановлений договором строк за актом прийому-передачі не передала.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 06 грудня 2012 року у справі № 2120/13409/12 за ОСОБА_2 визнано право власності на новостворене (реконструйоване) майно, а саме: нежиле приміщення А-2 за адресою: АДРЕСА_1 , запис про що 05 лютого 2013 року внесено державним реєстратором Нікодон О. О. до реєстру прав власності на нерухоме майно, того ж дня спірне майно відчужено на користь ОСОБА_3 за договором дарування.

26 грудня 2013 року заочне рішення суду, за яким визнано право власності ОСОБА_2 на спірне нежитлове приміщення, скасовано ухвалою Суворовського районного суду м. Херсона від 26 грудня 2013 року.

Станом на момент подання позову до суду право власності на зазначене нежитлове приміщення належало ОСОБА_4 на підставі укладеного між ним та ОСОБА_3 на забезпечення зобов`язань за договором позики грошових коштів в сумі 40 000, 00 дол. США, зі строком повернення 30 жовтня 2016 року, договору іпотеки, посвідченого 12 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Нікодон О. О. Право власності зареєстроване державним реєстратором Херсонської філії КП «Центр Державної реєстрації» Крамчаніним О. В. 05 грудня 2017 року.

Посилаючись на незаконність набуття ОСОБА_2 права власності на спірне майно, відчуження якого відбулося без відповідних правових підстав та з порушенням його майнових прав на проінвестовану діяльність, позивач просив суд:

- визнати недійсним укладений 05 лютого 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нікодон О. О.;

- скасувати запис від 05 лютого 2013 року № 91470 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на спірне нежитлове приміщення; скасувати запис від 05 лютого 2013 року № 87867 про державну реєстрацію прав власності за ОСОБА_2 на спірне нежитлове приміщення;

- визнати недійсним договір іпотеки, укладений 19 грудня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нікодон О. О.;

- виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження нерухомого майна нежитлове приміщення під номером А-2, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_4 ;

- скасувати запис від 05 грудня 2017 року № 23746513 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на об`єкт нерухомого майна, нежитлове приміщення А-2.

Стислий виклад заперечень відповідачів

ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позову, зазначила, що оспорювані договори не порушують прав позивача. Також відповідач зазначила, що сплинув строк пред`явлення вимог.

ОСОБА_4 заперечував проти задоволення позову, вважав, що укладений договір купівлі-продажу майнових прав є нікчемним, а тому не породжує будь-яких наслідків для сторін. Враховуючи наведене, відповідач вважав, що ОСОБА_1 не має стосунку до правовідносин, які виникли між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Відповідач стверджував, що спір є штучно створеним, існують сумніви у дійсності договору купівлі-продажу майнових прав, довідки про сплату вартості майнових прав та акта приймання-передачі цих прав.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 10 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 10 червня 2019 року без змін.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, зазначив, що на час укладення договору від 02 липня 2012 року ОСОБА_2 не мала права власності на нежитлове приміщення А-2, площею 112, 00 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 (або зареєстрованих інших майнових прав), а тому договір, укладений з ОСОБА_1 , є нікчемним та не породжує будь-яких наслідків для його сторін.

Апеляційний суд додатково зазначив, що первісно право власності на спірний об`єкт нерухомості як на новостворене майно виникло у ОСОБА_2 на підставі судового рішення, яке на час пред`явлення ОСОБА_1 позову скасовано. Нове рішення про визнання за ОСОБА_2 права власності на це майно судом не ухвалювалося та правовстановлюючий документ на нього в установленому законом порядку їй не видавався. Наданий ОСОБА_1 договір купівлі-продажу майнових прав не є документом, який підтверджує право власності особи на нерухоме майно, і не може бути підставою для здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Враховуючи те, що позивач не довів, що ОСОБА_2 на час укладення з ним договору купівлі-продажу майнових прав виконала певні, передбачені законом, умови, необхідні й достатні для набуття речового права саме на спірний об`єкт - нежитлове приміщення, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав вважати, що спірне нежитлове приміщення, переобладнане із квартир АДРЕСА_1 , і об`єкт нерухомості, майнові права на який придбав позивач та реконструкцію якого ОСОБА_2 здійснювала як власник квартири № 4 , розташованої в цьому ж будинку, є тотожними.

Разом з тим, висновок суду першої інстанції щодо нікчемності укладеного позивачем із ОСОБА_2 02 липня 2012 року договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення апеляційний суд вважав помилковим та зробленим без врахування положень статті 204 ЦК України про презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Договір купівлі-продажу майнових прав є оспорюваним правочином, а його дійсність не була предметом розгляду у справі. Втім, наведена помилка у застосуванні норм матеріального права, за висновками апеляційного суду, не призвела до неправильного вирішення справи, а тому не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 21 листопада 2019 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 10 червня 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року, ухвалити нове рішення, яким поданий ним позов задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Заявник обґрунтовує вимоги касаційної скарги порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

ОСОБА_1 зазначає, що:

- суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що оспорювані договори порушують майнові права заявника на проінвестовану нерухомість, тому незважаючи на те, що ОСОБА_1 не є стороною оскаржуваних договорів, законодавство України надає йому право захистити свої цивільні права, у тому числі шляхом оспорення таких правочинів та скасування записів в державному реєстрі, вчинених на підставі таких правочинів, що, в свою чергу, спростовує висновки судів про обрання позивачем неналежного способу захисту;

- договір купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення відповідно до пункту 79 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є беззаперечним підтвердженням набуття позивачем майнових прав на нежитлове приміщення;

- з огляду на презумпцію правомірності правочину суди дійшли помилкових висновків, що спірне нежитлове приміщення і об`єкт нерухомості, майнові права на який придбав позивач, не є тотожними приміщеннями;

- висновок судово-технічної експертизи від 28 листопада 2012 року, яка проведена у справі № 668/314/14-ц, не спростовує того факту, що нежиле приміщення утворилося внаслідок реконструкції квартири АДРЕСА_5 ;

- доводи суду апеляційної інстанції про необхідність введення об`єкта в експлуатацію як передумови набуття майнових прав не відповідають положенням закону;

- заявник виконав свої грошові зобов`язання за договором купівлі-продажу майнових прав, повністю сплативши вартість об`єкта будівництва, установлену цим договором, тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття права вимоги на перехід права власності на введений в експлуатацію об`єкт будівництва;

- ОСОБА_2 , не будучи власником майнових прав, не мала права здійснювати державну реєстрацію права власності на спірний об`єкт на своє ім`я і, як наслідок, укладати договір дарування з ОСОБА_3 ;

- незаконність набуття ОСОБА_2 права власності на спірне майно зумовила незаконність його подальшого відчуження, що також є підставою для визнання договору дарування недійсним;

- враховуючи відсутність на момент укладення договору іпотеки у іпотекодавця права власності на предмет іпотеки, такий договір є недійсним, оскільки суперечить положенням статті 538 ЦК України та статті 5 Закону України «Про іпотеку»;

- оскільки державними реєстраторами проведена державна реєстрація права власності на спірні приміщення та внесені оскаржувані записи на підставі договорів дарування та іпотеки, які є недійсними, такі записи підлягають скасуванню.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 25 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX), який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2019 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 02 липня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали у письмовій формі договір, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язалася передати (відступити) у власність ОСОБА_1 майнові права на об`єкт нерухомості - нежитлове приміщення № 2, загальною площею 112, 00 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 , вартістю 400 000, 00 грн, реконструкцію якого вона здійснює.

Сторони домовилися, що об`єкт нерухомості повинен бути введений в експлуатацію продавцем в строк до 02 липня 2016 року, зазначивши, що майнові права продавця на об`єкт реконструкції підтверджується рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 04 жовтня 2010 року у справі

№ 2-6312/10.

Покупець набуває право власності на майнові права з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі майнових прав за цим договором, а на об`єкт нерухомості - після здійснення державної реєстрації права власності на нього відповідно до чинного законодавства України.

Вартість майнових прав на об`єкт нерухомості сторони погодили у розмірі 400 000, 00 грн, які ОСОБА_1 як покупець зобов`язаний сплатити протягом 60 календарних днів з моменту підписання цього договору (пункти 2, 3 договору).

26 липня 2012 року сторони підписали акт прийому-передачі майнових прав до договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення від 02 липня 2012 року та ОСОБА_2 видала ОСОБА_1 довідку про здійснення ним 100 % оплати майнових прав.

Оскільки ОСОБА_2 у встановлені угодою строки не повідомила ОСОБА_1 про закінчення процесу будівництва, як це передбачено пунктом 2.2 договору, він 10 жовтня 2017 року направив їй лист-вимогу, в якому просив повідомити його про дату введення об`єкта нерухомості в експлуатацію з наданням копій відповідних документів та документації, необхідної для оформлення права власності на об`єкт нерухомості та реєстрацію цього права.

Як стверджував позивач, не отримавши від ОСОБА_2 відповіді, він дізнався про те, що рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 07 грудня 2012 року у справі № 2120/13409/13-ц (єдиний унікальний номер справи № 668/314/14-ц) за ОСОБА_2 визнано право власності на новостворене майно: нежилі приміщення літ. А2 на АДРЕСА_1 , загальною площею 112, 8 кв. м, згідно з технічною документацією.

Право власності ОСОБА_2 на нерухоме майно 05 лютого 2013 року зареєстровано в установленому законом порядку приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нікодон О. О. Підставою виникнення у ОСОБА_2 права власності приватний нотаріус зазначила рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 07 грудня 2012 року у справі № 2120/13409/2012.

Того ж дня, 05 лютого 2013 року, приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Нікодон О. О. посвідчила нотаріально договір дарування, за умовами якого ОСОБА_2 подарувала нежиле приміщення ОСОБА_3 .

Право власності ОСОБА_3 на нежитлове приміщення, яке знаходиться на АДРЕСА_1 , зареєстровано приватним нотаріусом Нікодон О. О. 05 лютого 2013 року (номер запису про право власності 91470).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Херсона від 26 грудня 2013 року заочне рішення цього суду від 07 грудня 2012 року, ухвалене у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСББ «Гірського», Херсонської міської ради про визнання права власності (справа № 668/314/14-ц), скасовано за заявою Херсонської міської ради, а ухвалою від 04 лютого 2014 року позов ОСОБА_2 залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року.

12 жовтня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали нотаріально посвідчений договір іпотеки, предметом якого є нежитлове приміщення А2, загальною площею 112, 8 кв. м, що розташоване у будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 1.2 іпотечного договору за домовленістю сторін на момент укладення цього договору предмет іпотеки оцінено у сумі 859 600, 00 грн. Іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання грошового зобов`язання за договором позики, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , за умовами якого ОСОБА_3 як позичальник зобов`язаний повернути ОСОБА_4 в строк до 30 квітня 2016 року грошові кошти у розмірі 859 600, 00 грн, що за курсом НБУ на день укладення цього договору становило 40 000, 00 дол. США.

02 червня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено та нотаріально посвідчено договір про внесення змін до іпотечного договору, яким змінено строк повернення позики з 30 квітня 2016 року на 30 жовтня 2016 року.

05 грудня 2017 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Херсонської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Крамчаніним О. В. проведено державну реєстрацію права власності, а саме: за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 112, 8 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення А2 (номер запису про право власності 23746513). Підставою виникнення у ОСОБА_4 права власності на таке нерухоме майно зазначено посвідчені приватним нотаріусом Нікодон О. О. договір іпотеки від 12 жовтня 2015 року та договір про внесення змін до договору іпотеки від 02 червня 2016 року, а також письмова вимога ОСОБА_4 від 03 листопада 2017 року.

Досліджені судом першої інстанції докази та досліджені судом апеляційної інстанції за заявою представників учасників справи матеріали цивільної справи № 668/314/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСББ «Гірського», Херсонської міської ради про визнання права власності свідчать про те, що зазначене в договорі купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення від 02 липня 2012 року рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 04 жовтня 2010 року № 2-6312/10 не є документом, який підтверджує майнові права ОСОБА_2 як продавця на об`єкт реконструкції (нежитлове приміщення № 2 на АДРЕСА_1 ), оскільки цим судовим рішенням у порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 визнано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_5 та на сарай-гараж, розташований за тією ж адресою.

Відповідно до висновку судово-технічної експертизи від 28 листопада 2012 року, яка проведена у справі № 668/314/14-ц, нежитлові приміщення літ. А2, розташовані в одноповерховому житловому будинку на АДРЕСА_1 , переобладнані із квартир № 5 та № 6 , які повністю зруйновані та які були розташовані всередині житлового будинку і примикали до квартири № 4 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 .

Відповідно до витягів із Реєстру прав власності на нерухоме майно квартири № 5 та АДРЕСА_6 виключені з реєстру прав власності на нерухоме майно на підставі заяви голови правління ОСББ «Гірського 18» ОСОБА_2 , так як власник цих квартир ОСОБА_5 помер, а спадкоємців немає.

Суди встановили, що будь-яких документів на підтвердження правомірності переведення наведених жилих приміщень у статус нежилих, а також проведення переобладнання і перепланування цих приміщень відповідно до вимог статті 152 ЖК України як на час укладення позивачем та ОСОБА_2 угоди щодо відчуження майнових прав, так і на час вирішення судом питання про визнання за ОСОБА_2 права власності на нежитлове приміщення матеріали цивільних справ не містять і такі у позивача відсутні.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, зазначив про недоведеність порушення суб`єктивного права чи цивільного інтересу позивача.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Для захисту права суду необхідно встановити факт його порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Звертаючись до суду з позовом у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 наполягав на порушенні його прав оспорюваними договорами дарування та іпотеки, предметами яких є нежитлове приміщення, майнові права на яке належать заявнику відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав.

Об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага (частина перша статі 177 ЦК України).

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами (частини перша та друга статті 190 ЦК України).

Під майновим правом потрібно розуміти «право очікування», що є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Тобто, майнове право - це обмежене речове право, за яким його власник наділений певними, але не всіма, правами щодо майна (постанова Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-265цс16).

Саме таке право очікування виникло у позивача, адресоване ОСОБА_2 .

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (стаття 527 ЦК України).

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором (стаття 876 ЦК України). Проте в укладеному договорі між позивачем та ОСОБА_2 передбачено, що право власності на реконструйований та зведений об`єкт нерухомості буде передано позивачу лише після здачі його в експлуатацію. Визначаючи характер правомірного інтересу, з приводу захисту якого звернувся до суду позивач, потрібно виходити з того, що він (згідно з умовами укладеного ним договору) не вправі пред`явити позов безпосередньо до ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на спірний об`єкт. Така вимога була б підставною лише після фактичної і правомірної передачі цього об`єкта позивачу названим відповідачем.

Оскільки, як стверджує позивач, відповідач не виконала належним чином зобов`язання за договором купівлі-продажу майнових прав, який не визнаний судом недійсним, та всупереч умовам цього договору звернулася до суду із позовом в іншому провадженні про визнання за нею права власності на об`єкт будівництва, який у подальшому відчужила ОСОБА_3 , суди першої та апеляційної інстанцій, враховуючи наведені норми матеріального права, зробили помилкові висновки, що права заявника не порушені відповідачем ОСОБА_2 .

Вочевидь, діями цього відповідача права позивача порушено. Наступним є питання, чи є правомірним та ефективним способом захисту свого порушеного права той спосіб захисту, про застосування якого просить позивач.

Предметом договору купівлі-продажу майнових прав є створення певного нерухомого майна, здача його в експлуатацію з наступною передачею у власність ОСОБА_1 . За цим договором у ОСОБА_1 право власності на будь-який об`єкт нерухомості не виникло, заявник мав лише право вимоги до ОСОБА_2 щодо передачі такого об`єкта йому у майбутньому.

Враховуючи, що предметом цього договору було неіснуюче на момент його укладення нерухоме майно, такий договір міг укладатися у простій письмовій формі, належне виконання цього договору передбачено після здачі об`єкта нерухомості в експлуатацію.

Відповідно до пункту 2.2 договору купівлі-продажу майнових прав після отримання продавцем ( ОСОБА_2 ) на об`єкт будівництва документації, що засвідчує закінчення процесу будівництва та готовність об`єкта будівництва до експлуатації, продавець надсилає покупцеві ( ОСОБА_1 ) повідомлення із зазначенням дати (протягом 30 календарних днів з дати відправлення відповідного повідомлення), коли покупець повинен з`явитися та фізично прийняти об`єкт нерухомості, підписавши акт прийому-передачі об`єкта нерухомості.

Згідно з пунктом 1.3 договору купівлі-продажу майнових прав об`єкт нерухомості повинен бути введений в експлуатацію продавцем у строк до 02 липня 2016 року.

Проте у строк, встановлений договором купівлі-продажу майнових прав, ОСОБА_2 не виконала взятих на себе зобов`язань.

Здійснюючи огляд цивільної справи № 668/314/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСББ «Гірського», Херсонської міської ради про визнання права власності за ОСОБА_2 на новостворене майно - нежилі приміщення А2 на АДРЕСА_1 , загальною площею 112, 8 кв. м, апеляційний суд у справі, яка переглядається, встановив, що рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 04 жовтня 2010 року № 2-6312/10 не є документом, який підтверджує майнові права ОСОБА_2 як продавця на об`єкт реконструкції (нежитлове приміщення № 2 на АДРЕСА_1 ), оскільки цим судовим рішенням у порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 визнано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_5 та на сарай-гараж, розташований за тією ж адресою.

Відповідно до висновку судово-технічної експертизи від 28 листопада 2012 року, яка проведена у справі № 668/314/14-ц, нежитлові приміщення літ. А2, розташовані в одноповерховому житловому будинку на АДРЕСА_1 , переобладнані із квартир № 5 та № 6 , які повністю зруйновані та які були розташовані всередині житлового будинку і прилягали до квартири № 4 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 .

Відповідно до витягів із Реєстру прав власності на нерухоме майно квартири № 5 та АДРЕСА_6 виключені з реєстру прав власності на нерухоме майно на підставі заяви голови правління ОСББ «Гірського 18» ОСОБА_2 , так як власник цих квартир ОСОБА_5 помер, а спадкоємців немає.

Таким чином, судами встановлено, що спірний об`єкт нерухомого майна зведено за рахунок реконструкції квартир № 5 та № 6 , коли ОСОБА_2 відповідно до рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 04 жовтня 2010 року № 2-6312/10 належала на праві власності інша квартира - під АДРЕСА_5 . Враховуючи, що власник квартир АДРЕСА_1 помер, судом встановлено, що спадкоємці відсутні, то таке майно підлягало визнанню відумерлою спадщиною. Доказів того, що ОСОБА_2 набула у власність зазначені квартири до суду не надано.

Отже, за недоведеності того, що ОСОБА_2 була власником квартир АДРЕСА_1 , в результаті реконструкції і перебудови яких створено новий об`єкт, який і підлягав передачі позивачу за укладеним договором купівлі-продажу майнових прав, ОСОБА_1 не набув права на передачу цього майна йому у судовому порядку, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про те, що оспорювані договори дарування та іпотеки не стосуються прав та інтересів ОСОБА_1 , який не є стороною цих договорів.

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що, пред`явивши позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування, договору іпотеки, ОСОБА_1 фактично звернувся до суду з позовом в інтересах відповідача ОСОБА_2 , оскільки у разі задоволення такого позову майно за наслідками недійсності правочинів підлягає поверненню у власність ОСОБА_2 , яка не набувала права власності на реконструйований об`єкт нерухомості, рішення суду про визнання за нею права власності скасовано, а тому не можна вважати, що ОСОБА_2 у встановленому законом порядку набула право власності на таке майно.

Встановивши факт невиконання ОСОБА_2 умов договору купівлі-продажу майнових прав, визначаючи наявність у ОСОБА_1 права на захист порушених прав, Верховний Суд виходить з того, що позивач має право на пред`явлення таких позовних вимог, що випливають з характеру договірних правовідносин, саме до ОСОБА_2 та у зв`язку з невиконанням нею договору купівлі-продажу майнових прав від 02 липня 2012 року. Враховуючи, що ОСОБА_2 не може передати реконструйоване майно, взяте на себе нею зобов`язання за договором купівлі-продажу майнових прав є невиконуваним, а тому належним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 є стягнення збитків внаслідок невиконання умов договору.

Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Отже, в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 , Верховний Суд зробив висновок про пред`явлення позивачем такого позову, що суперечить характеру та правовій природі відносин цих сторін. Обраний позивачем спосіб захисту для цих правовідносин не є правомірним.

Додатково Верховний Суд врахував, що, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що договір купівлі-продажу майнових прав є нікчемним, а тому оскаржувані договори не стосуються прав та інтересів позивача.

В оцінці таких висновків Верховний Суд врахував, що згаданий договір купівлі-продажу майнових прав не був предметом розгляду судом першої інстанції, вважаючи такий договір нікчемним, суд першої інстанції не зазначив, відповідно до яких вимог закону такий договір є нікчемним. Відчуження спірного майна особою, яка не мала права його відчужувати, не є підставою для встановлення нікчемності договору відповідно до закону, судом такий правочин недійсним не визнавався, а отже, існує неспростована презумпція правомірності правочину - договору купівлі-продажу майнових прав, який підлягає виконанню сторонами.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, ухвалюючи рішення у справі за результатами розгляду позову, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні такого позову, проте помилково вважав, що права ОСОБА_1 не порушені ОСОБА_2 , не врахувавши право заявника на позов до цього відповідача у зв`язку з невиконанням/неналежним виконанням умов договору купівлі-продажу майнових прав, проте, звертаючись до суду з цим позовом до ОСОБА_2 , позивач обрав неналежний спосіб захисту порушених прав, що і є безумовною підставою відмови у задоволенні позову до ОСОБА_2 .

Враховуючи наведене, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають зміні в частині вирішення позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_2 , шляхом викладення мотивувальної частини судових рішень в редакції цієї постанови.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, що це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні (частина перша статті 141 ЦПК України).

Враховуючи, що Верховний Суд дійшов висновків про ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, то судові витрати, понесені позивачем, не підлягають йому відшкодуванню.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 10 червня 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 змінити, виклавши мотивувальні частини судових рішень в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 10 червня 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко