"11" червня 2021 р.
Справа №642/1609/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2021 року Ленінський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого - судді Проценко Л.Г.,

за участю секретаря Канаєвої К.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживача та визнання договору виконаним, -

у с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що 08.09.2006р. підписував у «Приватбанку» анкету-заяву для отримання кредитного ліміту з кредитною карткою на споживчі побутові цілі. За кредиткою в нього утворилася заборгованість, внаслідок чого, за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до нього Ленінський районний суд м.Харкова 13.06.2016р. ухвалив заочне рішення у справі 642/2174/16-ц, про стягнення боргу 16596,56 грн., з яких 4885,03 грн борг за тілом кредиту. Борг було погашено шляхом звернення стягнення органом ДВС на заробітну плату позивача, і постановою державного виконавця від 25.06.2018р. виконавче провадження закінчене у зв`язку зі стягненням боргу в повному обсязі. В березні 2021р. позивач дізнався, що «Приватбанк» продовжує нараховувати йому заборгованість, договір не є закритим, і на сайті ТОВ «Українське бюро кредитних історій» позивач значиться, як особа, що не погасила борг перед «Приватбанком». Це позбавляє його можливості отримати кредит в інших банківських установах. В зв`язку із цим, позивач вважає, що його права, як споживача послуг «Приватбанка» порушуються, і дії відповідача, спрямовані на безкінечне нарахування боргу за виконаним кредитним договором суперечать нормам Законів України «Про захист прав споживачів» та «Про споживче кредитування».

Позивач просить суд визнати виконаним у повному обсязі кредитний договір, що був укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 08.09.2006 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 24.03.2021р. було відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Також, ухвалою від 24.03.2021р. було задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано у відповідача АТ КБ «Приватбанк» виписку з карткового рахунку, а також належним чином посвідчений детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором, що був укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 08.09.2006 року.

На виконання даної ухвали відповідач надав до суду виписку з банківського рахунку та зазначив, що розрахунок заборгованості буде надано пізніше.

За письмовим клопотанням позивача від 03.06.2021р. судом було оглянуто матеріали цивільної справи №642/2174/16-ц та залучено копії документів, що мають складати кредитний договір та розрахунок заборгованості станом на 2016р.

Представник відповідача 17.05.2021р. подав клопотання про перенесення судового засідання у зв`язку із зайнятістю в іншому суді, де вказав, що бажає приймати участь в судових засіданнях. Доказів про поважність неявки до суду не надав.

Позивач не подавав клопотань про розгляд справи в загальному порядку. В заяві від 03.06.2021р. просив справу розглянути.

Відповідач відзиву на позов в порядку ст.178 ЦПК України до суду не надав.

Представник відповідача 04.06.2021р. надав до суду письмові пояснення, де вказав, що просить розглянути справу в його відсутність. В письмових поясненнях зазначив, що проти позову заперечує. Між «Приватбанком» та ОСОБА_1 08.09.2006р. було укладено кредитний договір зі сплатою відсотків 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Станом на 31.01.2016р. ОСОБА_1 мав заборгованість в розмірі 16596,56 грн., і банк у зв`язку із цим звернувся до суду 14.04.2016р. Остаточне погашення заборгованості на виконання рішення суду проведено лише 03.07.2018р. Звернувшись до суду банк використав право дострокової вимоги 14.04.2016р. щодо заборгованості станом на 31.01.2016р. Зазначив, що банк мав право нарахувати відсотки та штрафні санкції 01.02.2016р. по 13.04.2016р. на залишок заборгованості. Окрім того, до моменту погашення заборгованості за рішенням суду, яке сталося у 2018 році тобто через 15 місяців, банк мав право нараховувати три відсотки річних та інфляційні витрати, а також інші суми, передбачені договором.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 13.06.2016р. у справі №642/2174/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» суму заборгованості за кредитним договором №б/н від 08.09.2006 року в сумі 16596,56 грн., а також суму сплаченого судового збору в розмірі 1378,00 грн.

Даним рішенням було встановлено такі факти та правовідносини: 08.09.2006 року між ПАТ КБ Приват Банк та ОСОБА_1 було укладено договір №б/н, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборговності за кредитом. Відповідач взяті на себе зобов`язання за договором не виконує належним чином, в результаті чого за ним мається заборгованість, відповідно до розрахунку, станом на 31.02.2016 рік у розмірі 16596,56 грн., що складається з наступного: заборгованість за кредитом 4885,03 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 10445,03 грн., а також штрафи відповідно до пункту 8.6. Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) в сумі 500,00 грн., штраф (процентна складова) в сумі 766,50 грн. (а.с. 7)

Зазначене рішення набрало законної сили 29.07.2017р.

Згідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою старшого державного виконавця Міжрайонного відділу ДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м.Харкова ГТУЮ у Харківській області Біловою Х.Б. від 25.06.2018р. було закінчено виконавче провадження ВП №52580935 за виконавчим листом Ленінського районного суду м.Харкова №642/2174/16-ц від 29.09.2016р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в загальному розмірі 17974,56 грн. Виконавче провадження закінчено у зв`язку зі стягненням в повному обсязі боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. (а.с. 8)

Як вбачається з копії заяви б/н від 07.09.2006 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір шляхом приєднання до умов та правил надання банківських послуг. Анкета заява містить такі суттєві умови договору: сума кредитного ліміту 2000,00 грн., базова відсоткова ставка 36 відсотків із розрахунку 360 днів в році, строк дії договору відповідає строку дії карти. Анкета підписана позивачем та відповідачем.

Умови та правила надання банківських послуг, що містяться у цивільній справі 642/2174/16-ц долучені до справи, не містять підпису позивача ОСОБА_1 .

За довідкою про умови кредитування, вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово змінювався кредитний ліміт, максимальна ставка якого була визначена 26.09.2008р. у 5000грн., 16.06.2009р. зменшено до 4900,00 грн., та 18.08.2015р. зменшено до 4890,00 грн.

При цьому позивач та відповідач визнають, що дата укладення кредитного договору є 08.09.2006 року.

АТ КБ «Приватбанк» є правонаступником ПАТ КБ «Приватбанк», що є загальновідомою інформацією, зокрема, відомості про це розміщені на офіційному сайті АТ КБ «Приватбанк», і це не потребує окремого доказування.

ТОВ «Українське бюро кредитних історій» має інтернет-сайт https://www.ubki.ua/ і, як вбачається, з інформації, розміщеної на сайті та розміщених там статутних документів, займається збором, зберіганням, обробкою і наданням кредитних історій Воно отримує інформацію про позичальників від банків, страхових компаній, лізингових компаній, кредитних спілок та інших фінансових інститутів. Інформація передається на добровільній основі і лише за наявності письмової згоди позичальника.

Згідно витягу з кредитної історії, розміщеної на сайті ТОВ «Українське бюро кредитних історій», щодо ОСОБА_1 є наступні відомості по фінансовим зобов`язанням: дата видачі кредиту 08.09.2016р., сума кредиту 0,00 грн., наявна ппрострочена заборгованість 5244,17 грн., строк кредиту до 09.09.2022р., донор інформації «Приватбанк». (а.с. 9-11)

З поданої відповідачем до суду виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» по картковому рахунку за договором SAMDN9666 від 08.09.2006р. за період з 17.05.2000р. по 17.05.2021р. нарахована заборгованість станом на 01.11.2019р. в розмірі 9408,10 грн. (а.с. 21-33)

Відомостей щодо строку дії кредитної карти який і є строком дії договору позивач та відповідач до суду не надали.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У даному випадку в анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені) та штрафів за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а також щодо відсотків.

Щодо стягнення відсотків представник АТ КБ «Приватбанк» в письмових поясненнях посилається на те, що відсотки були узгоджені у розмірі 36% річних на залишок заборгованості. Тобто, представник відповідача зазначає, що вказаний розмір відсотків узгоджений за домовленістю сторін кредитного договору.

З анкети-заяви вбачається, що вона разом з умовами та правилами надання банківських послуг складає кредитний договір.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

При цьому, матеріали справи не містять наданих підтверджень про такі конкретні запропоновані ОСОБА_1 умови та правила банківських послуг у вигляді сплати відсотків понад 36 % річних, а також пені за несвоєчасне погашення кредиту, з яким він був би ознайомлений під власний підпис.

Умови та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, так як не містять підпису позивача про ознайомлення з ними.

При цьому, відповідач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання позивач зі сплати винагороди і вигляді відсотків та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили відповідальність у вигляді неустойки (пені) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а також розмір процентів понад 36% річних, та конкретний строк дії договору.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, на підставі частини другої статті 530 ЦК України АТ КБ «Приватбанк» був у праві вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів та процентів у розмірі 36% річних виключно за строк дії кредитного договору тобто у строк дії кредитної карти.

Вказана позиція цілком узгоджується з позицією Великої палати Верховного Суду України, викладеної у постанові від 03.07.2019 р. (провадження 14-131цс19).

Застосовуючи дану практику ВСУ, суд зазначає, що такий правовий висновок було наведено у 2019 році тобто вже після ухвалення заочного рішення №642/2174/16-ц від 29.09.2016р.

Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Стаття 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, пред`являючи позов до суду 18.04.2016р. банк скористався своїм правом пред`явлення вимоги до позичальника, після якої право нарахування процентів та штрафних санкцій за договором остаточно припинилося.

Такі правові висновки узгоджуються з позиціями Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 28 березня 2018 року у справі№ 14-10цс18, від 21 серпня 2019 року у справі №635/1921/16-цта Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц, системний аналіз яких дає висновок про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору; на час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі; рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни; наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За своєю природою принцип змагальності судового процесу засновується на розподілі процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача.

Суд звертає увагу на те, що АТ КБ «Приватбанк» не надало до суду розрахунків заборгованості, що була нарахована ОСОБА_1 понад заборгованість, про яку йдеться у заочному рішенні №642/2174/16-ц від 13.06.2016р. З поданих відповідачем до суду документів вбачається, лише, що АТ КБ «ПриватБанк» по картковому рахунку ОСОБА_1 фактично нарахував заборгованість в розмірі 9408,10 грн. З чого складається дана заборгованість (з процентів, комісій, штрафних санкцій, тощо), та за який період вона нарахована, банк пояснень не надав. Також, банк не надав пояснень, щодо строку дії кредитного договору та процентів, які б були погоджені сторонами понад 36% річних.

Таким чином, відповідач не скористався своїм правом на подання заперечень і доказів, та не повідомив суду про правову природу боргу за вказаним договором станом на 2021р. не зазначив чи це є проценти за договором (якщо так, то за якою процентною ставкою та за який період і на яку суму), комісії, штрафні санкції або нарахування за ч.2 ст.625 ЦК України.

В письмових запереченнях представник відповідача не визначився з тим, які конкретні претензії банк має до позивача, а лише констатує наявність боргу.

Окрім того, в письмових запереченнях представник відповідача наполягав на тому, що договір продовжував дію після ухвалення заочного рішення, проте відомостей про строк дії кредитної карти, який є строком дії договору, до суду не надав.

Окрім того, суд зазначає, що відповідач, маючи майнові претензії до позивача, не скористався правом на подання зустрічного позову.

При цьому, відповідач мав достатньо часу для подання до суду таких доказів і вчинення усіх належних та співмірних процесуальних дій.

Приймаючи до уваги вищевказані правові висновки ВСУ суд вважає, що зобов`язання за кредитним договором було виконане в повному обсязі закінченням стягнення боргу з відповідача органом виконавчої служби - 25.06.2018р.

Нарахування інших сум понад визначені у заочному рішенні №642/2174/16-ц від 29.09.2016р. відповідачем не мотивовані та з наданих до суду доказів неможливо встановити їх правову природу, підстави і порядок нарахування зі сторони Банку.

Суд погоджується з посиланням позивача на те, що правовідносини виникли з приводу споживчого кредиту та стосуються захисту його споживчих прав.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є не справедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що булла погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Умови договору є несправедливими, якщо в супереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Пунктом 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Тому, слід звернути увагу на те, що за рішенням суду від 31.02.2016р. з ОСОБА_1 було стягнуто 16596,56 грн. з яких тіло кредиту складали 4885,03 грн., тобто більше 50% від сукупної вартості кредитного продукту.

Істотний дисбаланс між кредитодавцем та кредитором в даному випадку проявляється в тому, що кредитодавець не визнає сплачений в повному обсязі борг в якості належного виконання договору, навіть після стягнення з кредитора грошових коштів, що перевищують 50% сукупної вартості кредитного продукту.

Після погашення у 2018 році у повному обсязі заборгованості за кредитним договором, визначеної судовим рішенням, споживач кредитних послуг ОСОБА_1 в 2021 році у своїй кредитній історії на сайті ТОВ «Українське бюро кредитних історій» дізнався про те, що АТ КБ «Приватбанк» продовжує здійснювати нарахування заборгованості за кредитним договором від 13.06.2016р., і щодо позивача у відкритому доступі є негативна кредитна інформація, якою мають можливість скористатися інші банки та фінансові установи, хоча АТ КБ «Приватбанк» в період з 2016 року по 2021 рік тобто за 5 років не зверталося до нього або до суду з вимогою про повернення таких коштів.

Суд погоджується з твердженням позивача, що такі дії відповідача порушують його права, як споживача кредитних послуг.

Задовольняючи позов, суд приймає до уваги, що АТ КБ «Приватбанк» зі свого боку, без поважних причин ігнорував порядок подання відзиву на позов. Письмові пояснення відповідача, які фактично є запереченнями на позов, не направлялися позивачу у встановлений законодавством строк, а до суду були надані також з суттєвим порушенням строку, визначеного в ухвалі про відкриття провадження.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення статті 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки, відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, судовий збір у розмірі 908,00 грн. підлягає стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1,3, 207, 509, 526, 549, 551, 625, 526, 626, 628, 633, 634, 1048, 1050, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, ст.ст. 11, 18, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 1-13, 76- 83, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд -

вирішив :

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживача та визнання договору виконаним задовольнити.

Визнати виконаним у повному обсязі кредитний договір (без номеру), що був укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 08.09.2006 року.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» (, 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд.50) на користь держави судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцяти денний строк з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Сторони - Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

Відповідач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» (, 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд.50).

Повний текст рішення виготовлено 11.06.2021р.

Суддя Л.Г. Проценко