ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 червня 2021 року

м. Чернівці

справа № 727/1245/20

провадження №22-ц/822/538/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Вовкун Н.Ю.

з участю представника позивача ОСОБА_1

учасники справи:

позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

апеляційна скарга ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 березня 2021 року, головуючий у першій інстанції Семенко О.В.

ВСТАНОВИВ

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 у лютому 2020 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину квартири.

Зазначала, що перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 . ОСОБА_3 є свекрухою.

Набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 довічного утримання, посвідченого державним нотаріусом Першої Чернівецької державної ноатріальної контори Скутар С.В. 24 червня 1997 року.

ОСОБА_3 було запропоновано об`єднати квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_1 , здійснивши реконструкцію, створити право спільної власності на будинок АДРЕСА_3 .

Тому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Іщенко А.В. 26 грудня 2000 року.

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 23 січня 2007 року №31/1 затверджено акт державної приймальної комісії від 19 грудня 2006 року на квартиру АДРЕСА_4 житловою площею 87 кв.м, загальною площею 132,4 кв.м ОСОБА_3

Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради 24 вересня 2001 року видано ОСОБА_3 свідоцтво про право приватної власності на квартиру АДРЕСА_4 .

ОСОБА_3 після проведення реконструкції жилого приміщення не проживає у квартирі АДРЕСА_4 .

Посилалася на досягнення між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 домовленості про здійснення ОСОБА_3 дарування ОСОБА_2 Ѕ частини реконструйованої квартири АДРЕСА_4 .

Вважає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 фактично вчинено договір дарування частини квартири АДРЕСА_4 , ОСОБА_3 передано ОСОБА_2 нерухоме майно, ОСОБА_2 відкрито та добросовісно володіє майном більше десяти років, ОСОБА_3 ухиляється від нотаріального оформлення правочину.

Просила визнати право власності ОСОБА_2 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 березня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено, визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_4 загальною площею 132,4 кв.м, житловою площею 87 кв.м.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 04 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину квартири відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Зазначає про порушення норм матеріального права, відсутність правових підстав для визнання права власності ОСОБА_2 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_4 загальною площею 132,4 кв.м, житловою площею 87 кв.м.

Вважає недостовірним доказом акт Житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства 5 м.Чернівці від 20 січня 2020 року №16 про не проживання ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_4 .

Посилається на порушення порядку надсилання до Єдиного державного реєстру судових рішень електронного примірника судового рішення після смерті судді ОСОБА_6 .

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, закрити апеляційне провадження.

Зазначає, що апеляційна скарга подана ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , а позов подано до ОСОБА_3 , на представництво інтересів якої ОСОБА_7 повноважень не має.

Посилається на повне з`ясування судом першої інстанції обставин справи досягнення між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 домовленості про здійснення ОСОБА_3 дарування ОСОБА_2 Ѕ частини реконструйованої квартири АДРЕСА_4 , проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_4 з грудня 2000 року, виїзд ОСОБА_3 за кордон та очікування ОСОБА_2 оформлення права власності на жиле приміщення.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину квартири, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст. 41 Конституції України, ч.1-3, 5 ст. 203, ч.1 ст. 316, ч. 1 ст. 638, ч.2 ст. 642, ч.1 ст. 717, ч.2 ст.719 ЦК України та дійшов висновку про наявність підстав для захисту права ОСОБА_2 у спосіб визнання права власності ОСОБА_2 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_4 .

На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що договір між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_4 є укладеним, оскільки сторонами вчинено дії з передачі ОСОБА_3 нерухомого майна ОСОБА_2 , прийняття ОСОБА_2 від ОСОБА_3 нерухомого майна в дар, відкрите та добросовісне володіння майном більше десяти років.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає.

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 на праві особистої власності належала квартира АДРЕСА_4 , загальною площею 39,20 кв.м., що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 14 червня 1994 року (а.с.22).

24 червня 1997 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 був укладений договір довічного утримання. Відповідно до даного договору ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 . В свою чергу ОСОБА_8 зобов*язувалася довічно утримувати ОСОБА_5 (а.с.21).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.13).

Відповідно до договору дарування від 26 грудня 2000 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33,50 кв.м., в тому числі житловою площею 16,80 кв.м. (а.с.19).

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 24 вересня 2001 року ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_4 , житловою площею 48,5 кв.м., загальною площею 72,7 кв.м. Дане свідоцтво видане згідно рішення виконкому Чернівецької міської ради №561/14 від 03 липня 2001 року взамін свідоцтва про право власності на житло від 14 червня 1994 року, договору дарування квартири від 26 грудня 2000 року (а.с.23).

ОСОБА_3 відповідно до рішення виконкому №150/10 від 18 жовтня 2006 року самовільно виконала реконструкцію квартири по АДРЕСА_5 . Після реконструкції житлова площа квартири складає 87,0 кв.м., загальна 132,4 кв.м. Згідно висновків міжвідомчої комісії від 16 травня 2006 року встановлено, що технічно можливо внести зміни в інвентарну справу про виконанні роботи у відповідності до обмірних креслень (а.с.9).

Як вбачається з витягу з рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №31/1 від 23 січня 2007 року було затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію реконструйованої квартири АДРЕСА_4 та ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_4 , квартира складається з трьох житлових кімнат, житлова площа становить 87,00 кв.м., загальна площа 132,40 кв.м (а.с.8, 12, 16-18).

Згідно акту Комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства 5 м.Чернівці від 18 січня 2020 року ОСОБА_2 з 1994 року проживає в квартирі АДРЕСА_4 без реєстрації (а.с.24).

З акту Комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства 5 м.Чернівці від 20 січня 2020 року вбачається, що ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_5 не проживає з 1994 року по даний час (а.с.25).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права при прийнятті постанови

На підставі ч.1 ст.367 ЦК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову

При цьому згідно зі п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.

За змістом абз.1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_2 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є визнання права власності ОСОБА_2 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_4 .

Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувала свої вимоги, ОСОБА_2 зазначала, досягнення між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 домовленості про здійснення ОСОБА_3 дарування ОСОБА_2 Ѕ частини реконструйованої квартири АДРЕСА_4 , фактичне вчинення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору дарування частини квартири АДРЕСА_4 , передачу ОСОБА_3 нерухомого майна ОСОБА_2 , відкрите та добросовісне володіння ОСОБА_2 майном більше десяти років. ухилення ОСОБА_3 від нотаріального оформлення правочину.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз.2 п.11постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

За змістом частини 1 статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Відповідно до частини 1 статті 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно з частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

На підставі частини 2 статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно із частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка (частина четверта статті 722 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до частини першої-четвертої статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Частиною 3 статті 640 ЦК України встановлено, що договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно із частинами другою, шостою Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, який втратив чинність 01 січня 2013 року, Державний реєстр правочинів - єдина комп`ютерна база даних, яка містить інформацію про правочини, що підлягають державній реєстрації, забезпечує її зберігання, видачу та захист від несанкціонованого доступу. Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням.

Відповідно до статті 2 ЗаконуУкраїни «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Згідно зі статтею 3 Закону Державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Вимогами пункту першого частини першої статті 4 Закону передбачено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно.

За змістом статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться у тому числі на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Отже, договір між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_4 є нікчемним з огляду на порушення імперативних вимог про нотаріальне посвідчення правочину, не породжує для ОСОБА_3 та ОСОБА_2 прав та обов`язків.

Разом з тим ОСОБА_2 позовні вимоги про визнання договору між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_4 дійсним не заявлялись.

Тому обставини, на які посилається ОСОБА_2 , досягнення між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 домовленості про здійснення ОСОБА_3 дарування ОСОБА_2 Ѕ частини реконструйованої квартири АДРЕСА_4 , фактичне вчинення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору дарування частини квартири АДРЕСА_4 , передачу ОСОБА_3 нерухомого майна ОСОБА_2 , відкрите та добросовісне володіння ОСОБА_2 майном більше десяти років, ухилення ОСОБА_3 від нотаріального оформлення правочину, не мають правового значення.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов висновків про укладення договору між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_4 на порушення норм матеріального права, оскільки договір дарування нерухомої речі підлягає нотаріальному посвідченню, є вчиненим з дня такого посвідчення.

Водночас за договором між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_4 , право власності у набувача ОСОБА_2 на Ѕ частини квартири АДРЕСА_4 не виникло, так як права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», виникають з моменту такої реєстрації.

За обставин не набуття ОСОБА_2 права власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_4 суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для захисту права ОСОБА_2 та визнання права власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_4 на порушення норм матеріального права.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_2 про відсутність повноважень у представника ОСОБА_3 адвоката Корнієнко В.М., наявність підстав для закриття апеляційного провадження.

Відповідно до частини 1, 3 статті 356 ЦПК України апеляційна скарга подається у письмовій формі та підписується особою, яка її подала, або представником такої особи.

На підставі п.2 частини 1 статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження виявлено, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати.

За змістом частини четвертої статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Повноваження адвоката як представника сторони мають бути підтверджені ордером або довіреністю цієї сторони, що посвідчує такі повноваження.

Виходячи зі змісту частин першої, третьої статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ордер може бути оформлений адвокатом (адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням) лише на підставі вже укладеного договору. Крім того, адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді, а так само умисне невнесення адвокатом до ордера відомостей щодо обмежень повноважень, установлених договором про надання правничої допомоги (стаття 400-1 Кримінального кодексу України).

Ордер, який видано відповідно до статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката.

Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері. Про припинення представництва або обмеження повноважень представника за довіреністю має бути повідомлено суд шляхом подання письмової заяви (частини перша, друга, четверта статті 64 ЦПК України).

Надання договору про правничу допомогу, його копії або витягу разом із ордером ЦПК України не вимагає.

Звертаючись до апеляційного суду із апеляційною скаргою, адвокат Корнієнко В.М., діючи в інтересах ОСОБА_3 , на підтвердження своїх повноважень надав ордер, який є достатньою самостійною підставою, що надає право адвокату на підписання документів від імені особи - учасника справи, затвердженого рішенням Національної Асоціації адвокатів України від 12 квітня 2019 року № 41.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 9901/736/18 (провадження № 11-989заі18) та постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 182/9172/18 (провадження № 61-13797св19).

До матеріалів справи приєднано копію паспорта ОСОБА_3 НОМЕР_1 (а.с.10).

Також ОСОБА_3 надано довіреність, посвідчену консулом Лапа І.С. генерального консульства України в Нью-Йорку (Сполучені Штати Америки) 23 липня 2020 року, якою уповноважено ОСОБА_7 представляти її інтереси в усіх судових установах, зокрема, апеляційних судах з усіма правами, наданими чинним законодавством відповідачу (а.с.97).

Отже, визначення ОСОБА_2 по-батькові відповідача ОСОБА_3 при зверненні до суду з позовом не дає підстав для висновку про відсутність повноважень у представника ОСОБА_3 адвоката Корнієнко В.М.

З огляду на наведене відсутні підстави для закриття апеляційного провадження.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведене рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 березня 2021 року підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, з постановленням нового рішення про відмову у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину квартири.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 березня 2021 року скасувати.

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину квартири відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Дата складання повного судового рішення 8 червня 2021 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді М.І. Кулянда

О.О. Одинак