Справа № 697/279/20
Провадження № 2/697/57/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Льон О.М.

за участю секретаря судового засідання Дрянової Н.В.

представника позивача - адвоката Хорошун О.В.

представника відповідача - адвоката Бовшика М.Ю.

представника третьої особи, яка не заявляє

самостійних вимог на предмет спору Нечипоренко Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Канів, Черкаської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Степанецька сільська рада ОТГ в особі виконавчого комітету, Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області про звільнення самостійно зайнятої земельної ділянки, стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

17.02.2020 Хорошун О.В. в інтересах позивача ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Степанецька сільська рада ОТГ в особі виконавчого комітету, Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області про звільнення самостійно зайнятої земельної ділянки, стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, судових витрат. В обгрунтування позову зазначено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки загальною площею 0,12 га з кадастровим номером :02:002:0135, яка розташована на території Степанецької сільської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області. У поточному році ОСОБА_3 самовільно зайняла дану земельну ділянку та використовує під огородництво. Жодних договорів, які б надавали право користування цією ділянкою ОСОБА_3 , ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_5 , яка діє в його інтересах, не укладали. Факт самовільного зайняття земельної ділянки підтверджуються Актом перевірки дотримання вимог законодавства щодо об`єкту-земельної ділягки від 09.09.2019 № 43- ДК/645/АП/09/01-2019, складеним головним державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель та дотримання вимог законодавства України про охорону земель у Канівському районі та місті Каневі Щербиною М.А., відповідно до якого встановлено порушення статей 125,126 Земельного кодексу України, а саме самовільне зайняття земельної ділянки приватної форми власності сільськогосподарського призначення площею 0,12 га з кадастровим номером :02:002:0135, яка розташована на території Степанецької сільської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області та яка належить на праві власності позивачу. Відносно ОСОБА_3 складені матеріали про притягнення останньої до адміністративної відповідальності за статтею 53-1КУпАП, розраховано розмір шкоди внаслідок самовільно зайнятої земельної ділянки та видано припис про усунення виявлених порушень земельного законодавства. Так, 26.10.2019 по приїзду до с. Беркозівка ОСОБА_5 виявила, що земельна ділянка площею 0,12 га з кадастровим номером :02:002:0135 розорана суцільним масивом разом із земельною ділянкою, яка є суміжною та належить ОСОБА_3 , у з`язку з чим було подано повідомлення до правоохоронних органів щодо вчинення адміністративного правопорушення за ст.186 КУпАП ( самоуправство). Відносно ОСОБА_3 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст.186 КУпАП, розгляд якого передано адміністративній комісії Степанецької ОТГ, яка в свою чергу 23.12.2019 розглянула та притягнула ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст.186 КУпАП. В результаті самовільного зайняття земельної ділянки відповідачем позивач поніс матеріальну шкоду, яка згідно розрахунку розміру шкоди, здійсненого державним інспектором у сферцїі державного контролю використання та охороною земель та дотримання вимг законодавства України про охорону земель у Канівському районі та місті Каневі Щербиною М.А. становить 228 грн. Позивач вважає, що відповідач крім матеріальної шкоди, завдала йому і моральну шкоду, розмір якої він оцінює в 2000,00 грн.. Просить суд зобов`язати ОСОБА_3 звільнити та привести до стану придатного для використання за цільовим призначення, земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером :02:002:0135, яка розташована на території Степанецької сільської ради ОТГ Черкаської області та належить на праві власності позивачу. Стягнути з ОСОБА_3 на його користь матеріальну шкоду в розмірі 228 грн., моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн. витрати на правову допомогу в розмірі 6221,00 грн.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 24.02.2020 відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 30.03.2020.

30.03.2020 за клопотанням відповідача відкладено підготовче засідання на 23.04.2020.

23.04.2020 відкладено підготовче засідання до 28.05.2020 за клопотанням представника позивача у зв`язку з карантинними заходами на території України.

28.05.2020 у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження відмовлено, відкладено підготовче засідання на 23.06.2020.

23.06.2020 ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області закрито підготовче призначення та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 06.10.2020 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, свої інтереси доручив представляти представнику - адвокату Хорошун О.В.

У судовому засіданні представник позивача Хорошун О.В. підтримала заявлені вимоги з наведених у позовній заяві підстав та просила задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, свої інтереси доручила представляти представнику - адвокату Бовшику М.Ю.

Представник відповідача - адвокат Бовшик М.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що належних доказів самостійного зайняття саме відповідачем земельної ділянки суду не надано. Щодо всіх долучених документів ГУДГК (а.с.6-12), то вони не вручені ОСОБА_3 , визнані судами неправомірними та скасовані у порядку КАСУ. Щодо припису про усунення порушень зазначив, що він теж не вручений ОСОБА_3 .. Під час складання протоколу жодних доказів, що ОСОБА_3 найняла трактор та зорала земельні ділянки суду не надано. Листів щодо досудового врегулювання спору відповідач не отримувала. Надав суду детальний опис робіт та просив стягнути з позивача витрати відповідача на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн.

Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області Нечипоренко Т.А. в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, оскільки протоколи та постанови, які складені відносно ОСОБА_3 визнані неправомірними у порядку адміністративного судочинства. При цьому ж не заперечувала щодо винесення ОСОБА_3 припису на усунення порушень земельного законодавства.

Представник третьої особи Степанецької ОТГ - Гаврищук В.Б. в судове засідання не з`явився, в попередніх засіданнях пояснив, що конфлікт між сторонами почався із руйнування межових знаків сусідами ОСОБА_3 , у зв`язку з чим було звернення до сільської ради, яка встановила межові знаки, де була присутня і ОСОБА_3 , але вона від підпису відмовилась, так як до земельної ділянки увійшла дорога і чагарники. ОСОБА_2 було надано дозвіл на виготовлення проекту технічної документації, видано документи з чітко виконаними межами, але він неодноразово звертався із скаргами відносно самовільного використання землі ОСОБА_3 , тому було створено комісію і складено Акт від 09.09.2019.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

З витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:002:0135 площею 0,12 га належить ОСОБА_2 на підставі рішення Степанецької сільської ради ОТГ Черкаської області 16-23/v111 від 10.10.2018 (а.с.5).

Актом відновлення меж земельної ділянки та передачі на зберігання межових знаків від 08.04.2019 відновлено межові знаки земельної ділянки кадастровий номер :02:002:0135 площею 0,12 га в натурі (на місцевості), які знаходятся на території с. Беркозівка, акт складався представниками ЧРФ ДП Центру ДЗК Підгайним Ю.В. в присутності начальника відділу земельних ресурсів Степанецької ОТГ Гаврищука В.Б., ОСОБА_3 - власника сусідньої земельної ділянки кадастровий номер :02:002:0117, площею 0,1219 га та ОСОБА_5 - довіреної особи ОСОБА_2 , власника земельної ділянки, кадастровий номер :02:002:0135 площею 0,12 га. Акт не містить підпис власника сусідньої ділянки ОСОБА_3 (а.с.6).

Актом Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області обстеження земельної ділянки № 437-ДК/255/АО/10/01/19 від 09.09.2019 було встановлено, що земельна ділянка загальною площею 0,12 га з кадастровим номером :02:002:0135, яка розташована на території Степанецької сільської ради Канівського району та згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, перебуває у приватній власності ОСОБА_2 , використовується для городництва іншою фізичною особою. В діях фізичної особи вбачається порушення вимог ст.ст. 125,126 Земельного кодексу України, яке полягає у самовільному зайнятті земельної ділянки (а.с.8 зв.)

Актом Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області перевірки дотримання вимог земельного законодавства № 437-ДК/645/АП/09/01-2019 від 09.09.2019 було встановлено, що земельна ділянка загальною площею 0,12 га з кадастровим номером :02:002:0135, яка розташована на території Степанецької сільської ради Канівського району та згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, перебуває у приватній власності ОСОБА_2 використовується для городництва іншою фізичною особою. В діях фізичної особи вбачається порушення вимог ст.ст. 125,126 Земельного кодексу України, яке полягає у самовільному зайнятті земельної ділянки (а.с.9).

Слід звернути увагу, що вказані вище Акти Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області (а.с.8,9) не містять відомостей стосовно конкретної особи, яка самовільно зайняла земельну ділянку, що перебуває у власності позивача ОСОБА_2 .

На підставі протоколу Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про адміністративне правопорушення від 08.11.2019 за № 437-ДК/0367П/07/01-19 (а.с.10), складеного головним державним інспектором у сфері контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель у Канівському районі та м. Каневі Щербиною М.А. 28.11.2019 винесено постанову № 437-ДК/0364По08/01-19 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_3 у виді штрафу в сумі 340 грн. (а.с. 13).

Згідно припису Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області № 437-ДК/0416Пр/03/01-19 від 08.11.2019 зобов`язано ОСОБА_3 в 30-денний термін звільнити вищевказану земельну ділянку (а.с.12).

Згідно розрахунку, проведеного головним державним інспектором у сфері державного контролю за використання та охороною земель та дотримання вимог законодавства України про охорону земель у Канівському районі та м. Каневі, розмір шкоди, заподіяної внаслідок використання зазначеної земельної ділянки не за цільовим призначенням становить 228 грн. (а.с.14)

Постановою №1-2019 про накладення адмінстративного стягнення, винесеною адміністративною комісією при виконавчому комітеті Степанецької сільської ради ОТГ Черкаської області від 23.12.2019, ОСОБА_3 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.186 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді попередження (а.с.15).

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 24.03.2021 у справі № 697/792/20, яке набрало законної сили, за позовом ОСОБА_3 до адміністративної комісії при виконавчому комітеті Степанецької сільської ради ОТГ Черкаської області про визнання протиправними дій та скасування постанови у справі про накладення стягнення, позов задоволено. Визнано неправомірною та скасовано постанову № 1-2019 від 23.12.2019 винесену адміністративною комісією при виконавчому комітеті Степанецької сільської ради ОТГ про накладення на ОСОБА_3 адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.186 КУпАП у виді попередження. Провадження у справі про адмінправопорушення закрито (а.с.137-144).

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 04.02.2021 у справі № 697/557/20, яке набрало законної сили, за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, позовні вимоги задоволено, визнано неправомірною та скасовано постанову № 437- ДК/0364По08/01/-19 від 08.11.2019 винесену старшим державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель у Канівському районі та м. Каневі Держгеокадастру у Черкаській області Щербиною Михайлом Анатолійовичем про накладення на ОСОБА_3 адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.53-1 КУпАП у виді штрафу у розмірі 340,00 грн. Провадження у справі про адмінправопорушення закрито (а.с.145-152).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.03.2021 рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 04.02.2021 у справі № 697/557/20 залишено без змін (а.с.153-160).

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Спірні правовідносини стосуються порядку здійснення права власності та права користування земельними ділянками та регулюються положеннями Цивільного кодексу України щодо режиму права власності та Земельного Кодексу України.

Земельний кодекс України визначає дві форми законного користування земельною ділянкою право власності або право користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч.1 ст.78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно п.г ч.1 ст.91 Земельного кодексу України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до п.б ч.1 ст.211 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за порушення, зокрема самовільне зайняття земельних ділянок.

Згідно ч.1, п.п.3, 4 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Правовою підставою для пред`явлення позову про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок є положення статті 212 ЗК України, яке встановлює, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Належним обґрунтуванням позовних вимог про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки є необхідність доказування наявності у фізичних осіб права власності на такі земельні ділянки, перешкод для реалізації права власності, наявність обставин, які підтверджують, що причиною виникнення цих перешкод є саме дії відповідача.

Статус ділянки, як самовільно зайнятої, визначається судом виходячи з відсутності правовстановлюючих документів на неї при одночасному використанні такої ділянки особою, яка є відповідачем у справі.

Згідно ст.81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ст.126 ЗК України право власності користування земельною ділянкою оформлюється згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку є, як правило, підставою для задоволення позову про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Як зазначив Верховний суд у постанові від 15.02.2018 у справі № 910/5702/17, у вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки необхідно врахувати, що саме собою встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки, як самовільного її зайняття. При вирішенні спору про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки дослідженню підлягає, зокрема, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо.

Підставою для відмови у задоволенні позову про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки може бути не доведення існування предмета, стосовно якого заявлений позов, зокрема факту самовільного зайняття земельної ділянки з її точними параметрами як частини земної поверхні (розташування, площа, межі, конфігурація). Такого висновку дійшов Верховний суд у постанові від 11.04.2019 у справі № 301/854/17.

За змістом ст.1 Закону України «про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи ОМС про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0135 площею 0,12 га, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.5).

Згідно ч.2 ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (ч.3 цієї статті).

Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Судом встановлено, що на виконання загальних засад цивільного судочинства щодо змагальності сторін, рівності їх прав щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, доведення тих обставини, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, позивач та його представник під час розгляду справи не обґрунтував та не довів підстав, з яких позов пред`явлено про звільнення та відповідачем земельної ділянки, не доведено факту самовільного зайняття саме відповідачем земельної ділянки. Подані позивачем докази, покладені ним в основу позовних вимог про звільнення земельної ділянки, не можуть бути підставою для задоволення позову відповідно до визначеного ним предмета позову і сформульованих вимог. Отже, позивачем не доведено існування предмета, стосовно якого заявлений позов, зокрема факту самовільного зайняття земельної ділянки саме відповідачем. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання сторони позивача на Акт №437-ДК/255/АО/10/01/-19 обстеження земельної ділянки та Акт № 437-ДК/645/АП/09/01/-19 перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту -земельної ділянки, в яких зазначено про причетність відповідача до самовільного зайняття земельної ділянки суд оцінює критично, оскільки жоден з них не містить інформації стосовно конкретної особи, яка самовільно зайняла земельну ділянку.

Суд також вважає безпідставним посилання сторони позивача на протокол про адміністративне правопорушення від 08.11.2019 за № 437-ДК/0367П/07/01-19, складений головним державним інспектором у сфері контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель у Канівському районі та м. Каневі Щербиною М.А. (а.с.10) та відповідну постанову від 28.11.2019 № 437-ДК/0364По08/01-19 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_3 у виді штрафу в сумі 340 грн. (а.с. 13), постанову №1-2019 адміністративної комісії при виконавчому комітеті Степанецької сільської ради ОТГ Черкаської області від 23.12.2019 про накладення на ОСОБА_3 адміністративного стягнення за ст.186 КУпАП у виді попередження (а.с.15), оскільки рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 24.03.2021 у справі № 697/792/20 та рішенням Канівського міськрайонного суду від 04.02.2021 у справі № 697/557/20, які набрали законної сили, зазначені постанови визнані неправомірними та скасовані, справи про адмінправопорушення закриті.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Посилання представника позивача на припис Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області від 08.11.2019 , як на доказ самостійно зайнятої земельної ділянки ОСОБА_6 , суд оцінює критично, оскільки припис не містить відміток про його вручення особисто або ж відправлення поштою відповідачу ОСОБА_3 і будь яких відомостей, що їй було відомо про нього (а.с.12).

Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. ( ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 статті 12 ЦПК України суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК). Натомість роль суду зводиться до керування ходом судового процесу; роз`яснення у випадку необхідності учасникам судового процесу їхніх процесуальних прав та обов`язків, наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК (п.п. 1, 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Законодавцем визначено, а саме ч. 1 ст.79 ЦП України, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування..

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається в межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Зазначення доказів - це інформація, повідомлення про конкретні засоби доказування, на підставі яких підтверджується наявність чи відсутність викладених обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, що було виконано стороною позивача.

Проте за встановлених обставин справи стороною позивача не було подано суду належних та допустимих доказів для задоволення позовних вимог про звільнення самостійно зайнятої земельної ділянки та приведення її до стану придатного для використання.

При дослідженні судом доказів, він має за мету одержання необхідного для вирішення справи висновку про їх реальне існування, проте такого реального існування судом при розгляді даної справи встановлено не було.

Якість доказування забезпечується визначеним ЦПК процесуальним порядком і способом їх дослідження.

Особливість по доказуванню полягає в тому, що воно виступає як право і обов`язок осіб, які беруть участь у справі. Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні і письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування.

Сторони, подаючи докази, реалізують своє право по доказуванню і одночасно виконують обов`язок по доказуванню. Обов`язок по доказуванню покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду.

Право доказування виступає як можливість подання доказів, участь в їх дослідженні, попередній оцінці та гарантується сукупністю процесуальних засобів і реалізується по волі заінтересованих осіб особисто або за допомогою суду у відповідності з своїми інтересами та вибором способу поведінки.

Обов`язок по доказуванню полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, який гарантується настанням несприятливих правових наслідків у випадку їх невиконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов`язку по його доказуванню; якщо позивач не доведе підставу вимоги, то в позові належить відмовити.

Виходячи з даних вимог закону, дослідивши матеріали справи в межах позовних вимог та на підставі наявних доказів, суд, приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами, що саме ОСОБА_6 самовільно зайняла земельну ділянку, площею 0,12 га з кадастровим номером :02:002:0135, яка розташована на території Степанецької сільської ради ОТГ та належить на праві власності ОСОБА_2 , тому в задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання позивача звільнити та привести до стану придатного для використання самостійно зайняту земельну ділянку слід відмовити.

За ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збтків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальних збитків в сумі 228 грн. та моральної шкоди в сумі 2000 грн. є похідною від основної вимоги, тому в задоволенні даної вимоги слід відмовити.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі стороназ робила проце відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 133ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому суд зазначає про відсутність обов`язку присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та не співмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відтак, при визначенні суми відшкодування враховується критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). У рішенні Європейського суду «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Судом установлено, що представником відповідача у встановленому законом порядку та строк було надано документи на підтвердження понесених судових витрат відповідача на професійну правничу допомогу вартістю 10 000,00 грн., з яких: консультація 2 год. -2000 грн., вивчення документів 3 год. - 3000 грн., підготовка процесуальних документів 2 год. - 2000 грн., представництво у судових засіданнях 3 год - 3000 грн.(а.с.164).

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

З урахуванням вище зазначеного, а також враховуючи, що позивачу в задоволенні позову відмовлено та надані відповідачем докази оплати правової допомоги, тому судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу слід присудити з позивача на користь відповідача та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати на правову допомогу частково у розмірі - 3500 грн. ( консультація 30 хв -500 грн., вивчення документів 30 хв-500 грн., підготовка процесуальних документів 30 хв.- 500 грн., представництво у судових засіданнях 2 год.- 2000 грн.), оскільки дані понесені витрати підтверджені належними і допустимими доказами, відповідають критеріям розумності, співмірності та ґрунтуються на вимогах закону.

На підставі викладеного, ст.ст.16, 22,23,319, 321 ЦК України, ст.ст.78, 81, 91, 126, 152, 211, 212 Земельного кодексу України, керуючись ст.ст.1-23, 76-81, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 352, 254, 355 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Степанецька сільська рада ОТГ в особі виконавчого комітету, Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області про звільнення самостійно зайнятої земельної ділянки, стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , понесені нею витрати на правову допомогу в розмірі 3500,00 грн .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складено 07.06.2021.

Головуючий О . М . Льон