ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 січня 2021 року

м. Харків

справа № 639/7697/19

провадження № 22-ц/818/388/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Огар І.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Харківська міська рада,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору - Шоста Харківська міська державна нотаріальна контора,

представник позивача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Закревського Андрія Олександровича представника Харківської міської ради на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 липня 2020 року в складі судді Труханович В. В.,

у с т а н о в и в :

30 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради (далі - ХМР), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору Шоста Харківська міська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, надання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги, визнання права власності на спадкове майно.

Позов, з урахування уточнень, мотивовано тим, що він проживав з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з квітня 1992 року, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки. В 2004 році дружині встановлено діагноз «Хронічна хвороба нирок ІІІ ступеня. Полікістоз нирок дорослого типу. Хронічний пієлонефрит. Хронічна ниркова недостатність ІІ ступеня». Він допомагав їй у лікуванні за кошти спільного сімейного бюджету, доглядав її під час знаходження на стаціонарному лікуванні в медичних закладах та при амбулаторному лікуванні за місцем проживання. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після її смерті відкрилась спадщина на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . Спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 є її донька ОСОБА_4 , яка у встановлений законом строк відмовилась від спадщини. Він в установленому законом строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено, оскільки він не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 .

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд встановити факт його спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 з 1992 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати його спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ; надати йому право на спадкування після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із спадкоємцями першої черги; визначити, що частки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1 , є рівними та становлять по Ѕ частині кожної; визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину зазначеної квартири у порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

26 листопада 2019 року ОСОБА_5 представник ХМР подав відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, посилаючись на його недоведеність.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по день смерті останньої, а саме по ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . У задоволені позову ОСОБА_1 в іншій частині відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що в судовому засіданні було достовірно встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 1992 року проживали однією сім`єю в квартирі АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, мали спільний побут, разом відпочивали, дбали один про одного без реєстрації шлюбу. Оскільки спадкоємиця першої черги ОСОБА_4 відмовилася від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , а спадкоємець четвертої черги ОСОБА_1 подав заяву про прийняття спадщини, при цьому відсутні спадкоємці попередніх черг, то суд першої інстанції вважає за необхідне визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині надання ОСОБА_1 права на спадкування після смерті ОСОБА_3 разом із спадкоємцями першої черги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав доказів, що він матеріально забезпечував ОСОБА_3 , а також, що остання через тяжку хворобу була у безпорадному стані.

12 серпня 2020 року ОСОБА_5 представник ХМР подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не менше п`яти років до часу відкриття спадщини та визнання права власності на нерухоме майно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність належних та достовірних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а також наявності між ними усталених відносин, що притаманні подружжю. Чинним законодавством не передбачено можливості спадкування особою, яка здійснювала догляд за спадкодавцем протягом останніх п`яти років до часу відкриття спадщини. Крім того, судом першої інстанції не було взято до уваги, що згідно з паспортними даними ОСОБА_1 був зареєстрований за іншою адресою в період з 04 липня 2002 року по теперішній час, а саме в будинку АДРЕСА_2 .

26 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Рішення суду першої інстанції в частинах визнання ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ; надання йому права на спадкування після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із спадкоємцями першої черги; визначення частки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спільній сумісній власності не оскаржується, тому в апеляційному порядку не переглядається.

Матеріали справи свідчать, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а. с. 53 т.1).

ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 . Ця обставина підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 19 січня 1998 року, реєстраційний № 6-98-99752-Ш ( а. с. 38, 185 т. 1).

З медичної документації, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_3 , починаючи з 2007 року хворіла на різні хронічні захворювання, у тому числі у неї була хронічна хвороба нирок, з 17 серпня 2011 року вона була інвалідом 1 групи безстроково, потребувала постійного стороннього догляду (а. с. 14-31, 113 т. 1).

Згідно з договором -замовленням на організацію та проведення поховання та Актом на ритуальні послуги, організацією поховання ОСОБА_3 займався ОСОБА_1 ( а. с. 36-37 т.1).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належну їй на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_3 заповіт не складала.

Зі спадкової справи № 726/2018, заведеної Шостою Харківською державною нотаріальною конторою вбачається, що ОСОБА_4 , донька померлої, звернулася до нотаріальної контори у встановлений законом строк з заявою про відмову від прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори у встановлений законом строк з заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . Інших заяв про прийняття або про відмову від прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 матеріали спадкової справи не місять ( а. с. 194-216 т.1).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20 листопада 2019 року державним нотаріусом Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , оскільки ним не було надано жодного документу, який би підтверджував його родинний зв`язок зі спадкодавцем ( а. с. 215 т. 1).

Факт спільного проживання підтверджується показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та фото з домашнього альбому, на яких є спільні світлини ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 (а. с. 140- 151 т. 1).

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частиною першою статті 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ОСОБА_1 вказував, що він з 1992 року до моменту смерті ОСОБА_3 , проживали разом з нею однією сім`єю у належній їй на праві спільної часткової власності квартирі, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, взаємні права і обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу до моменту смерті ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності підтверджують факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як чоловіка та дружини у квартирі АДРЕСА_1 у період з 01 січня 2004 року по 02 грудня 2018 року, наявність у них взаємних прав і обов`язків, ведення спільного побуту. Зазначені обставини у суді першої інстанції підтвердили свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , доводів про недостовірність показань яких апеляційна скарга не містить, а тому позивач має право в порядку спадкування за законом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Посилання представника Харківської міської ради у апеляційній скарзі на те, що самі по собі обставини здійснення позивачем догляду за спадкодавцем під час її хвороби, що підтверджується показаннями свідків, проведенням поховання померлої, фотосвітлинами, не є достатніми доказами для встановлення юридичного факту їх проживання однією сім`єю, висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Закревського Андрія Олександровича представника Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2021 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина