ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1125/21 Справа № 206/4148/17 Суддя у 1-й інстанції - Маштак К.С. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Деркач Н.М., Городничої В.С.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу "Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня" Дніпропетровської обласної ради, про визнання бездіяльності протиправною та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2010 року до неї застосовані примусові заходи медичного характеру в умовах психіатричного закладу із суворим наглядом. 29 березня 2016 року на підставі ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська примусові заходи медичного характеру були пом`якшені, у зв`язку з покращенням її стану, та переведено до КЗ "Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня" Дніпропетровської обласної ради (надалі КЗ "ДКПЛ" ДОР). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2016 року продовжено заходи медичного характеру у вигляді перебування в умовах психіатричного відділення зі звичайним наглядом.

Посилаючись на приписи ч. 4 ст. 19 ЗУ "Про психіатричну допомогу" вважала, що строк дії ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2016 року закінчився 19 лютого 2017 року, тобто через 6 місяців після її постановлення.

13 січня 2017 року відповідач звернувся до суду із заявою про продовження примусових заходів медичного характеру в умовах відділення із загальним наглядом. 21 лютого 2017 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська змінив позивачу примусові заходи медичного характеру на надання амбулаторної психіатричної допомоги. Після чого, прокурором оскаржено дане рішення.

25 квітня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області скасував ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2017 року та призначив новий розгляд у суді першої інстанції. 13 травня 2017 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська повторно розглянув заяву відповідача про продовження примусових заходів медичного характеру та відмовив у її задоволенні, рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили. 13 травня 2017 року відповідач повторно подав клопотання щодо продовження заходів медичного характеру.

Таким чином, із 20 лютого 2017 року вона незаконно утримається у КЗ "ДКПЛ" ДОР, оскільки дія ухвали суду від 19 серпня 2016 року закінчилась 19 лютого 2017 року, судове провадження щодо продовження застосування примусових заходів медичного характеру закінчилось 23 травня 2017 року. Станом на 19 серпня 2017 не існує жодного судового рішення чи іншого документа, згідно з яким її позбавлено особистої свободи.

Посилаючись на викладене, просила визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягає в її утриманні без відповідної правової підстави, та стягнути з відповідача моральну шкоду, яку вона оцінила у розмірі 200 000,00 грн.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що посилання позивача на відсутність підстав для її утримання в умовах КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради не відповідає дійсності, оскільки згідно ЗУ «Про психіатричну допомогу» припинення застосування відповідних заходів відбувається на підставі відповідного рішення, однак, станом на час розгляду даної справи таке рішення відсутнє, а відтак і підстави для припинення застосування примусових заходів. Судом не встановлено протиправності у діях та/або бездіяльності відповідача, тому суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги щодо відшкодування моральної шкоди відповідачем на користь позивача.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дослідив всі наявні в матеріалах справи докази та не надав їм належної оцінки, в результаті чого дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Судом першої інстанції не взято до уваги незаконне утримання позивача з 20 лютого 2017 року в КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради, оскільки строк дії ухвали від 19 серпня 2016 року закінчився 19 лютого 2017 року. Станом на дату звернення до суду не існує жодного судового рішення чи документу, який би дозволяв позбавлення позивача особистої свободи. Внаслідок безпідставного обмеження свободи з боку адміністрації лікарні, позивачу було завдано моральної шкоди, яку вона оцінює у 200000,00 грн. Такий розмір моральної шкоди позивач мотивує тим, що безпідставне обмеження волі завдає їй постійних і глибоких моральних страждань. Вона не може вільно пересуватися, спілкуватися з родиною та друзями. Позивач змушена докладати постійних зусиль, щоб притягнути до відповідальності винних осіб. Лікування позивача здійснюється галоперідолом - психотропним лікарським засобом, що має велику кількість побічних ефектів. Внаслідок протиправних дій лікарні позивач позбавлена можливості пройти необхідні їй медичні обстеження та отримати необхідне лікування.

12 березня 2018 року від КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначено, про те, що судове рішення є законним і обґрунтованим, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дав належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2018 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2017 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом не встановлено протиправності у діях та/або бездіяльності відповідача, тому суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди.

Постановою Верховного Суду від 19 червня 2019 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2018 року в частині вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради, що полягає в утриманні ОСОБА_1 на примусовому лікуванні без відповідної правової підстави, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Визнано протиправною бездіяльність КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради, що полягає в утриманні ОСОБА_1 на примусовому лікуванні без відповідної правової підстави.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2018 року в частині вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що висновки судів попередніх інстанцій не ґрунтуються на вимогах закону. Встановивши, що ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2017 року у задоволенні клопотання про продовження застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_1 в умовах психіатричної лікарні відмовлено, Верховний Суд дійшов висновку про те, що з 19 лютого до 02 листопада 2017 року вона незаконно утримувалася в лікарні та їй продовжували лікування медикаментозними засобами.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди скасовано та позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1000,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що внаслідок незаконного утримання в психіатричній лікарні позивачу задана моральна шкода у розмірі 1000 грн.

Постановою Верховного Суду від 09 вересня 2020 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що судом апеляційної інстанції у порушення вимог ч. 5 ст. 411 ЦПК України не враховано висновків суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими було скасоване попереднє судове рішення апеляційного суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до постанови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2010 року до ОСОБА_1 застосовані примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації у психіатричну лікарню із суворим наглядом.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2016 робу ОСОБА_1 змінено примусові заходи медичного характеру та переведено останню в психіатричну лікарню у відділення зі звичайним наглядом.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2016 року ОСОБА_1 продовжено заходи медичного характеру у вигляді перебування в умовах психіатричного відділення зі звичайним наглядом

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2017 року у задоволенні заяви відмовлено. Змінено ОСОБА_1 примусові заходи медичного характеру в умовах відділення із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, строком до 6 місяців.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 на ухвалу суду від 21 лютого 2017 року задоволено. Ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2017 року скасовано, призначено новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2017 року прийнято рішення, яким заяву КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР про продовження примусових заходів медичного характеру в умовах відділення з загальним наглядом стосовно ОСОБА_1 було залишено без задоволення, у зв`язку із тим, що примусові заходи медичного характеру в умовах відділення з загальним наглядом, які просив продовжити заявник, чинним законодавством не передбачені.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2017 року у задоволенні письмової заяви лікаря-психіатра КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради Тімченка Т.П. про продовження примусових заходів медичного характеру ОСОБА_1 відмовлено. Змінено ОСОБА_1 примусові заходи медичного характеру в умовах відділення із звичайним наглядом на надання амбулаторної допомоги в примусовому порядку, строком до 6 (шести) місяців.

Верховним Судом в постанові від 19 червня 2019 року встановлено, що позивач у період з 19 лютого по 02 листопада 2017 року (256 днів) незаконно утримувалася в психіатричній лікарні та їй продовжували лікування медикаментозними засобами.

Сам факт протиправного утримання позивача у психіатричній лікарні без достатніх правових підстав, якими є ухвала суду про продовження або зміну примусових заходів медичного характеру, є підставою для відшкодування їй моральної шкоди.

Таким чином, тримання позивача у період із 19 лютого до 02 листопада 2017 року, тобто протягом 256 днів, із огляду на пункт 1 статті 5 Конвенції та ухвали Самарського районного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2017 року, якою відмовлено у задоволенні заяви лікаря-психіатра КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради Тімченка Т.П. щодо продовження примусових заходів медичного характеру ОСОБА_1 та змінено їй примусові заходи медичного характеру в умовах відділення із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку строком до 6 (шести) місяців - було незаконним, таким, що порушувало права позивача у справі.

Колегія суддів розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 та надає оцінку рішенню суду першої інстанції тільки в частині стягнення моральної шкоди.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди виходив з того, що судом не встановлено протиправності у діях та/або бездіяльності відповідача, тому суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди відповідачем на користь позивача.

Однак колегія суддів не погоджується з висновками суду виходячи з наступного.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею, включно з правом на відшкодування будь-якої шкоди, завданої позбавленням свободи, якщо воно буде визнане таким, що не відповідає чинному законодавству України.

Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перебування особи в закладі з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку може здійснюватися лише протягом часу наявності підстав, за якими було проведено госпіталізацію.

При цьому, сам факт протиправного утримання позивача у психіатричній лікарні без достатніх правових підстав, якими є ухвала про продовження або зміну примусових заходів медичного характеру, є підставою для відшкодування їй моральної шкоди.

Такий висновок суду узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 14-9свц18.

Відповідно до вимог статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За загальним правилом, визначеним у частині першій статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду з прав людини, який виходить із принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд з прав людини дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Враховуючи суть позовних вимог, характер діянь КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР, що полягали в утриманні ОСОБА_1 в лікарні без достатньої правової підстави протягом 256 днів, та причинно-наслідковий зв`язок між діями лікарні і подальшими наслідками таких дій для позивача, що призвели до її моральних страждань, приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду з прав людини, який виходить із принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу» (2201), «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд з прав людини дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлений судом факт протиправного утримання позивача в психіатричній лікарні без достатніх правових підстав протягом 256 днів, що є самостійною підставою для відшкодування моральної шкоди, з урахуванням стану здоров`я позивача, яка потребувала медичної допомоги, проте належного лікування не отримувала, враховуючи лікування позивача в цей період медикаментозними засобами за відсутності на те підстав, суд приходить висновку про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями лікарні та заподіяною моральною шкодою позивачу.

При цьому, визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує часткове надання медичної допомоги у закладі, про що свідчить консультативний висновок спеціаліста КЗ "Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова" від 06 вересня 2017 року та не надання позивачем доказів побічних ефектів внаслідок лікування галоперідолом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації моральної шкоди в сумі 30000,00 (тридцять тисяч) грн., що на думку суду відповідатиме засадам розумності та справедливості, а також забезпечить, наскільки це можливо, restitutio in integrum.

За положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції в частині залишених без задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, позивач ОСОБА_1 при зверненні до суду з даним позовом була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 5 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», як особа, яка страждає на психічні розлади у справі щодо спору, пов`язаного з розглядом питань стосовно захисту її прав і законних інтересів під час надання психіатричної допомоги, а судом задоволено її майнову позовну вимогу, тому колегія суддів вважає за необхідне стягнути з КЗ "Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня" Дніпропетровської обласної ради на користь держави судовий збір, пропорційний розміру задоволених позовних вимог, у розмірі 1250,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Комунального закладу "Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня" Дніпропетровської обласної ради () на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 30000,00 (тридцять тисяч) грн.

Стягнути з Комунального закладу "Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня" Дніпропетровської обласної ради в дохід держави судовий збір у розмірі 1250,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

В.С. Городнича