КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/5180/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Шахової О.В.

за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Соколова О.М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки виплати сум та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат,-

встановив:

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, про стягнення з АТ "Українська залізниця"

- 25980,85 грн. нарахованої, але не виплаченої заборгованості із заробітної плати,

- 184215,60 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 18 липня 2017 року по 02 липня 2020 року,

- 3394,64 грн. компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати,

- 7902,08 грн. вихідної допомоги.

Вимоги обґрунтовує тим, що працювала у ДП "Донецька залізниця" (в подальшому реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця").

Вказує, що з 20 березня 2017 року наказом по підприємству був встановлений простій.

17 липня 2017 року звільнена на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), проте при звільненні не була виплачена заборгованість із заробітної плати за липень 2016 року в сумі 3231,52 грн. та з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 22749,33 грн.

Окрім того, також не виплачена вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку (7902,08 грн.).

Посилаючись на викладені обставини просить стягнути 25980,85 грн. нарахованої, але не виплаченої заборгованості із заробітної плати, 184215,60 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, 3394,64 грн. компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати та 7902,08 грн. нарахованої, але не виплаченої вихідної допомоги.

Заочним рішеннямПечерського районного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено, вирішено стягнути з АТ "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у розмірі 25980,85 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 184215,60 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 3394,64 грн., нараховану, але не виплачену вихідну допомогу у розмірі 7902,08 грн.

Стягнуто із АТ "Українська залізниця" на користь держави 2305,20 грн. судового збору.

Не погодившись з ухваленим рішенням, АТ "Українська залізниця" подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі посилається на те, що з 16 березня 2017 року у зв`язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" та виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей шляхами залізничного та автомобільного сполучення, відповідно до Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України", введеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року №62/2017, нарахування заробітної плати було припинено. Наслідком цього рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" AT "Укрзалізниця", а також передачі з непідконтрольної території первинних документів, на підставі яких товариство могло б здійснити відповідні нарахування.

Вказує, що за першу половину березня позивачу нараховано та виплачено аванс в сумі 1150,69 грн., який вона отримала в касі структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" AT "Укрзалізниця". За інший період відсутня заборгованість із заробітної плати, оскільки нарахування заробітної плати за цей період не здійснювалося через відсутність первинних документів.

Звертає увагу на те, що надані позивачем розрахунки заробітної плати та табелі обліку робочого часу виготовлені на непідконтрольній українській владі території в м.Донецьк. 17 березня 2017 року адміністративна будівля Донецької дирекції залізничних перевезень (м.Донецьк, вул. Артема, 68) була захоплена невідомими особами так званої "ДНР". Суд не врахував такі пояснення та зробив помилковий висновок про достовірність доказів.

Вказує, що суд першої інстанції безпідставно стягнув заборгованість за липень 2016 року. Така заборгованість утворилася за час роботи позивача в ДП "Донецька залізниця", тобто іншої юридичної особи, правонаступником якої AT "Укрзалізниця" не є.

Також вказує, що у зв`язку із відсутністю заборгованості з невиплаченої заробітної плати вимоги щодо стягнення компенсації за втрату частини доходів та середнього заробітку не підлягають задоволенню.

Зазначає, що згідно науково-правового висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року порушення норм трудового законодавства стосовно працівників структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" виникли через форс-мажорні обставини, а відтак AT "Укрзалізниця" підлягає звільненню від відповідальності.

Представником позивача адвокатом Камінською Д.В. подано відзив на апеляційну скаргу.

Зокрема, представник позивача посилається на те, що позивачем надані належні докази, що свідчать про недотримання відповідачем трудових прав працівника. При цьому джерелом виникнення таких доказів є відповідач. Звертає увагу, що господарська діяльність відповідача здійснюється, в тому числі, з використанням спеціалізованого програмного забезпечення, що дає відповідачу можливість установити необхідні дані для недопущення порушень трудових прав працівника.

Щодо науково-правового висновку зазначає, що такий підготовлено на замовлення відповідача, виходячи з наданих ним документів, відтак він не може нести в собі об`єктивних даних, які могли б бути використані для вирішення трудового спору.

В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача адвокат Камінська Д.В. направила заяву про розгляд справи за відсутності позивача.

Відповідно до статті 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що відповідно до даних трудової книжки ОСОБА_1 з березня 1995 року працювала в ДП "Донецька залізниця", зокрема, відповідно до наказу №95/ос від 21 червня 2016 року переведена на посаду інженера 2 категорії виробничого відділу впровадження та експлуатації АСУ вантажних перевезень інформаційно-обчислювального центру ДП "Донецька залізниця".

З 01 серпня 2016 року відповідно до наказу №1/ос від 29 липня 2016 року у зв`язку із реорганізацією Державного підприємства "Донецька залізниця" продовжено дію безстрокового трудового договору на посаді провідного інженера-технолога з окладом у розмірі 4519 грн. Виробничого підрозділу "Інформаційно-обчислювальний центр" Структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця".

01 березня 2017 року згідно наказу №154 від 20 березня 2017 року збільшено оклад до 5649 грн.

20 березня 2017 року згідно із наказом №19/ІОЦ від 17 березня 2017 року було встановлено простій робітникам виробничого підрозділу "Інформаційно-обчислювальний центр".

17 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнено на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України за угодою сторін на підставі наказу від 10 липня 2017 року №2888/ДН-ос.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції уважав, що такі ґрунтуються на законі та порушення трудових прав позивача підтверджено належними доказами.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вказує на таке.

Статтею 47 КЗпП України унормовано обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За правилами статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги з посиланням на проведення антитерористичної операції як на форс-мажорну обставину порушення трудових прав працівників, апеляційний суд виходить з наступного.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (стаття 1 КЗпП України).

Право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку (частина 1 статті 2 КЗпП України).

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством ( частина 2 статті 2 КЗпП України).

Право на працю закріплено в Конституції України, у якій також зазначено, що працівнику гарантується право на своєчасну оплату праці (стаття 43).

Згідно статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та відворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідно до частини другої статті 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Згідно норм статті 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" сертифікат ТПП України є єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань.

Відповідачем не надано такого сертифікату, з якого можливо було б установити наявність форс-мажорних обставин при невиплаті позивачу всіх належних йому сум.

Посилання скаржника на дані Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2 колегією суддів відхиляються, оскільки такий висновок не є сертифікатом, який підтверджує обставини непереборної сили. Цей висновок складено на приватне замовлення АТ "Українська залізниця" з урахуванням фактів, безпосередньо повідомлених замовником. Відтак апеляційний суд доходить висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами настання обставин непереборної сили (форс-мажору), а також таких обставин, які давали б підстави для звільнення відповідача від цивільно-правової відповідальності внаслідок порушення трудових прав позивача.

Щодо доводів апеляційної скарги в тій частині, що АТ "Українська залізниця" не несе відповідальності за ДП "Донецька залізниця", тобто іншої юридичної особи, правонаступником якої AT "Укрзалізниця" не є, апеляційний суд виходить із такого.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №910/5953/17, зокрема, досліджувалось питання правонаступництва у зв`язку із створенням АТ "Українська залізниця" та Верховний Суд навів такий висновок : "Державну реєстрацію АТ "Укрзалізниця" здійснено 21 жовтня 2015 року. Згідно зі статутом, затвердженим постановою КМУ №735, АТ "Укрзалізниця" є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, серед яких ДП "Донецька залізниця". Товариство набуває статусу юридичної особи з дня його державної реєстрації в установленому законом порядку".

Отже апеляційний суд враховує висновок Верховного суду у справі №910/5953/17 та відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині.

Щодо заперечень скаржника з приводу недопустимості доказів, які видані органами на непідконтрольній території, апеляційний суд вказує на таке.

Правовідносини сторін у трудовими, у яким працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною. Не спростовуючи факт трудових правовідносин з позивачем, відповідачем водночас не надано доказів на підтвердження факту відсутності заборгованості по заробітній платі та виконання обов`язку щодо виплати всіх належних працівникові сум при звільненні.

Забезпеченню державою права громадян на працю кореспондується гарантування права на оплату праці.

Нарахування належних до виплати позивачу сум підтверджується розрахунковими листами з розрахунком заробітної плати за липень 2016 року, березень 2017 року - липень 2017 року на загальну суму 27180,85 грн.

В цій частині відповідачем надано докази про нарахування заробітної плати за березень 2017 року в сумі 1447,08 грн. та виплату після відповідних відрахувань - 1150,69 грн. Проте позивач, звертаючись із цим позовом, просить стягнути за березень 2629,53 грн., а не 3829,53 грн. (як в розрахунковому листі), тобто вказана виплата при розрахунку заборгованості врахована.

Разом з тим, при розрахунку заборгованості за липень 2017 року позивач просить стягнути загальну суму 12340,72 грн., яка включає в тому числі вихідну допомогу в розмірі 7902,08 грн. Окрім того, вимога про стягнення цієї ж суми заявлена окремо.

Відтак при розрахунку заборгованості за липень 2017 року слід виходити із суми 4438,64 грн. (заробітна плата 179,34 грн., оплата відпустки 3485,16 грн., матеріальна допомога 282,07 грн., виплати по колдоговору 2824,50 грн., компенсація при звільненні 746,82 грн. за виключенням податків в сумі 3079,25 грн.)

З урахуванням наведеного, апеляційний суд доходить висновку про те, що рішення суду в частині стягнення заборгованість із заробітної плати слід змінити, зменшивши розмір стягнення з суми 25980,85 грн. до суми 18078,77 грн.

В іншій частині, а саме стягнення з відповідача на користь позивача 184215,60 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 18 липня 2017 року по 02 липня 2020 року; 3394,64 грн. компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати; 7902,08 грн. вихідної допомоги, підстав для скасування рішення суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не убачається.

При цьому суд зауважує, що обсяг відповідальності роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні в контексті вирішення цієї справи є розумним з огляду на його пропорційність наслідкам порушення.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про зміну рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга задовольняється частково.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" задовольнити частково.

Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі змінити, зменшивши розмір заборгованості по заробітній платі, що підлягає стягненню з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 з суми 25980,85 грн. до суми 18078,77 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 червня 2021 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

О.В. Шахова