Справа № 524/3040/21
Провадження №2/524/2441/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

09.06.2021 року Автозаводський районний суд міста Кременчука у складі:

головуючого судді Вінтоняк Н.Д.,

за участю секретаря судового засідання Воблікової І.О.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року до суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що вона є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою зареєстровані члени сім`ї колишнього власника будинку, а саме ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що відповідач не проживає у спірному будинку з 2014 року, її особистих речей немає, комунальні платежі не сплачує.

Посилаючись на те, що реєстрація відповідача створює перешкоди у користуванні своїм майном, позивач просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком за адресою: АДРЕСА_1

Ухвалою суду від 12 травня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, викликати відповідача у судове засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Ухвалою суду від 09 червня 2021 року постановлено розглядати справу в заочному порядку.

Позивач надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просив задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася судовими повістками-повідомленнями та через оголошення на веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд не повідомляла, відзив на позов не подала.

Керуючись ст. 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 12.01.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Проботюк Ю.М. (а.с. 5-6).

За даною адресою зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9-10А).

Згідно з актом від 04.03.2021 року, складеним КГЖЕП «Автозаводське», ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з листопада 2014 року і по теперішній час (а.с. 8).

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі рішення суду.

Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

У відповідності до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

При цьому згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Стаття 406 ЦК України передбачає, що сервітут припиняється у разі:1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом;2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут;3) спливу строку, на який було встановлено сервітут;4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту;5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд;6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідач була зареєстрована у спірному будинку, як члени сім`ї колишнього власника будинку ОСОБА_3 .

Встановлені обставини справи надають підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Оскільки попередній власник квартири ОСОБА_3 втратив право власності на будинок у зв`язку з переходом права власності до позивача за цивільно-правовою угодою, яка ОСОБА_3 не оскаржена, право відповідача на користування чужим майном (спірним будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України.

Згідно з вимогами ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

П. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02 березня 2016 року за № 207, передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідачів.

Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у сумі 908 грн.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15, 319, 321, 383, 391, 406 ЦК України , ст. ст. 2-5, 7-13, 17, 76-81, 141, 258-259, 263- 265, 280-284, 352, 354 ЦПК України, суд -,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Головуючий суддя: Н.Д. Вінтоняк