Житомирський апеляційний суд
Справа №295/4246/20 Головуючий у 1-й інст. Семенцова Л. М.
Категорія 82 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Талько О.Б.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Ковальської Я.В.

з участю представника позивача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі в м.Житомирі апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк»

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 20 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Семенцової Л.М.

у цивільній справі №295/4246/20 за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору частково недійсним, зарахування безпідставно отриманих коштів в рахунок основного зобов`язання, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом. З урахуванням уточнюючої позовної заяви просила постановити рішення, яким визнати недійсним підпункт 7.4 (колонка «плата за обслуговування») пункту 6.1 кредитного договору №Z62.00602.003943031 від 17.05.2018 року, укладеного між нею та відповідачем, про встановлення плати за обслуговування, а також зарахувати безпідставно сплачену нею на рахунок відповідача плату за обслуговування в розмірі 65722,50 грн. у рахунок погашення суми заборгованості за кредитом. В обґрунтування поданого позову зазначала, що 17.05.2018 року між нею та відповідачем укладено кредитний договір № Z62.00602.003943031, за умовами якого їй було надано споживчий кредит у розмірі 92455,00 грн. строком на 36 місяців під 15 % річних. Проте під час здійснення щомісячних платежів позивачем було виявлено, що до суми щомісячного платежу банком включено додатковий платіж за супутні послуги, а саме плату за обслуговування, яка становить 79215,00 грн. за весь строк дії договору. Умову кредитного договору щодо включення щомісячного платежу за обслуговування, який встановлений пунктом 6.1 (колонка 7.4) кредитного договору (графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту) позивач вважає несправедливою. Вважає, що такими діями відповідачем порушено Закон України «Про захист прав споживачів». У грудні 2019 року позивач звернулась до відповідача із вимогою про виключення із суми щомісячного погашення заборгованості за кредитом суми платежу за обслуговування, яка була отримана відповідачем 02.01.2020 року, але на день подання позовної заяви до суду будь-якої відповіді від відповідача не отримано.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 20 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним підпункт 7.4 (колонка «плата за обслуговування») підпункту 6.1 кредитного договору №Z62.00602.003943031 від 17.05.2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та акціонерним товариством «Ідея Банк», щодо встановлення плати за обслуговування.

Стягнуто з акціонерного товариства «Ідея Банк» у дохід держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

У задоволенні решти вимог позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі Акціонерне товариство «Ідея Банк» просить вказане рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема вказує, що Закон України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року набрав законної сили з 10.06.2017 року, а кредитний договір був укладений після набрання чинності Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року, а саме 17 травня 2018 року. Зазначеним Законом передбачено платежі за додаткові та супутні послуги. Так, у пункті 7.4 таблиці пункту 6 «Графік щомісячних платежів за кредитним договором» відповідач на виконання вимог цього закону цілком правомірно зазначив плату за обслуговування кредиту. Відповідач не встановлював ніякої комісії за ведення справи, договору, обліку заборгованості споживача, тощо та згідно п.1.10 кредитного договору відповідач встановив плату за обслуговування кредиту. Законом України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року №1734-VIII банкам надано право отримувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості. Отже, чинним законодавством України надано право відповідачу отримувати плату за обслуговування кредиту, а тому, на думку апелянта, відсутні підстави для визнання кредитного договору частково недійсним. Апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно послався на постанову Верховного Суду України від 25.09.2013 року у справі 6-80цс13.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 17.05.2018 року сторони уклали кредитний договір №Z62.00602.003943031, за умовами якого відповідач надав позивачу кредит на поточні потреби в сумі 92455,00 грн. строком на 36 місяців зі сплатою змінюваної процентної ставки, яка станом на день укладення договору становила 15%.

Згідно підпункту 1.10 кредитного договору встановлено плату за обслуговування кредиту банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором (далі - «Графік щомісячних платежів»).

Пункт 6 договору містить графік щомісячних платежів за кредитним договором.

У колонці 7.4 таблиці підпункту 6.1 пункту 6 «Графік щомісячних платежів за кредитним договором» передбачено плату за обслуговування кредиту щомісячно протягом дії договору в різних величинах, а всього на загальну суму 79215,48 грн.

Як визначено в пункті 4 паспорту споживчого кредиту, плата за обслуговування кредитної заборгованості становить 2,50% щомісячно від початкової суми кредиту та згідно застереження витрати на такі послуги можуть змінюватися протягом строку дії договору про споживчий кредит.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Так, згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини третьої та частини четвертої ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною першою ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Враховуючи встановлені обставини справи суд першої інстанції, з посиланням на постанову Верховного Суду України від 25.09.2013 у справі № 6-80цс13, правильно вважав, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Також, вірним є висновок суду про те, що в спірному договорі не визначено формули розрахунку плати за обслуговування кредиту та попри те, що згідно паспорту споживчого кредиту ця плата встановлена в розмірі 2,50 % щомісячно від початкової суми кредиту, а згідно застереження витрати на такі послуги можуть змінюватися протягом строку дії договору про споживчий кредит, вказані в колонці 7.4 таблиці підпункту 6.1 пункту 6 «Графік щомісячних платежів за кредитним договором» величини плати за обслуговування кредиту розраховані не за вказаною в паспорті споживчого кредиту формулою, є змінними величинами та в сукупності плата за обслуговування кредиту становить значну суму коштів 79215,48 грн. у порівнянні з розміром кредиту в сумі 92455,00 грн.

Крім того, відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.

Разом з тим, згідно підпункту 1.10 кредитного договору встановлено плату за обслуговування кредиту банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника тощо, про що зазначалося вище.

Тобто, оспорюваним пунктом 1.10 кредитного договору позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

При цьому, надання інших послуг, за вказану плату, умовами договору не передбачено.

Вказана щомісячна плата за обслуговування міститься й у пункті 6 кредитного договору, а саме у графіку щомісячних платежів.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Враховуючи наведене, суд дійшов правильного висновку, оскільки ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися їй безоплатно, вказаний пункт кредитного договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що Законом України «Про споживче кредитування» прямо не передбачено заборону на встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості не спростовують наведених висновків суду та не впливають на правильність вирішення справи, оскільки, у даному випадку, банком у кредитному договорі була встановлена плата за ті послуги, які за вказаним законом повинні надаватися безоплатно.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 20 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього дня протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 28.01.2021 року.