Справа № 461/5956/19 Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/2246/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

Головуючої судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

розглянувши у порядку спрощеного провадження без участі учасників справи цивільну справу № 461/5956/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Галицького районного суду м.Львова від 24 квітня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в :

09.08.2019 року Акціонерне товариство «Ідея Банк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором в розмірі 52 600,50 грн. та судових витрат по справі.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 24 квітня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за Кредитним договором, яка складається з: простроченого боргу 19 727,86 грн.; строкових процентів-118,79 грн.; прострочених процентів- 1135,96 грн.; пені за несвоєчасне погашення платежів-19727,86 грн.; витрати по сплаті судового збору-1 486,77 грн. витрати на професійну правничу допомогу-1625,31 грн.; всього- 43 822,55 грн.

Рішення суду оскаржив позивач Акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі АТ «Ідея Банк»).

В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням суду в частині відмови у стягненні 6 371,40 грн. заборгованості по сплаті нарахованої та простроченої плати за обслуговування кредитної заборгованості, зменшено стягнення оплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.

Вважає рішення суду в частині відмови таким, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, таким, що не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

Зазначає, що судом при ухваленні рішення не враховано, що Кредитний договір, стягнення за яким є предметом позову у даній справі укладено 26.04.2018 року, тобто вже під час дії Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-УІІІ від 15.11.2016 року, що набрав чинності 10.06.2017 року.

10.06.2017 року втратили чинність Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою КМУ від 10.05.2007 року №168 на котрі суд помилково посилався. На зміну вище вказаним Правилам було прийнято Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджені постановою Правління НБУ від 08.06.2017 року № 49 (далі Правила) , що набрали чинності 10.06.2017 року, а отже були чинні на момент укладення Кредитного договору.

В апеляційній скарзі позивач посилається на практику Верховного Суду, викладену у постанові від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19.

Просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги АТ «Ідея Банк» та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Відповідно до статті 360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) Відзив на апеляційну скаргу суду не надано, однак представником відповідача адвокатом Книгницькою Л.А. надіслано суду копію рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 лютого 2021 року у справі № 214/4389/20 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Ідея-Банк» про визнання недійсними пунктів кредитного договору та зобов`язання вчинити дії (долучено до матеріалів справи).

Згідно ч.1 ст. 369 ЦПК апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову у даній становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційна скарга підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. (ч.1 ст.247 ЦПК).

За змістом ч.1 ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 26 квітня 2018 року між ПАТ «Ідея Банк» правонаступником якого є АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № Z75/00409/003891303 відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у сумі 37 000,00 грн. зі сплатою 9,99% річних. Відповідач ОСОБА_1 зобов`язався сплатити проценти за користування кредитом та погасити кредит відповідно до графіку щомісячних платежів.

Відповідач отримав від банку грошові кошти, користувався ними, однак взяті на себе зобов`язання виконував несвоєчасно та не в повному обсязі, не дотримався Графіку погашення щомісячних платежів, чим допустив заборгованість по сплаті платежів, яка станом на 24 липня 2019 року становить 52 600,50 грн. та складається з простроченого боргу-19 727,86 грн.; строкових процентів-118, 79 грн.; прострочених процентів-1 135,96 грн., нарахованої плати за обслуговування кредиту-777,00 грн., простроченої плати за обслуговування кредиту-5 594,40 грн. та пені за несвоєчасне погашення платежів-25246,49 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ «Ідея Банк», суд першої інстанції відмовив позивачу у стягненні нарахувань за обслуговування кредиту в розмірі 777,00 грн. та за прострочену плату за обслуговування кредиту - 5 594, 40 грн.

Із висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, вважає оскаржуване рішення суду законним та справедливим.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України підставно врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справи, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 лютого 2021 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Ідея Банк» про визнання недійсними пунктів кредитного договору та зобов`язання вчинити дії.

Визнано недійсними пункти 1.10, 2.1, 3.1.3, 4.2.3 кредитного договору № Z75.00409.003891303 від 26.04.2018 року, яким встановлена плата за обслуговування кредитної заборгованості, який укладений між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 .

Зобов`язано АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором № Z75/00409/003891303 від 26.04.2-018 року шляхом зарахування в рахунок погашення основної суми боргу сплачену позивачем суму щомісячної комісії за управління (обслуговування) кредиту за період з 26.04.2018 року по день набрання рішенням законної сили.

Вирішено питання судових витрат.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами апеляційної скарги та зазначає.

Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України (далі ЦК) істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч.1 ст. 627 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим до виконання (ст.629 ЦК).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» (далі Закон) договір про споживчий кредит вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом-витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Споживчий кредит-грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконання обов`язків найманого працівника.

Разом з тим, відповідно до частини першої та другої статті 11 Закону після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/ рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема, інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дату сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Оцінюючи зібрані по справі докази, суд першої інстанції з посиланням на умови договору споживчого кредитування, на відповідність таких до вимог частини першої, другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» правильно зазначив, що пунктом 1.10 Кредитного договору фактично встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону. При цьому, надання інших послуг за вказану плату, умовами договору не передбачено. Вказана місячна плата за обслуговування міститься у пункті 6 Кредитного договору, а саме у Графіку щомісячних платежів.

Відповідно до положень частини першої-п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» ( у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору.

Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачем не є вичерпним.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Враховуючи наведене, оскільки позичальнику ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися йому безоплатно, вказаний пункт кредитного договору є несправедливим та судом першої інстанції правильно вказано, що він є нікчемним.

Доводи апеляційної скарги про те, що Законом України «Про споживче кредитування» прямо не передбачено заборону на встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки у даному випадку, банком у кредитному договорі була встановлена плата за ті послуги, які за вказаним законом повинні надаватися безоплатно.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції та зазначає, що обставини справи, встановлені судом першої інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Суд дотримався принципу оцінки доказів та на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи дав належну оцінку як кожному доказу окремо так і в їх сукупності відповідно до діючого законодавства, яке було чинним як на час укладення Кредитного договору так і на час розгляду і вирішення справи (ч.3 ст.3 ЦПК).

Висновки суду першої інстанції відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19, від 11 березня 2020 року, справа № 708/195/19, на яку суд першої інстанції підставно посилався.

Із врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про незаконність встановлення у кредитному договорі комісій за управління коштами в частині обслуговування кредиту, оскільки банк не повинен встановлювати обов`язкові для споживача платежі за свої дії на власну користь. Зазначені умови є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків та призводить до прихованого підвищення відсоткової ставки за користування кредитом.

Європейський Суд з прав людини прописав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст..6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Пронін проти України»).

Відповідно до статті 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК).

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» в особі представника адвоката Пилат Т.І. залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 24 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Головуючий суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк