Справа № 467/228/21
Провадження № 2/467/173/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.06.2021 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Кологривої Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Романенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Арбузинка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця « ОСОБА_2 » про розірвання договору, стягнення коштів та моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом дофізичної особи-підприємця « ОСОБА_2 » про розірвання договору, стягнення коштів та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 05 листопада 2020 року між сторонами було укладено договір у вигляді домовленості про завдаток по поставці, передачі у власність та установку міжкімнатних дверей № 234-340 на загальну суму 37500 грн. Строк доставки сторонами було обумовлено усно в 10-15 днів. Домовленість укладалась за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до умов домовленості та чеку № 130821 від 05 листопада 2020 року при підписанні домовленості ОСОБА_1 сплатив задаток у розмірі 10000 грн. Наступного дня ОСОБА_1 оплатив ще 20000 грн. Залишок боргу становив 7500 грн., які останній повинен був сплатити в день доставки та установки дверей. Посилаючись на те, що у визначений сторонами строк умови договору відповідачем не виконані, двері не встановлені, позивач прохав розірвати укладений між ними договір, стягнути з відповідача отримані по договору кошти у розмірі 30000 грн., моральну шкоду у розмірі 1000 грн. та судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 908 грн. і витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Відповідачем фізичною особою-підприємцем « ОСОБА_2 » подано відзив по справі, у якому вона прохала відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що строк доставки дверей сторонами було обумовлено усно в 10-15 днів, основною причиною недоставки дверей в строк за адресою, що була вказана в домовленості про завдаток по поставці, стало запровадження карантину та обмежувальних карантинних заходів на території України, внаслідок чого їй у зв`язку із значною втратою доходу довелось закрити один офіс в м.Миколаїв. Введений на території України карантин є форс-мажорною обставиною у відповідності до ст. 14-1 Закону України «Про торговельно-промислові палати», яка унеможливлює виконання зобов`язань, передбачених умовами договору. Заперечувала щодо стягнення моральної шкоди, посилаючись на відсутність висновку судової психологічної експертизи.

Ухвалою суду від 18 березня 2021 року відкрито провадження у справі.

Представник позивача в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності та у відсутність позивача.

Відповідач у судове засідання двічі не з`явилася, незважаючи на те, що про час і місце слухання справи повідомлялась належним чином за місцем реєстрації.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу згідно ст. 656 ЦК України може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до положень ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Згідно ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Аналіз зазначених норм права дає підстави вважати, що складовою частиною договору купівлі - продажу може бути також доставка товару.

За договором побутового підряду згідно ст. 865 ЦК України підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

У відповідності до ст. 866 ЦК України договір побутового підряду вважається укладеним у належній формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору. Відсутність у замовника цього документа не позбавляє його права залучати свідків для підтвердження факту укладення договору або його умов

Згідно ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результатів замовникові.

Закон України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон), із наступними змінами і доповненнями, регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ст. 1 Закону, виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги, а споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Судом встановлено, що 05 листопада 2020 року між позивачем ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем « ОСОБА_2 » укладено письмову домовленість про задаток по поставці, передачі у власність і установці міжкімнатних дверей № 234-340, за умовами якої остання зобов`язалася здійснити поставку ОСОБА_1 металевих вхідних дверей. Також із змісту вказаної домовленості вбачається, що позивач передав відповідачу кошти у розмірі 10000 грн., залишок боргу складає 27500 грн. На тексті домовленості є також запис, скріплений підписом та печаткою відповідача про те, що 06 листопада 2020 року позивачем проведено доплату у розмірі 20000 грн., залишок боргу складає 7500 грн.

Тобто, позивач покладений на нього умовами домовленості обов`язок сплати коштів виконав на загальну суму 30000 грн., що також підтверджується чеком від 05 листопада 2020 року на суму 10000 грн.

Сторони усно узгодили строк виконання договору через 10-15 днів.

10 лютого 2021 року позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про розірвання договору та повернення збитків.

Разом з тим, відповідачем на час розгляду справи у суді обов`язок по доставці та установці дверей виконаний не був.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що укладений між сторонами договір купівлі - продажу від 05 листопада 2020 року з зазначених вище підстав є змішаним договором, в якому містяться також елементи договору побутового підряду у вигляді зобов`язання встановити придбані покупцем двері.

Відповідно до положень ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Статтею 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Крім того, ч 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» було введено карантин на території України з 12 березня 2020 року. Цією ж постановою з 17 березня 2020 року почали вводитись обмежувальні заходи з метою захисту від поширення нової коронавірусної інфекції (COVID 19), згодом постановами Кабінету Міністрів України режим карантину неодноразово продовжувався.

Також, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 року було внесено зміни до частини другої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та віднесено карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України до форс-мажорних обставин.

Відповідно до ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Отже, сертифікат Торгово-промислової палати є єдиним належним доказом, що підтверджує настання обставин непереборної сили, який відповідачем суду не наданий.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За такого, суд вважає, що існування для відповідача форс-мажорних обставин ним не доведено, а тому наявні підстави для розірвання договору у зв`язку з істотним порушенням договору відповідачем, за якимпозивач був позбавлений того, на що він розраховував при укладенні договору (майна у виді металевих дверей).

Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Як убачається зі змісту договорів від 05 листопада 2020 року відшкодування моральної шкоди за неналежне виконання умов договору сторонами передбачено не було.

Відповідно до частини четвертої статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язань у договірних правовідносинах у випадку встановлення такої відповідальності законом або договором.

Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом.

Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року з наступними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 22 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За положеннями ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Отже, виходячи з аналізу зазначених правових норм слід дійти висновку про те, що ні чинним законодавством, ні договором, укладеним між позивачем та відповідачем, які є предметом спору у даній справі, не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язання по доставці та установці дверей.

Положення ч. 1 ст. 1167 ЦК України, яка передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, до договірних правовідносин не застосовуються.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 1000 грн. задоволенню не підлягають.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при подачі позову заявлено три вимоги - дві немайнового характеру та одна майнового характеру. Судом за результатами розгляду справи задоволено дві вимоги - одну майнового і одну немайнового характеру.

Оскільки позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», то при задоволенні позову судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави у розмірі 908 грн. та на користь позивача - судовий збір, сплачений ним при поданні позовної заяви у розмірі 908 грн.

Також позивачем заявлено клопотання про стягнення з відповідача на його користь витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Кузьміних І.М. 09 лютого 2021 року укладено договір № 15/02 про надання правової допомоги. Пунктом 4 вказаного договору визначено, що вартість наданої правничої допомоги визначається відповідним Розрахунком, який є невід`ємним додатком до цього договору.

Відповідно до розрахунку і акту здачі-прийняття виконаних робіт позивачем адвокату Кузьміних І.М. сплачено гонорар у розмірі 5000 грн. за виконання наступних послуг: 09.02.2021 року консультація 200 грн., 10.02.2021 року вимога 300 грн., 11.03.2021 року позовна заява 1000 грн., представництво у суді 3500 грн.

На підтвердження вказаних витрат позивачем надано квитанцію від 11 березня 2021 року про сплату коштів у розмірі 5000 грн. адвокату Кузьміних І.М.

У відповідності до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідачем заявлено клопотання про зменшення витрат на правничу допомогупри поданні відзиву, де відповідач вказує на те, що позивачем до позову не надано копії вимоги, на яку він посилається у розрахунку витрат на правову допомогу, а також вказано на безпідставність витрат на представництво у суді у розмірі 3500 грн.

Частинами 5 та 6 ст.137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження №61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

Отже, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження №61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, опис наданих послуг та наявні в матеріалах справи докази на підтвердження їх сплати не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Отже, враховуючи характер виконаних адвокатом обсяг робіт (консультація, складання вимоги до відповідача про розірвання договору (а.с.10), складання позовної заяви), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, критерій розумності їхнього розміру, а також те, що представництво інтересів позивача у суді адвокатом не здійснювалося у зв`язку з поданням нею заяви про розгляд справи у її відсутність, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, суд приходить до висновку про визначення розмір витрат на правову допомогу в сумі 1500 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 6, 10, 12, 13, 76-81, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця « ОСОБА_2 » про розірвання договору, стягнення коштів та моральної шкоди задовольнити частково.

Розірвати договір купівлі-продажу міжкімнатних дверей, укладений 05 листопада 2020 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем « ОСОБА_2 ».

Стягнути з фізичної особи-підприємця « ОСОБА_2 » (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 ) сплачені за товар грошові кошти в сумі 30000 (тридцять тисяч) грн.

У задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця « ОСОБА_2 » (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 ) витрати на оплату судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

Стягнути з фізичної особи-підприємця « ОСОБА_2 » (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь держави судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

Стягнути з фізичної особи-підприємця « ОСОБА_2 » (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області на протязі 30 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.М.Кологрива