Номер провадження: 22-ц/813/1369/21
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю.В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 червня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Наталія Артемівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування запису про право власності,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

18 вересня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи: Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Іллічової Н.А. про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування запису про право власності, в якому просив витребувати на свою, ОСОБА_2 , користь, з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , а також скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Іллічової Н.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40256998 від 22 березня 2018 року щодо квартири за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .

Позов обґрунтований тим, що відповідно до договору купівлі-продажу р.5-875, від 15 квітня 2004 року, позивач набув право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . З того часу у вищевказаній квартирі проживав його батько, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначає, що після смерті батька він повернувся до Києва, квартирою не займався через моральний стан, викликаний втратою батька. На початку 2018 року позивач дізнався, що більше не є власником вищевказаної квартири, згідно даних з Державного реєстру речових прав власницею є ОСОБА_4 . Про факт вчинення такої угоди ОСОБА_2 дізнався з реєстру, будь-яких правочинів щодо відчуження його квартири останній не вчиняв. Після вивчення матеріалів кримінального провадження № 0000741 від 11 квітня 2018 року та вивчення даних Державного реєстру речових прав позивачу стало зрозуміло, що у будинку за адресою: АДРЕСА_3 на підставі рішення суду по справі № 1519/9319/2012 було утворено квартиру ІНФОРМАЦІЯ_2 , якої ніколи там не було. Натомість у даному будинку було дві квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується даними з БТІ, що містяться у матеріалах кримінального провадження. Власником квартири АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1258, виданий 22 березня 2018 року, зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А.

Позивач вказував, що процес створення адреси №2-а по АДРЕСА_3 з метою привласнення квартири розпочався із звернення ОСОБА_5 до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до Одеської міської ради, у якому просив визнати за ним право власності на новостворене нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 червня 2012 року визнано за ОСОБА_5 право користування квартирою АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 був особою похилого віку, ОСОБА_6 купував йому ліки, викликав лікарів, проводив поточний та капітальний ремонт за власні кошти до моменту смерті. Ухвалою Малиновський районний суд м. Одеси від 24 березня 2014 року задоволено заяву КП ЖКС «Хмельницький» про перегляд заочного рішення, та ухвалою Малиновський районний суд м. Одеси від 14 травня 2014 року залишено позовну заяву ОСОБА_6 без розгляду через повторну неявку позивача у судове засідання. Разом з цим, сторонні особи, станом на дату скасування даного рішення суду у подальшому вжили заходів щодо неодноразового відчуження спірної квартири, що в кінцевому результаті призвело до виникнення у відповідача права власності на вказану квартиру.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 червня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи: Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Іллічової Наталі Артемівни про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування запису про право власності задоволено частково. Витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . В іншій частині позову відмовлено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 5000 гривень 00 копійки.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не застосовано позову давність; позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного права.

Короткий зміст відзиву ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача зазначає, що скаржник перекручує зміст постанов касаційного суду з метою легалізації придбання квартири, яка вибула у ОСОБА_2 через підроблені приватизаційні документи, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

У судове засідання, призначене на 20 січня 2021 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

18 січня 2021 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення судового засідання, яке вмотивовано тим, що про судове засідання їй стало відомо 18.01.2021р. із сайту «Судова влада»; ні вона, ні її представник повістки про виклик до суду на 20.01.2021р. не отримували.

19 січня 2021 року до Одеського апеляційного суду від адвоката Ростомова Г.А., який діє в інтересах ОСОБА_2 , надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача.

Розглянувши клопотання ОСОБА_1 , судова колегія дійшла до висновку про відмову у його задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявники реалізували своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутністю сторін у справі.

Крім того, судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Судова колегія окремо звертає увагу на те, що посилання у заяві про несповіщення сторони відповідача (скаржника) не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки в матеріалах справи міститься рекомендаційне повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідно до якого представник ОСОБА_1 адвокат Завальнюк Д.Ю. отримав судову повістку про слухання справи на 20.01.2021р. ще 30 грудня 2020 року (т. 3, а.с. 52).

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 02 лютого 2021 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 21,1 кв. м., житловою площею 16,2 кв. м. відповідно до договору купівлі-продажу від 15 квітня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Чередниченко Г.А., зареєстрованого в реєстрі за № 5-875 (т. 1 а. с. 18).

У вказаній квартирі проживав батько позивача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 24 грудня 2008 року (т. 1 а. с. 14).

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 червня 2012 року по справі №1519/9319/2012, позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено, визнано за ОСОБА_5 право користування квартирою АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 131-132).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 24 березня 2014 року задоволено заяву КП ЖКС «Хмельницький» про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 червня 2012 року, та ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14 травня 2014 року залишено позовну заяву ОСОБА_6 без розгляду через повторну неявку позивача у судове засідання.

Судом першої інстанції вірно встановлено, та не заперечувалося сторонами, що квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за позивачем, та квартира АДРЕСА_1 , право користування за якою було визнано за ОСОБА_6 у рамках цивільної справи №1519/9319/2012, є одним й тим самим об`єктом нерухомого майна. Вказане підтверджуєтеся матеріалами кримінального провадження №0000741, які наявні у матеріалах справи.

20 червня 2014 року ОСОБА_5 продав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_7 , згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л.О., зареєстрованого в реєстрі за № 952 (т. 1 а. с. 145-148). Із копії договору купівлі-продажу вбачається, що квартира належить Продавцю на праві особистої приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Департаментом міського господарства Одеської міської ради 27.02.2013 року.

09 вересня 2014 року ОСОБА_7 продав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_8 , згідно договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Масловою М.І., зареєстрованого в реєстрі за №1-1717 (т. 1, а.с. 154-156).

22 березня 2018 року ОСОБА_8 продав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованому у реєстрі за № 1258 (т.2, а.с. 155-156).

11 квітня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Хмельницького ВП Малиновського відділу поліції в місті Одесі ГУНП в Одеській області з заявою з проханням вжити заходи до невстановленої особи, яка заволоділа квартирою АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 72).

11 квітня 2018 року слідчим СВ Хмельницького ВП Малиновського відділу поліції в місті Одесі ГУНП в Одеській області Є.О. Сікаченком розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за заявою ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 73).

В ході досудового розслідування слідчим було направлено на адресу КП «Міське агентство з приватизації житла» запит, чи видавалось 27.02.2013 року департаментом міського господарства Одеської міської ради свідоцтво про право власності на житло, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_5 , та розпорядження органу приватизації № 240041 від 27.02.2013 про передачу у приватну власність квартири за адресою: : АДРЕСА_2 (т. 1 а. с. 123).

Із відповіді № 217/01-09 від 10.05.2018 року вбачається, що зазначена квартира не приватизована, а №240041 розпорядження органу приватизації належить іншому об`єкту нерухомого майна (т. 1 а. с. 124).

Із копії протоколу допиту свідка ОСОБА_5 вбачається, що останньому було запропоновано його знайомим ОСОБА_9 , в обмін на реєстрацію в м. Одесі, оформити право власності на спірну квартиру, з чим ОСОБА_5 й погодився, вчинивши дії, направлені на реалізацію оформлення права власності на квартиру позивача в інтересах невідомих йому осіб (т. 1 а. с. 165-169).

Надаючи оцінку виниклим між сторонами правовідносинами та надаючи їм правову кваліфікацію суд першої інстанції вірно вважав, що вони регулюються Главою 29 Розділу І Книги третьої ЦК України, так як правовідносини виникли в зв`язку із захистом права власності.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За приписами ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про витребування від ОСОБА_1 спірної квартири, суд першої інстанції правильно вважав, що позивачем обрано належний спосіб захисту свого порушеного права шляхом подання віндикаційного позову, зокрема до добросовісного набувача ОСОБА_1 .

Відповідно до приписів статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_2 не з його волі, так як заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 червня 2012 року про визнання за ОСОБА_5 права користування квартирою АДРЕСА_1 було скасовано, а сам позов залишено без розгляду. Крім того, подальше відчуження спірної квартири ОСОБА_5 ОСОБА_7 , а потім і ОСОБА_8 та ОСОБА_1 відбулося на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, яке не видавалося ОСОБА_5 , що знайшло своє підтвердження дослідженими в ході судового розгляду матеріалами кримінального провадження №0000741.

Суд першої інстанції обґрунтовано не погодився із доводами представника відповідача щодо пропуску ОСОБА_2 строку позовної давності.

Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З матеріалів справи, а саме, із матеріалів кримінального провадження №0000741 вбачається, що ОСОБА_2 не знав про вибуття із його володіння спірної квартири до квітня 2018 року. Враховуючи те, що позивач звернувся до суду 18.09.2019 року, тобто в межах трирічного строку, то строк позовної давності до вимог щодо витребування майна не збіг.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд керується вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ціну позову визначено у розмірі 500000,00 грн., тобто судовий збір по справі, станом на дату подання позовної заяви до суду, складав 5000,00 грн. за вимогу майнового характеру, та 768,40 грн. за вимогу немайнового характеру.

Враховуючи процент задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача мають бути стягнуті витрати на оплату судового збору у розмірі 5000,00 грн. (як за вимогу майнового характеру, яку задоволено на 100%).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02 лютого 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк