Житомирський апеляційний суд
Справа №295/9112/20 Головуючий у 1-й інст. Семенцова Л. М.
Категорія 36 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Коломієць О.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Ковальської Я.В.

з участю відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Семенцової Л.М.

у цивільній справі № 295/9112/20 за позовом комунального підприємства "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати послуг з централізованого опалення, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року комунальне підприємство "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради звернулося до суду з позовом. З урахуванням уточнень до позовної заяви позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за надані послуги з централізованого опалення, яка утворилася за період з 01.10.2015 року по 01.11.2020 року в розмірі 30 799,57 грн., та судові витрати. В обґрунтування поданого позову зазначав, що квартира АДРЕСА_1 , власником/наймачем якої є відповідач, забезпечується послугами з централізованого опалення, які надає позивач. З 01.11.2015 року по 01.12.2019 року відповідач в повному обсязі не сплачував кошти за надані послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 23 919,06грн. Підприємство неодноразово нагадувало відповідачу про необхідність оплати заборгованості за надані послуги з централізованого опалення, проте відповідач борг не сплатив. Тому позивач змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 16 листопада 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради заборгованість з оплати послуг з централізованого опалення за період з 01.10.2015 року по 01.11.2020 року в розмірі 30799,57 грн. (тридцять тисяч сімсот дев`яносто дев`ять гривень п`ятдесят сім копійок).

Цим же рішенням компенсовано за рахунок держави комунальному підприємству «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради сплачений судовий збір у сумі 2102,00 грн.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема вказує, що суд першої інстанції не дав оцінки наданим ним доказам про необґрунтованість нарахування значно завищених сум оплати послуг з центрального теплопостачання. У зв`язку з тим, що в порівнянні з попереднім опалювальним сезоном ціна газу стала майже вдвічі дешевшою, він звертався до позивача з вимогою щодо проведення перерахунку заборгованості, на що перерахунку зроблено не було та надано формальну відписку. Апелянт вказує, що ніколи не визнавав необґрунтовану заборгованість за попередні роки за надані послуги з теплопостачання. Тому посилання суду першої інстанції на норми ч.1 ст.264 ЦК України вважає безпідставними. Крім того вважає, що суд безпідставно не врахував особистих обставин апелянта, а саме, що в серпні 2017 року він переніс інсульт та має ІІ групу інвалідності, що також стало причиною неможливості сплачувати кошти за надані послуги.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення, які надає позивач до квартири АДРЕСА_1 , та від отримання послуг не відмовлявся.

23.10.2012 року між КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради та ОСОБА_1 як споживачем був укладений договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води по особовому рахунку № НОМЕР_1 (а.с.9).

Відповідач своєчасно та в повному обсязі не проводив оплату за послуги з централізованого опалення за період з 01.10.2015 року по 01.11.2020 року, внаслідок чого утворилася заборгованість в розмірі 30 779,57 грн., що підтверджується розрахунком нарахувань по особовому рахунку № НОМЕР_1 (а.с.52-54).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позову. При цьому судом враховано, що відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Власники (споживачі) повинні щомісячно здійснювати оплату за отримані комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін (ст.162 ЖК України).

Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

За змістом ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Пунктом 1 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Згідно з п.5 ч.3 ст.20 цього Закону споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду № 285/4671/15-ц від 14.01.2019 року.

Відповідно до п.20 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим (п.18 Правил).

У зв`язку з тим, що відповідачем не в повній мірі проведена оплата наданих йому послуг, суд першої інстанції обгрунтовано стягнув з останнього заборгованість за ці послуги. Правильність розрахунку заборгованості відповідачем не спростована.

Щодо застосування положень закону про позовну давність, суд обгрунтовано виходив з того, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч.1 ст.256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (ч.1 ст.257 ЦК України).

За положеннями ч.1 та ч.2 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Із розрахунку нарахувань по особовому рахунку № НОМЕР_1 слідує, що у період із 01.10.2015 року по 01.11.2020 року відповідач періодично сплачував кошти за надані позивачем послуги, а за березень, квітень, травень, вересень, жовтень 2018 року, травень липень, вересень, жовтень 2019 року, серпень жовтень 2020 року відповідач здійснював платежі в сумах, які перевищували нарахування за вказані місяці, через що внаслідок цих платежів відбувалося переривання трирічного строку позовної давності та його відлік розпочинався спочатку. При цьому сам відповідач у судовому засіданні стосовно сплати коштів в неопалювальний період, коли нарахування за послуги не проводилося, пояснював, що сплачував ці кошти з метою зменшення суми заборгованості. Тому, оскільки між платежами відповідача відсутні періоди несплати тривалістю понад три роки, строк позовної давності до заявлених позивачем вимог за заявою відповідача не підлягає застосуванню.

З огляду на те, що відповідач у порушення своїх зобов`язань не сплачував своєчасно та у повному обсязі плату за надані послуги, чим були порушені права позивача, заборгованість відповідачем на час розгляду справи залишається не сплаченою, а також відповідачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами неправильності розміру здійснених позивачем нарахувань за послуги з централізованого опалення згідно встановлених тарифів, тому суд дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Виходячи із наведеного, підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 10.02.2021 року.