Постанова

Іменем України

04 червня 2021 року

м. Київ

справа № 351/2024/16-ц

провадження № 61-22994св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Снятинська міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 11 липня 2019 року у складі судді Калиновського М. М., додаткове рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2019 року у складі суддіКалиновського М. М. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Матківського Р. Й., Василишин Л. В., Горейко М. Д.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Снятинської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист права власності шляхом визнання незаконними і скасування рішень Снятинської міської ради.

На обґрунтування позову посилався на таке. Він є власником квартири АДРЕСА_1 та проживає за вказаною адресою з липня 1979 року.

Рішенням Виконавчого комітету Снятинської міської ради народних депутатів (далі - Виконавчий комітет) від 20 листопада 1990 року № 234 йому вирішено продати в кредит квартиру АДРЕСА_1 , загальною житловою площею 23,4 кв. м та закріпити за квартирою земельну ділянку розміром 455 кв. м. Іншу частину земельної ділянки розміром 526 кв. м залишено у тимчасовому користуванні до потреб вилучення. За частиною будинку, що належить ОСОБА_4 закріплено земельну ділянку в розмірі 455 кв. м. Іншу частину земельної ділянки залишено у тимчасовому користуванні до потреб вилучення. Закріплено границі земельних ділянок частин будинку АДРЕСА_2 згідно з поданою Коломийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації схемою.

Рішенням Виконавчого комітету від 19 серпня 1991 року № 174 йому надано у безстрокове користування земельну ділянку із земель масиву першочергової індивідуальної забудови на АДРЕСА_2 для будівництва індивідуального житлового будинку. Актом виносу в натурі меж земельної ділянки і розбивки будівель від 12 вересня 1991 року встановлено в натурі межі земельної ділянки позивача на АДРЕСА_2 , виготовлено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки та надано дозвіл на право виконання будівельних робіт № 54/359.

У 1991 році він розпочав будівництво нового житлового будинку на земельній ділянці на АДРЕСА_2 .

Рішенням Снятинської міської ради народних депутатів від 09 лютого 1994 року № 12 передано у власність позивача чотири земельні ділянки площею 0,65 га, у тому числі земельну ділянку № 1 загальною площею 0,10 га (подвір`я). У зв`язку з неможливістю видати державний акт про право власності на землю вирішено видати план як тимчасовий документ.

Отже, 26 серпня 1994 року він набув у власність земельну ділянку, площею 0,10 га, на АДРЕСА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку на підставі рішення Снятинської міської ради народних депутатів від 09 лютого 1994 року № 12, що має відмітку про державну реєстрацію у земельно-кадастровій книзі.

У період з серпня до жовтня 2013 року на межі із земельною ділянкою на АДРЕСА_2 , визначеній згідно з рішенням Виконавчого комітету від 19 серпня 1991 року № 174 та рішенням Снятинської міської ради народних депутатів від 09 лютого 1994 року № 12, він спільно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 побудував бетонну огорожу, яка мала не лише укріпити схил між земельними ділянками, але слугувати огорожею, що свідчить про досягнення згоди між суміжними землекористувачами щодо визначення твердої межі.

У червні 2016 року між ним та ОСОБА_2 виник конфлікт, під час якого стало відомо, що ОСОБА_2 приватизував земельну ділянку на АДРЕСА_2 спільно з ОСОБА_3 , не погоджуючи спільну межу між ділянками на АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 з ним як власником земельної ділянки.

Фактична межа між земельними ділянками зі збудованої за його рахунок бетонної підпірної стінки-огорожі не збігається з межами, визначеними технічною документацією на земельну ділянку на АДРЕСА_2 . Тобто тверда межова споруда, яка була збудована за його кошти, і частина його двору після приватизації у грудні 2015 року відповідачами суміжної земельної ділянки на АДРЕСА_2 опинилася у власності відповідачів.

Позивач просив: визнати незаконним і скасувати рішення Снятинської міської ради від 07 травня 2015 року № 810-41/2015 про затвердження акта узгодження меж між суміжними землекористувачами ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на АДРЕСА_2 ; визнати незаконним і скасувати рішення Снятинської міської ради від 25 грудня 2015 року № 23-2/2015 «С (на місцевості)» в частині прийнятих рішень про затвердження жителям АДРЕСА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,10 га, кадастровий номер :02:013:0150 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2 та у частині передачі жителям АДРЕСА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у спільну сумісну власність земельну ділянку в натурі (на місцевості) площею 10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2 на підставі розробленої технічної документації із землеустрою.

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 11 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі набули у власність спірну земельну ділянку у встановленому законом порядку, докази про те, що вони захопили частину земельної ділянки позивача відсутні, а наявність збудованої підпірної стіни не може бути підставою для задоволення вимог позивача. Обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах у справі, які б підтвердили існування порушень з боку відповідачів щодо належної позивачу земельної ділянки.

Додатковим рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8 457,60 грн судових витрат за надання правової допомоги.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 11 липня 2019 року та додаткове рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення Снятинської міської ради порушують набуте ним 09 лютого 1994 року право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_2 . Реалізація права на приватизацію землі відповідачами відбулася з порушенням установлених процедур виготовлення проєктної документації. Про складання акта прийому-передачі межових знаків на зберігання від 03 квітня 2014 року йому не було відомо до жовтня 2016 року. Також його не повідомляли про вихід виконавця робіт із землеустрою, не пропонували підписати акт, не запрошували на засідання земельно-узгоджувальної комісії Снятинської міської ради 18 березня 2015 року. Відповідачі не користуються частиною його земельної ділянки поза бетонною огорожею, оскільки є значний перепад висоти. Оскаржувані рішення ставлять під сумнів правильність вирішення земельного спору між сторонами Снятинським районним судом 14 серпня 1996 року. Суди також ухилились від надання правової оцінки добросовісності поведінки кожної із сторін за доктриною venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) та не мотивували необхідності відступлення при розгляді цієї справи від правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 583/2715/16-ц (провадження № 14-174цс18), від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

У січні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , у якому відповідачі просили касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у грудні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що згідно з рішенням Виконавчого комітету від 20 листопада 1990 року № 234 «Про продаж гр. ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 » вирішено продати у кредит ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , яка складається із однієї кімнати житловою площею 23,4 кв. м, та закріпити за цією квартирою земельну ділянку розміром 455 кв. м (т. 1, а. с. 14).

Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 14 серпня 1996 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки відмовлено.

Відповідно до довідки № 81 Снятинської міської ради за ОСОБА_1 з 2000 року, згідно з книгою обліку платників земельного податку, обліковуються земельні ділянки загальною площею 0,22 га, з них площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_2 та площею 0,12 га для ведення селянського господарства в ур. «Каламітна» у м. Снятині (т. 1, а. с. 54).

Згідно з архівного витягу з рішення від 09 лютого 1994 року ХІІ сесії Снятинської міської Ради народних депутатів ХХІ-госкликання міська рада народних депутатів вирішила затвердити списки громадян, яким згідно з чергою станом на 09 лютого 1994 року приватизовано земельні ділянки. Згідно з доданим списком ОСОБА_1 , жителю АДРЕСА_2 , приватизовано чотири земельні ділянки загальною площею 0,55 га (т. 2, а. с. 55-56).

Відповідно до акта від 11 жовтня 1995 року про знищення межових знаків між суміжними господарствами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , складеного комісією в складі спеціаліста-землевпорядника Снятинського відділу земельних ресурсів Гуменюка І. І. та інженера-землевпорядника Снятинської міської ради народних депутатів ОСОБА_6 , комісія підтверджує дійсність знищення межових знаків між суміжними господарствами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на АДРЕСА_3 , які зі слів ОСОБА_2 , знищив ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 138).

Встановлено, що бажаючи приватизувати земельну ділянку під житловим будинком, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися із заявами до Снятинської міської ради та рішенням від 20 грудня 2013 року № 616-30/2013 їм надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у спільну сумісну власність.

18 березня 2015 року проведено обстеження земельної ділянки на АДРЕСА_3 , суміжні землевласники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 погодили в натурі межі та підписали акт, а землекористувачі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 акт погодження не підписали. Земельно-узгоджувальною комісією складено акт про те, що комісією проведено контрольні проміри земельної ділянки на АДРЕСА_3 згідно з проведених геодезичних зйомок та встановлено, що з боку суміжного землекористувача ОСОБА_1 та ОСОБА_5 порушень межових знаків не встановлено.

Рішенням Снятинської міської ради від 07 травня 2015 року № 810-41/2015 затверджено акт узгодження меж між суміжними землекористувачами ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на АДРЕСА_3 .

Рішенням Снятинської міської ради від 25 грудня 2015 року № 23-2/2015 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,10 га, кадастровий номер :02:013:0150 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_3 . Зазначену земельну ділянку передано у спільну сумісну власність на підставі розробленої технічної документації.

25 січня 2016 року вчинено реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер :02:013:0150 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_3 , форма власності приватна, вид власності - спільна сумісна, власники: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи № 610 фактичні межі, в тому числі розташування межових споруд земельної ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на АДРЕСА_3 , в цілому відповідає межам згідно з координатами поворотних точок наявних на кадастровому плані земельної ділянки на АДРЕСА_3 технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки (на місцевості) ОСОБА_3 та ОСОБА_2 площею 0,1000 га, за винятком межі зі сторони земельної ділянки ОСОБА_1 на АДРЕСА_3 у вигляді підпірної стіни з встановленими по верху металевими стовпами, розташована в межах (на відстані від 0,7 м і більше в глиб) земельної ділянки з кадастровим номером :02:013:0150 згідно з наявною в матеріалах справи технічною документацією. У зв`язку з відсутністю точних даних розташування земельної ділянки, наданої в користування ОСОБА_1 на АДРЕСА_3 з правом приватизації земельної ділянки, експерту не надається можливість встановити відповідність фактичних меж земельної ділянки, що належить ОСОБА_1 технічній документації на цю земельну ділянку. Водночас відповідно до «схеми накладання» ситуаційного плану взаємного розташування земельних ділянок на АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4 згідно з фактичним користуванням, а також земельної ділянки кадастровий номер :02:013:0150 згідно з координатами поворотних точок наявних на кадастровому плані земельної ділянки на АДРЕСА_4 технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 та ОСОБА_2 площею 0,1000 га та ксерокопії з плану кварталу № 43, наявного в матеріалах справи, яка має приблизний характер, - межа зі сторони земельної ділянки ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на АДРЕСА_4 у вигляді підпірної стіни з встановленими по верху металевими стовпами, розташована за межею земельної ділянки АДРЕСА_4 (т. 2, а. с. 67-71).

Відповідно до статті 78 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

Відповідно до положень статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, через які також згідно зі статтями 83, 84 ЗК України набувається та реалізується право комунальної власності на землю та право державної власності на землю. Комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

За змістом частини першої статті 321 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. У разі порушення цього права власник має право на підставі статті 391 ЦК України вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування своїм майном.

Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення непов`язані з позбавленням право володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

Порушення, невизнання або оспорювання права особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд має вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі статтею 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Відповідно до частин першої-третьої статті 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частини четверта, п`ята статті 158 ЗК України).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).

Встановлено, що з серпня до жовтня 2013 року на межі із земельною ділянкою на АДРЕСА_2 , визначеній згідно з рішенням виконавчого комітету Снятинської міської ради від 19 серпня 1991 року № 174 та рішення Снятинської міської ради народних депутатів від 09 лютого 1994 року № 12 позивач спільно з відповідачами побудував бетонну підпірну стіну. Метою будівництва капітальної споруди на межі земельних ділянок сторін було укріплення схилу між земельними ділянками, проте позивач визначає цю бетонну конструкцію огорожею та твердою межею між земельними ділянками.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відповідачі набули у власність спірну земельну ділянку у встановленому законом порядку, докази про те, що вони захопили частину земельної ділянки позивача відсутні, а наявність збудованої підпірної стіни не може бути підставою для задоволення вимог позивача.

Верховний Суд, оцінюючи доводи касаційної скарги про те, що про складання акта прийому-передачі межових знаків на зберігання від 03 квітня 2014 року заявнику не було відомо до жовтня 2016 року, а також що він не був повідомлений про вихід виконавця робіт із землеустрою, йому не пропонували підписати акт, не запрошували на засідання земельно-узгоджувальної комісії Снятинської міської ради 18 березня 2015 року, виходить з такого.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження

№ 61-19526сво18) зроблено висновок, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Ненадання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акта узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

До подібного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14 (провадження № 14-552цс18) та у справі № 350/67/15 (провадження № 14-652цс18), в яких вказувала про те, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не випливає, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж, необхідно вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки, правового значення вони не мають.

У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Таким чином доводи касаційної скарги про те, що про складання акта прийому-передачі межових знаків на зберігання від 03 квітня 2014 року заявнику не було відомо до жовтня 2016 року, а також що його не повідомляли про вихід виконавця робіт із землеустрою, не пропонували підписати акт, не запрошували на засідання земельно-узгоджувальної комісії Снятинської міської ради 18 березня 2015 року не заслуговують на увагу, оскільки це не вплинуло на правильність вирішення спору по суті.

У зв`язку з наведеним Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, які зводяться до власного тлумачення заявником цих норм.

Доводи касаційної скарги про те, що оскаржувані рішення ставлять під сумнів правильність вирішення земельного спору між сторонами Снятинським районним судом 14 серпня 1996 року є необґрунтованими, оскільки рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 14 серпня 1996 року за своїм змістом не містить встановлених обставин, які мають преюдиційне значення для вирішення цієї справи. З цього рішення випливає, що у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено за недоведенням позовних вимог.

Необґрунтованими є і доводикасаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій ухилились від надання правової оцінки добросовісності поведінки кожної із сторін за доктриною venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), про що йшлося у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Заявник посилається на те, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , запропонувавши у 2013 році йому виконати роботи з укріплення схилу і улаштування бетонної огорожі, втягнули його у значні матеріальні та трудові затрати, а надалі непослідовно заперечували мету узгоджених дій із заявником, якою є встановлення твердих меж землекористування. Поведінка відповідачів є поведінкою у правовідношенні узгодження і встановлення твердих меж землекористування й на таку поведінку поширюється доктрина venire contra factum proprium.

Проте такі доводи заявника по суті є непогодження зі встановленими судами фактичними обставинами справи, в тому числі обставинами та мети будівництва підпірної стіни, непогодження з оцінкою досліджених судами попередніх інстанцій доказів.

Заявник посилається на неправильний виклад аргументів сторін щодо суб`єктів ініціативи спорудження підпірної стінки, проте зазначене правового значення не має.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про ненадання судами попередніх інстанцій правової оцінки за трискладовим тестом обґрунтованості втручання держави відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки зважаючи на предмет позову, який спрямований на позбавлення права власності на земельну ділянку не позивача, а відповідачів та встановлені судами фактичні обставини мова не йде про втручання у право власності позивача.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судами під час ухвалення оскаржуваних рішень правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 583/2715/16-ц (провадження № 14-174цс18), від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18), оскільки у зазначених справах спірні правовідносини та фактичні обставини не є тотожними з обставинами справи, що переглядається.

Так, у справі № 583/2715/16-ц (провадження № 14-174цс18) спір стосувався застосування статей 159, 160 ЗК України, якими врегульовано порядок вирішення земельних спорів, що розглядаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, та органами місцевого самоврядування, та прав сторін у такому спорі.

У постанові від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц підтверджено, що у разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Тобто, при добросовісному виконанні набувачем земельної ділянки обов`язків щодо узгодження меж з користувачами чи власниками суміжних земельних ділянок, у разі, якщо користувач чи власник суміжної земельної ділянки безпідставно ухилився від погодження меж та не підписав акт, сама відсутність такого акта погодження меж не свідчить про незаконність рішення про затвердження проекту землеустрою та про передачу земельної ділянки у власність.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до власного тлумачення норм права, незгоди зі встановленими фактичними обставинами у справі, переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повановажень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 11 липня 2019 року, додаткове рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний