ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/717/20 Номер провадження 22-ц/814/30/21Головуючий у 1-й інстанції Попов М. С. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Гальонкіна С. А., Прядкіної О. В.

за участю секретаря Гнатюк О. С.

розглянув в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Карлівка Новатор»

на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 13 серпня 2020 року у складі судді Попова М. С.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Карлівка Новатор» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до Комунального підприємства «Карлівка Новатор» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що 15.01.2019 вона була прийнята на роботу на посаду економіста у КП «Карлівка Новатор», наказом від 27.05.2019 її було переведено на посаду провідного економіста, а з 03.02.2020 вона займала посаду головного економіста.

Наказом № 16 від 30.04.2020 її було звільнено з роботи на підставі ч. 3 ст. 40 КЗпП (систематичне невиконання трудових обов`язків без поважних причин), що вона вважає незаконним, оскільки мала місце лише одна догана від 27.04.2020, що не свідчить про систематичність її порушень, а отже під час звільнення порушено її права. Крім того, зазначала, що питання її звільнення не розглядалося на засіданні профспілкового комітету. З 01.05.2020 вона не працює та з 04.05.2020 має статус безробітної.

Посилаючись на наведені у позовній заяві обставини, просила суд поновити її на посаді головного економіста Комунального підприємства «Карлівка Новатор» з 01 травня 2020 року, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 13 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

Визнано звільнення ОСОБА_1 незаконним.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного економіста Комунального підприємства «Карлівка Новатор» з 01 травня 2020 року.

Стягнуто з Комунального підприємства «Карлівка Новатор» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 травня 2020 року по 12 серпня 2020 року включно в сумі 53 480,70 грн з вирахуванням всіх належних податків та зборів.

Вирішено питання судових витрат. Стягнуто з Комунального підприємства «Карлівка Новатор» в дохід держави судовий збір у сумі 2 102 гривні.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано порушенням процедури звільнення працівника, встановленої статтею 43 КЗпП України, оскільки позивач була позбавлена можливості бути присутньою на засіданні профкому 30.04.2020, що проводилося одночасно (паралельно) з засіданням комісії по виконанню розпорядження начальника, тобто звільнення не було належним чином погоджено з профкомом.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник Комунального підприємства «Карлівка Новатор» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що постановляючи рішення суд першої інстанції вбачив систематичне невиконання позивачем без поважних причин своїх посадових обов`язків, а необхідність одержання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення працівника не є підставою для поновлення працівника на роботі, якщо не має інших порушень.

При виявленні в суді факту звільнення працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації суд зобов`язаний відповідно до статті 43 КЗпП зупинити провадження у справі, зробити запит на адресу виборного органу профспілкової організації щодо надання згоди на звільнення і після її одержання розглянути спір по суті. Правило частини третьої статті 43 КЗпП відповідає спеціальній нормі статті 235 КЗпП, яка надає суду право поновити працівника на роботі тільки у разі звільнення його без законної підстави. Час одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації - попередньо (до звільнення) чи потім (після звільнення) є елементом порядку звільнення, порушення якого не тягне поновлення працівника на роботі.

Апелянт вважає звільнення позивача з роботи правомірним, проведеним за згодою профкому на звільнення ОСОБА_1 , що була надана, в суді доведена і є належним та допустимим доказом, проте не є визначальною для вирішення даного спору, оскільки основним фактором при вирішенні спору щодо законності звільненні є наявність дисциплінарного проступку та систематичність порушень.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, зважаючи на таке.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно частини першої статті 376 ЦПК України є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що 15.01.2019 ОСОБА_1 була прийнята на роботу на посаду економіста у КП «Карлівка Новатор», наказом від 27.05.2019 її було переведено на посаду провідного економіста, а з 03.02.2020 вона обіймала посаду головного економіста.

Наказом № 16 від 30.04.2020 позивача було звільнено з роботи з 30 квітня 2020 року згідно частини третьої статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання своїх обов`язків без поважних причин, покладених на неї Правилами внутрішнього трудового розпорядку, посадовою інструкцією від 31.01.2020, наказом про облікову політику підприємства № 22 від 27.01.2020 та Додатком № 1 до нього.

Підставами даного наказу зазначено наказ № 51 від 27.04.2020, яким ОСОБА_1 , головному економісту, оголошено догану за систематичне невиконання без поважних причин своїх обов`язків, зазначених у посадовій інструкції від 31.01.2020 та наказі про облікову політику підприємства № 22 від 27.01.2020 (несвоєчасна підготовка та здача звітності), а також протокол № 4 від 30.04.2020 засідання комісії по виконанню розпорядження начальника щодо виявлених 28.04.2020 помилок в діючому штатному розписі, який було розроблено головним економістом ОСОБА_1 , а саме розбіжностей в розрахунку розцінки по 4 та 5 тарифному розряду за годину праці, що призвело до проведення перерахунку виплачених заробітних плат працівникам підприємства згідно виробничого наказу № 52 від 29.04.2020 та заподіяння збитків підприємству на суму 1520 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції встановив факт систематичного невиконання позивачем без поважних причин своїх посадових обов`язків, що сторонами по справі не оскаржується та у відповідності до частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Разом з тим, суд вказав на порушення процедури звільнення та дійшов висновку про доцільність поновлення ОСОБА_1 на посаді головного економіста Комунального підприємства «Карлівка Новатор» з 01 травня 2020 року та стягнення за час вимушеного прогулу середнього заробітку в розмірі 53 480,70 грн з вирахуванням всіх належних податків та зборів.

При цьому, встановивши, що звільнення позивача проведено без належного погодження з виборним органом первинної профспілкової організації, суд першої інстанції не виконав вимог частини дев`ятої статті 43 КЗпП України та дійшов помилкового висновку про звільнення ОСОБА_1 без законних підстав.

Згідно пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Отже підставами, передбаченими пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП, за якими працівника може бути звільнено з роботи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, є юридичні факти вчинення працівником дисциплінарного проступку під час раніше застосованих заходів дисциплінарного чи громадського стягнення.

У таких випадках ураховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Відповідно до частини третьої статті 43 КЗпП України, що кореспондується із положеннями статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Згідно частини дев`ятої статті 43 КЗпП України якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 336/5828/16 (провадження № 61-30894сво18) зазначено, що як при звільненні члена профспілкової організації без отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (стаття 43 КЗпП України), так і при звільненні члена виборного профспілкового органу без отримання попередньої згоди виборного органу, членом якого він є, а також вищого виборного органу цієї профспілки (стаття 252 КЗпП України) суд має зупинити провадження по справі та запитати відповідний орган щодо згоди на звільнення. Відсутність такого рішення на час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору.

Оскільки судом першої інстанції не було дотримано вказаних вимог закону, ухвалою апеляційного суду від 12 листопада 2020 року запитана згода Первинної профспілкової організації Комунального підприємства «Карлівка Новатор» Професійної спілки працівників житлово-комунального господарства місцевої промисловості побутового обслуговування населення України щодо звільнення ОСОБА_1 .

Згідно протоколу засідання профкому від 03.12.2020 № 11/20 погоджено подання на звільнення ОСОБА_1 за систематичне невиконання нею своїх посадових обов`язків без поважних причин.

Як вбачається з наданих матеріалів, ОСОБА_1 двічі запрошувалася на засідання профкому 25.11.2020 та 03.12.2020.

Таким чином, згода профспілкового комітету на звільнення ОСОБА_1 , надана з дотриманням вимог статті 43 КЗпП України, спростовує висновки суду першої інстанції про незаконність звільнення ОСОБА_1 з роботи через неналежне погодження профспілкою звільнення позивача.

Висновок суду першої інстанції в цій частині не ґрунтується на обставинах справи та нормах матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2018 року у справі № 761/33305/15-ц (провадження № 61-2946св18) зроблено висновок, що «при звільненні за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП потрібно встановити: чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок; чи застосовувалися інші заходи дисциплінарного або громадського стягнення; чи можна вважати його вчинення систематичним невиконання працівником без поважних причин обов`язків».

Установивши, що ОСОБА_1 без поважних причин систематично не виконувала свої посадові обов`язки, а накази про притягнення її до дисциплінарної відповідальності незаконними в установленому порядку не визнані та є чинними, що підтверджує факт систематичного порушення працівником трудової дисципліни, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та з порушенням норм процесуального права дійшов безпідставного висновку про наявність правових підстав для поновлення позивача на роботі.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 за безпідставністю.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно частини сьомої статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, витрати апелянта зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги підлягають компенсації за рахунок держави.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Карлівка Новатор» - задовольнити.

Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 13 серпня 2020 року - скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Карлівка Новатор» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовити.

Понесені по справі судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3783,60 грн компенсувати Комунальному підприємству «Карлівка Новатор» за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С. Б. Бутенко

Судді: С. А. Гальонкін

О. В. Прядкіна