Постанова

Іменем України

02 червня 2021 року

м. Київ

справа № 755/12130/16-ц

провадження № 61-5612св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року в складі судді Арапіної Н. Є. та постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року в складі колегії суддів: Крижанівської Г. В., Чобіток А. О., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого володіння.

В обґрунтування позову вказала, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 січня 2004 року вона набула у власність квартиру АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира). 06 жовтня 2006 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір дарування зазначеної квартири. 13 листопада 2006 року ОСОБА_3 подарувала квартиру ОСОБА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року визнано недійсним договір дарування спірної квартири від 06 жовтня 2006 року. Проте, вона не може реалізувати своє право власності, оскільки ОСОБА_1 та члени сім`ї останньої позбавляють її можливості користуватися спірною квартирою. З урахуванням викладеного просила витребувати у відповідача квартиру АДРЕСА_1 .

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення.

Зазначала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 зареєстрована у спірній квартирі, однак не проживає. У зв`язку з цим просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням.

08 травня 2018 року ОСОБА_1 подала заяву про збільшення позовних вимог та з урахуванням того, що ОСОБА_2 самовільно вселилася до вказаної квартири, просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, та виселити останню.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташовано по АДРЕСА_2 .

Виселено останню із вказаного житлового приміщення.

Установивши, що позивач є власником спірної квартири та проживає у ній, а відповідач не є членом сім`ї позивача, не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з позивачем і ведуть з нею спільне господарство, між сторонами не укладався договір найму вказаного житла, існує реальна небезпека порушення права власності з боку ОСОБА_2 у майбутньому, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення підлягають задоволенню повністю.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що право ОСОБА_2 на користування спірною квартирою є похідним від права власності

ОСОБА_3 на цю нерухомість, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог нового власника квартири ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 як члена сім`ї попереднього власника такою, що втратила право користування квартирою. Установивши, що під час розгляду справи у 2017 році ОСОБА_2 вселилася до квартири без дозволу власника, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про її виселення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У березні 2020 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 березня 2020 року у справі № 592/14632/18 (провадження № 61-8933св19).

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведений факт наявності перешкод позивачу як законному власнику спірної квартири у реалізації його права власності. Наявність листування позивача із органами поліції не є підтвердженням цього факту. При вирішенні спору суд першої інстанції, вказавши про небезпеку порушення прав власника спірної квартири з боку ОСОБА_2 , не звернув увагу на те, що захисту підлягає лише порушене право. Встановлені судами обставини про виселення ОСОБА_2 із спірної квартири та самовільне вселення у неї не відповідають дійсності. Оскаржувані судові рішення порушують житлові права особи похилого віку.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2021 року справу призначено до розгляду.

У червні 2020 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю оскаржуваних судових рішень. Зокрема вказує, що після укладення договору дарування ОСОБА_2 проживала з 2006 року по 2012 рік у квартирі АДРЕСА_3 , а з 2012 року - у кв. АДРЕСА_4 . У 2017 році ОСОБА_2 самовільно вселилась з її помічником до спірної квартири і з цього часу періодично проживала у ній, а у інший час проживала у квартирі своєї дочки, що розташована у тому ж будинку, що і спірна квартира. Вказані обставини були встановлені правоохоронними органами під час розгляду її заяв про вчинення кримінальних правопорушень.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 січня 2004 року належала квартира АДРЕСА_1 .

06 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 та її онукою ОСОБА_3 було укладено договір дарування зазначеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою Н. А.

13 листопада 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою Н. А.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2010 року, що набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування квартири від 13 листопада 2006 року недійсним (справа № 2-640/1-10).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2016 року, яке залишено без змін постановою Верховного Суду, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири від 06 жовтня 2006 року удаваним (справа № 755/6571/16-ц).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 грудня 2019 року залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого володіння.

У спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 (з 05 червня 1962 року), ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення їй перешкод у користування власністю на підставі положень статей 316, 317, 319, 321, 379, 383, 391 ЦК України, статей 71, 107, 168 ЖК УРСР, та посилалась на те, зокрема, що вона як власник майна не має можливості повноцінно користуватися своєю власністю через проживання у ній відповідача, яка не є ні колишнім, ні теперішнім членом її сім`ї.

Дійсно, як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Разом із тим припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) також зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Підстав для відступу від зазначеного висновку Верховного Суду України колегія суддів не вбачає.

Право члена сім`ї власника квартири користуватися житловим приміщенням нарівні з власником свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника, отже з припиненням право власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таким чином, позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном на підставі положення статті 391 ЦК України у будь-який час.

Отже, у даному випадку права ОСОБА_1 як власника спірної квартири захищені положеннями статті 391 ЦК України.

Матеріали справи містять численні звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів про те, що ОСОБА_2 разом із сторонніми особами без згоди власника цієї квартири вселились у неї та незаконно проживають (8 звернень за період з 27 грудня 2017 року до 28 лютого 2018 року).

Крім того, у матеріалах справи міститься договір про допомогу помічника від 04 грудня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , згідно із яким останній як помічник має право знаходитись поруч потребуючої допомоги у її житлі (спірній квартирі) для виконання цього договору.

Належні та допустимі докази, що надані позивачем свідчать, що після укладення договору дарування ОСОБА_2 проживала з 2006 року по 2012 рік у квартирі АДРЕСА_3 , а з 2012 року - у кв. АДРЕСА_4 . У 2017 році ОСОБА_2 самовільно вселилась з її помічником ОСОБА_6 до спірної квартири і з цього часу періодично проживала у ній.

Таке проживання було пов'язане з неприязними стосунками між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що свідчать вказані неодноразові звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів, в тому числі і щодо нанесення їй тілесних ушкоджень помічником ОСОБА_2 - ОСОБА_6 .

Зазначені докази у сукупності з іншими, які містяться у матеріалах справи, а також установлений судом апеляційної інстанції факт виселення ОСОБА_2 після відчуження спірної квартири на підставі договору від 13 листопада 2006 року та вселення до цього житла під час розгляду справи, свідчать про те, що ОСОБА_2 чинить перешкоди ОСОБА_1 як власнику спірної квартири у користуванні своєю власністю.

Отже, відповідні доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 не чиняться перешкоди у користуванні власністю і відсутні підстави для судового захисту шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням та виселення, є безпідставними.

Таким чином, у справі, що переглядається, інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього власника чи члена сім`ї колишнього власника спірного житла, у якої припинилися правові підстави користування чужим майном, та яка, за доводами позивачки, забезпечена іншим житловим приміщенням, що нею не спростовано.

З огляду на вищевикладене, установивши, що позивач є власником спірної квартири, а відповідач не є членом сім`ї позивача, не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з позивачем і ведуть з нею спільне господарство, між сторонами не укладався договір найму вказаного житла, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 зі спірного житлового приміщення.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)

Оцінюючи виселення особи із житлового приміщення на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції суд першої інстанції встановив обставини, які свідчать про наявність правових підстав для виселення відповідача зі спірної квартири та дійшов правильного висновку про те, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, є необхідним у демократичному суспільстві та переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції.

Судами установлено, що ОСОБА_2 має родичів, зокрема онуку ОСОБА_3 , на користь якої була подарована спірна квартира, та дочку, яка проживає у тому ж будинку, у якому знаходиться спірне житлове приміщення.

ОСОБА_2 як власник розпорядилась своєю власністю, подарувавши за договором дарування спірну квартиру своїй онуці, яка в свою чергу за договором дарування подарувала її ОСОБА_1 . Ці правочини (договори дарування від 06 жовтня та 13 листопада 2006 року) є дійсними. Отже, відповідач повинна була передбачити наслідки відчуження спірного майна, зокрема щодо виселення із спірної квартири. При цьому укладений між

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування не містить умов щодо проживання відповідача у спірній квартирі після його укладення як помилково вважає відповідач.

Отже, доводи касаційної скарги про те, що оскаржувані судові рішення порушують житлові права особи похилого віку, є безпідставними.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суд апеляційної інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, оскаржуване судове рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення,

а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович