Дата документу 02.06.2021
Справа № 937/9846/20
Провадження № 2/937/1240/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді: Іваненко О.В.,

за участю секретаря: Захарової І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Мелітопольської міської ради Запорізької області про встановлення факту родинних відносин та про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Мелітопольської міської ради Запорізької області про встановлення факту родинних відносин та про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що він ОСОБА_1 , його мати ОСОБА_2 та його сестра ОСОБА_3 були співвласниками житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 та у зв`язку зі смертю відкрилась спадщина за законом, зокрема на 2/3 частини житлового будинку. Він як один із спадкоємців звернувся до приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Бєднової Н.В. з проханням про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказане майно, і 17 вересня 2020 р. йому було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 часток житлового будинку, які належали спадкодавцю ОСОБА_4 . Йому особисто також належить 1/6 частки жилого будинку. Інша 1/6 частки жилого будинку належить його сестрі ОСОБА_3 . Його сестра ОСОБА_3 на час смерті матері мешкала у місті Мурманськ і спадщину не приймала. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його сестра ОСОБА_3 . Його сестра не була одружена, не мала дітей, а тому спадкова справа за останнім місцем її проживання не заводилась. Так само відсутня інформація про спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину за місцем знаходження нерухомого майна. Він мешкає в будинку з 1940 року. Оскільки до цього часу жодних претензій з боку органів місцевого самоврядування або будь-яких інших осіб стосовно володіння та використання ним будинку АДРЕСА_1 не надходило, підстав для сумніву в правомірності володіння цим будинком він не вбачав, вважає його своєю власністю і сумлінно виконує обов`язки власника. Враховуючи, що 1/6 частку будинку виділити в натурі неможливо, він здійснював ремонт у будинку в цілому, сплачував платежі, пов`язані з використанням будинку в повному обсязі. Він безперервно проживає в даному будинку, користується та відкрито володіє будинком понад 10 років. Оскільки він більше 10 років відкрито та безперервно володію спірною частиною цього будинку, вважає, що є підстави для визнання за ним права власності на частку нерухомого майна в порядку набувальної давності. Також звертає увагу суду, що в документах померлої ОСОБА_3 є розбіжності, зокрема, в свідоцтві про народження останньої зазначено « ОСОБА_3 », а в свідоцтві про смерть « ОСОБА_5 ». Вважає, що вказані розбіжності прізвища, ім`я, по батькові померлої в свідоцтві про народження та написанні прізвища, ім`я, по батькові померлої у свідоцтві про смерть виникли по причині написання українською та російською мовами, діалектами, а також через неуважність осіб, що вчинили вказані записи, які виправити на даний час неможливо. Тому на підставі викладеного, позивач просить суд встановити факт, що він ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , є рідним братом ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 . Визнати за ним ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності на 1/6 частки будинку АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , за набувальною давністю.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, але надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримують в повному обсязі.

Представник відповідача - Мелітопольської міської ради - в судове засідання не з`явився, але від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності. Право приватної власності є непорушним.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 мешкає з 1940 року у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , згідно довідки Голови квартального комітету №35 від 29.11.2020 року (а.с.16).

Відповідно до листа КП «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 31.08.2020 р. вих.№ 1373 право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано наступним чином:

- 2/3 частки за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 20.07.1984 р. (виданого міськкомунгоспом виконавчого комітету Мелітопольської міської Ради депутатів трудящих Запорізької області);

- 1/3 частку в рівних частках за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 20.07.1984 р. (виданого міськкомунгоспом виконавчого комітету Мелітопольської міської Ради депутатів трудящих Запорізької області) (а.с.8,9).

Відповідно до доданих документів, ІНФОРМАЦІЯ_6 померла мати позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про смерть, видане Мелітопольським міським відділом ЗАГС 19.02.1991р. (а.с.10).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина за законом на 2/3 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.09.2020 року, позивач ОСОБА_1 отримав у власність 2/3 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , які належали спадкодавцю ОСОБА_4 , що також підтверджується копією витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 17.09.2020 року та 15.02.2021 року(а.с.11, 12, 34).

Так згідно копії технічного паспорта виданого на ім`я ОСОБА_1 07.08.2020 року (зі змінами) на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , позивачу ОСОБА_1 належить 5/6 частина житлового будинку, а інша 1/6 частина житлового будинку належить сестрі позивач - ОСОБА_3 (а.с.5-7).

Так сестра позивача ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що свідчить свідоцтво про смерть, видане відділом ЗАГС м. Апатіти Мурманської області 25.01.2001р. Родинні відносини позивача ОСОБА_1 із сестрою ОСОБА_3 підтверджуються копією запису про народження (а.с.14, 32,33).

Судом згідно позовної заяви та матеріалів справи встановлено, що на час смерті матері ОСОБА_4 , ОСОБА_3 мешкала у місті Мурманськ і спадщину не приймала, що підтверджується довідкою Мурманського реєстраційного-інформаційного центру м. Мурманськ Російська Федерація та витягом зі Спадкового реєстру, виданого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Бєдновою Н.В. 20.11.2020 р. (а.с.13,15).

Крім того судом встановлено, що в документах померлої ОСОБА_3 є розбіжності, зокрема, в свідоцтві про народження останньої зазначено « ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 », а в свідоцтві про смерть « ОСОБА_5 1931р.н.».

Згідно п.1 ч.1, ч.2 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно п.7 постанови ПВСУ N5 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника.

Враховуючи вищевказані розбіжності в написанні П.І.Б та року народження сестри позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 суд дійшов до висновку про можливість встановлення факту родинних відносин позивача ОСОБА_1 із сестрою ОСОБА_3 , оскільки вказані розбіжності виникли по причині написання українською та російською мовами, діалектами, а також через неуважність осіб, що вчинили вказані записи, які виправити на даний час неможливо.

Щодо права власності позивача ОСОБА_1 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 судом встановлено наступне.

Згідно ч.1 ст.317 ЦПК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.1, 2 ст.319 ЦПК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч.1 ст.321 ЦПК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1 ст.328 ЦПК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч.1, 2 ст.344 ЦПК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України. Тобто, об`єктом набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України є чуже майно, а умовами виникнення права власності за давністю володіння є: відкритість, безперервність, тривалість та добросовісність володіння. Відкритість володіння означає, що особа не приховує свого статусу від інших осіб, не приховує факту, що вона не є власником майна, але володіє і користується таким майном як власник. Тривалість володіння означає, що для виникнення права власності на нерухоме майно особа повинна ним проволодіти протягом десяти років. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України).

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч.1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна.

Згідно п.9 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні.

Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Згідно п.13 зазначеної постанови, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Згідно п.14 зазначеної постанови, виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно правового висновку зазначеного в Постанові ВП ВС від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18), зазначено, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один з первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

Велика Палата Верховного Суду наголосила, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння чи користування, проте не у власність.

Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння чи користування, проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Таким чином, Велика Палата ВС дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Крім того, у Постанові ВС по справі № 920/999/16 від 09.07.2019 року, Верховний Суд роз`яснив, що набуття права власності на річ за набувальною давністю - це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, за сукупністю умов визначених ч. 1 ст. 344 ЦК України.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 безперервно проживає в даному будинку АДРЕСА_1 з 1940 року, користується та відкрито володіє будинком понад 10 років, здійснював ремонт у будинку в цілому, сплачував платежі, пов`язані з використанням будинку в повному обсязі (а.с.17-19).

Згідно ч.1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Враховуючи викладене, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд дійшов до висновку про те, що позивач дійсно більше 10 років та по теперішній час зареєстрований та мешкає у вищевказаному будинку, добросовісно, вільно та відкрито володіє нерухомим майном, несе затрати на утримання, ніколи не приховував факт знаходження будинку у його володінні, він фактично одноособово володіє спірним майном, та в подальшому має намір володіти, користуватися та розпоряджатися вищевказаним будинком, однак на теперішній час оформити право власності у позасудовому порядку не має можливості, відповідач проти позову не заперечує, тому суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, а може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 131, 141, 259, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 317-344, 1216-1296 ЦК України, Пленумом ВСУ, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Мелітопольської міської ради Запорізької області про встановлення факту родинних відносин та про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 (і.н. НОМЕР_1 ), мешкає: АДРЕСА_1 , є рідним братом ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 (і.н. НОМЕР_1 ), мешкає: АДРЕСА_1 , право власності на 1/6 частку будинку АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , на підставі свідоцтва про право власності від 20.07.1984р., за набувальною давністю

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Мелітопольського

міськрайонного суду О. В. Іваненко