ЗОЛОЧІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 622/1011/20 р.
2/622/49/21

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2021 смт Золочів

Золочівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Чернової О.В.,

за участю секретаря Дмитренко А.О.,

представника позивача адвоката Мусієнко О.М.,

представника відповідача адвоката Коваль А.М.,

розглянувши в режимі відеоконференцзв`язку у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні в залі судових засідань в смт Золочів Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

28.09.2020 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій остання, з урахуванням залишення без розгляду частини позовних вимог, остаточно просила суд здійснити поділ майна - житлового будинку з господарськими будівлями розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 27.07.2002 по 25.04.2018 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В період шлюбу подружжям було придбано за договором купівлі-продажу житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . З 2005 по 2018 рік позивачка з відповідачем за спільні кошти провели реконструкцію житлового будинку та господарських будівель. Після розірвання шлюбу колишнє подружжя не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема вказаного житлового будинку. Оскільки майно було придбано в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому вона має намір поділити вищезазначене майно шляхом визначення за нею 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Ухвалою судді від 29.09.2020 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі.

16.10.2020 недоліки позовної заяви було усунуто.

21.10.2020 року на виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України зроблено запит до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання відповідача.

26.10.2020 року до суду надійшла відповідь на запит, з якої вбачається, що відповідач зареєстрований на території Золочівського району Харківської області.

Ухвалою від 27.10.2020 провадження по справі відкрито в спрощеному позовному провадженні та призначено судове засідання за участю сторін.

Ухвалою суду від 27.10.2020 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя, шляхом накладення заборони відчуження житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рнокпп НОМЕР_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 13.10.2003 року.

16.11.2020, 30.11.2020, 04.02.2021 та 12.03.2021 до суду надійшли відзив на позовну заяву, доповнення до відзиву на позовну заяву та заперечення на позов, з підтвердженням направлення їх копій учасникам процесу.

25.02.2021 до суду надійшла відповідь на відзив з підтвердженням направлення її копії учасникам процесу.

Ухвалою суду від 15.03.2021 клопотання представника позивача адвоката Коваль А.М. та заяву позивача ОСОБА_1 задоволено. Залишено без розгляду позов в частині позовних вимог ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

У відзивах на позов відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Зазначив, що діти не перебувають на утриманні позивачки, також між сторонами не було жодних суперечок щодо користування спірним майном. Навпаки, позивачка не займалася вихованням дітей та не приймала участі в утриманні будинку, покинула сім`ю у 2016 році та поїхала на заробітки за кордон, що і стало причиною розірвання шлюбу у 2018 році. В лютому 2017 року невідомі особи розгромили будинок і в ньому неможливо стало проживати, внаслідок чого відповідач проживав у найманій квартирі до квітня 2018 року та весь час після роботи ремонтував будинок. Внаслідок того, що відповідач хворів та мав скрутний матеріальний стан весь цей час їх з позивачкою син ОСОБА_4 проживав у матері позивачки, а син ОСОБА_3 жив у брата відповідача ОСОБА_5 . Відповідач вважає, що у будь-якому випадку позов не підлягає задоволенню, бо, навіть якщо прийняти правове обґрунтування позивачки, майно, що набуте у період шлюбу є сумісною власністю і визнання судом не потребує. Позивачка разом з дітьми не зареєстрована в спірному будинку, спору щодо користування будинком у сторін не було і бути не може. З позовної заяви не вбачається, яким чином позивачка бажає поділити будинок в якому лише одна кімната. Дійсно, договір купівлі-продажу житлового будинку від 14.10.2003 року був укладений між відповідачем та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у період перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у шлюбі. Але будинок було придбано відповідачем за його кошти ще до укладення шлюбу і відповідач ще до шлюбу проживав у ньому. Фактично спірний будинок був придбаний та оплачений відповідачем у травні 2002 року, про що свідчить договір від 16.05.2002, що був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , яка діяла в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Вони були вимушені укласти вказаний договір тому, що на той час минулий власник спірного будинку ОСОБА_9 помер у 2001 році, а у спадкоємців не було можливості укласти договір купівлі-продажу будинку. При цьому відповідач вже тривалий час проживав у спірному будинку і планував одружитися з позивачкою. Договір від 16.05.2002 свідчить про те, що грошові кошти, які були сплачені за спірний будинок належать відповідачу і були передані продавцям спірного будинку до укладення шлюбу з позивачкою. Наміру продавати будинок відповідач не має, так як уклав новий шлюб, від якого у нього народилася донька та він проживає у спірному будинку разом з дружиною ОСОБА_10 , їх спільною донькою та із сином дружини від першого шлюбу, які перебувають на утриманні відповідача.

У відповіді на відзив позивач ОСОБА_1 зазначила, що вона неодноразово зверталася до відповідача для отримання актуальної інформації щодо будинку, на що відповідач їй неодноразово відмовляв. Технічний паспорт наразі не відповідає дійсності, оскільки будинок було реконструйовано, а провести технічну інвентаризацію та виготовити новий технічний паспорт було та залишається неможливим, оскільки відповідач перешкоджає цьому. Про існування договору від 16.05.2002 позивачці не було відомо, крім цього він не має жодної юридичної сили. Позивачка не заперечує факт проживання у житловому будинку відповідача до укладення договору купівлі-продажу, але прийняли рішення купити цей будинок саме у шлюбі за спільні кошти.

У запереченнях на позов відповідач, спростовуючи доводи позивача щодо перешкоджання останній у доступі до будинку, зазначив, що реконструкція спірного будинку здійснювалася відповідачем власноручно без дозволу на будівельні роботи та належно затвердженого проекту, а отже не може бути об`єктом поділу, бо є самочинним. Майже вся коштовна реконструкція спірного будинку проводилася відповідачем після розлучення з позивачкою. Повідомлення від КП «АІБ Золочівської селищної ради» з приводу проведення технічної інвентаризації приміщень з урахуванням проведеної реконструкції яке було призначено на 19.02.2021, відповідач отримав 18.02.2021, тобто за день до проведення, а тому відповідач не міг завчасно спланувати свій час. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісною власності подружжя.

Позивач в судове засідання не з`явилася. Представник позивача адвокат Мусієнко О.М. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснила, що шлюб між сторонами було укладено у 2002 році. Договір купівлі-продажу укладено у 2003 році, він не має ніяких застережень, що придбане майно є особистою власністю відповідача. Відповідачем не надано доказів того, що придбаний на той час будинок був придбаний за його особисті кошти. Подружжя мешкало спільно в будинку, вели спільне господарство. Діти перебувають на утриманні позивачки, є судові накази про стягнення аліментів на її користь на утримання дітей з відповідача, наразі навіть існує заборгованість зі сплати аліментів. Позивачка не мала можливості виготовити новий технічний паспорт, оскільки не проживала в спірному будинку, вона проживає у найманому будинку, виїжджала на заробітки, а коли повернулася то відповідач вже створив нову сім`ю з іншою жінкою. Чоловік цієї жінки і вчинив сварку та пошкодження будинку, однак доказів руйнування будинку не надано. Коли позивачка була на заробітках діти з батьком не проживали, один син проживав з бабусею, а інший у дядька. Будинок є подільною річчю, вимога про поділ будинку в натурі не заявлялася. Те, що будинок є спільною сумісною власністю, стверджує і відповідач, який зазначає, що проживали спільно і до укладення шлюбу. Відповідачем не надано доказів про те, що будинок є його особистим майном. Доказами є нотаріально посвідчені документи, свідоцтво про шлюб. Договір від 16.05.2002, який наданий відповідачем, не є належним доказом здійснення купівлі спірного будинку відповідачем за особисті кошти, не спростовує презумпцію спільності майна. Даний договір незрозуміло про що свідчить, це може бути і про те, що відповідач запозичив кошти для виконання пункту 1.1. договору, з договору не вбачається, чи були передані грошові кошти відразу після його підписання або до оформлення договору. Повноважень ОСОБА_6 на укладення цього договору від імені інших осіб не додано, їй не належить на праві власності будинок, зазначено, що вона має право лише щодо оформлення спадщини. Отже, цей договір є нікчемним. Наданий відповідачем в якості доказу кошторис свідчить про вартість робіт, що планується виконати, це попередній розрахунок витрат. Надані відповідачем накладні взагалі незрозуміло про що свідчать. Про передачу коштів за будинок зазначено у договорі його купівлі-продажу. Позивач просить визначити їй ідеальні частки без урахування самочинного будівництва, у тому стані, який було зазначено у договорі купівлі-продажу будинку.

Відповідач в судове засідання не з`явився, представник відповідача адвокат Коваль А.М. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзивах та запереченнях на позов. Зазначив, що спірний будинок є особистою власністю відповідача, оскільки був придбаний за особисті кошти ще до укладення шлюбу із позивачкою. Доказом того, що будинок придбано відповідачем за власні кошти є договір від 16.05.2002 року. Цей договір було укладено із особами, які потім уклали договір купівлі-продажу з відповідачем, отримали від відповідача його особисті кошти для оформлення права власності на будинок. Будинок в подальшому був реконструйований та є самочинним будівництвом, його площа збільшилася, тому він не може бути поділений, оскільки старого будинку вже не існує, зазначене усвідомлює і сама позивачка. Будинок використовувався відповідачем і до шлюбу з позивачкою, що можуть підтвердити свідки. Будинок придбаний відповідачем за кошти, які були віддані попереднім власникам нерухомості до шлюбу з позивачкою, що підтверджується договором 2002 року. Пункт 4 договору від 16.05.2002 року свідчить, що передано особисті кошти відповідача в рахунок подальшого його придбання і тому будинок є особистою власністю відповідача. Знищення старого будинку та його реконструкцію, можуть підтвердити свідки, документів на підтвердження даної обставини немає.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що він знайомий ОСОБА_2 з квітня 2001 року, останній в той час один проживав в будинку АДРЕСА_1 . Зі слів відповідача йому відомо, що мати останнього купила цей будинок. Відповідач поселився у ньому в 2001 році, а позивачка з відповідачем познайомилися у 2002 році. Свідком укладення договору купівлі-продажу він не був, про обставини укладення договору йому невідомо. На фотокартках, наданих суду зображений будинок по АДРЕСА_1 , біля якого син колишнього подружжя та сам відповідач, а також позивачка. Фото приблизно 2014-2015 років, на той час подружжя спільно проживало. В період шлюбу сторін у справі над старим будинком зробили дах, площа будинку від цього не змінилася. Старий будинок і дах не руйнували, лише прибудували нежитлові приміщення. Після того, як подружжя ОСОБА_12 розлучилися, відповідач робив внутрішні роботи в будинку, ламав стіни, робив підлогу.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснив, що був знайомий із позивачкою та відповідачем. Будинок по АДРЕСА_1 був старим, складався з двох кімнат і прихожої, яка слугувала кухнею. Він був у гостях в подружжя, коли вони проживали разом, коли це було точно не пам`ятає. Будинок був перероблений у 2019-2020 роках. Залишилися три наружні стіни та стеля в одній кімнаті, за рахунок цього площа збільшилася в половину. Робилася підлога, зміцнювалися стіни. Третя кімната не зроблена, так як стара стеля. Відповідач весь ремонт робив сам. Сторони почали переобладнання будинку, коли проживали разом: добудовували дах, прибудову, зміцнювали стіни. Він не був свідком укладення договору купівлі-продажу будинку. Перший та другий фотознімок, що містяться в матеріалах справи, зроблені в період, коли подружжя проживало разом, на фото відбувається утеплення фасаду будівлі, хто саме на знімках йому не видно. На третьому фотознімку зображена ОСОБА_14 , але де і коли зроблено знімок він не може сказати.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що відповідач по справі є його братом. У жовтні 2000 року їх мати разом з ними дивилася спірний будинок, згодом в квітні 2001 році купили цей будинок за 40000,00 грн. і там почав жити відповідач. Кошти за будинок сплачувалися частинами щомісяця або відповідачем, або його матір`ю. Він іноді був свідком того, як мати передавала гроші колишньому власнику будинку, це відбувалося в м. Харків в 2001 році. Свідком укладення договору купівлі-продажу він не був. Із позивачкою відповідач познайомився в 2002-2003 роках. Спірний будинок на час придбання був маленький, на дві кімнати і кухня. У 2018 році зробили другий поверх, утеплювали фасад, робили дах. Після розлучення у 2019 році відповідач сам почав ремонтувати будинок, переплановувати, ламати стіни, укріплювати фундамент. Другого поверху будинок не має, це новий дах має такий вигляд. До будинку зроблено нежитлову прибудову та будинок утеплювався в той час, коли там ще проживала позивачка. На першому та другому фото відображено спірний будинок, коли відбувалося утеплення фасаду, тоді подружжя проживало разом, біля будинку на фото є його племінник ОСОБА_3 . На третьому фото зображена ОСОБА_14 у вікні, де воно знаходиться невідомо. Руйнування та переобладнання старого будинку робив сам відповідач. Сторонні особи лише пошкодили побутову техніку, розбили вікна та двері.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 27.07.2002 у відділі реєстрації актів громадянського стану Золочівського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис №43, розірвано рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 26.03.2018. Рішення набрало законної сили 25.04.2018 (а.с.29).

Від шлюбу у подружжя народилося двоє дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що вбачається із наданих суду копій свідоцтв про народження серія НОМЕР_2 та серія № НОМЕР_3 відповідно (а.с.12,13).

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.10.2003 року серія ВАО №053379, зареєстрованого в реєстрі за №1161, посвідченого приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Харківської області Івановим М.І., договір складений у тому, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , далі «продавець», з однієї сторони та ОСОБА_2 , далі «покупець», з другої сторони, уклали договір про те, що продавець продав а покупець купив цілий житловий будинок АДРЕСА_1 . Житловий будинок «А-1» дерев`яний, обкладений цеглою, житловою площею 12,2 кв.м, і такі будівлі і споруди: сарай «Б», льох «В», огорожа №1-2. Житловий будинок належить продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Сьомою Харківською державною нотаріальною конторою 23.09.2003 року за реєстровим №7-2573 і зареєстрованого в Дергачівському МБТІ Харківської області 08.10.2003 року за №9-957. Інвентаризаційна оцінка будинку, згідно довідки-характеристики Дергачівського МБТІ від 08.10.2003 р. №767 складає 5671,00 грн. Продаж вчинено за 4000 (чотири тисячі) грн., які одержані продавцем під час підписання цього договору. Продавець свідчить, що згаданий будинок не проданий, не подарований, не заставлений, в спорі і під забороною не перебуває (а.с.30).

Житловий будинок «А-1» по АДРЕСА_1 має загальну площу 30,9 кв.м., житлову 12,2 кв.м., одноповерховий, складається із таких приміщень: кухня площею 10,3 кв.м.; житлова кімната 12,2 кв.м.; сіни 8,10 кв.м., що вбачається із наданих суду копій експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку, поетажного плану та плану земельної ділянки, виготовлених з матеріалів інвентаризаційної справи №1283 (а.с.31, 32, 33).

Відповідно до інформації КП «Архітектурно-інвентаризаційне бюро Золочівської селищної ради» №46 від 19.02.2021 станом на 31.12.2012 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві приватної власності в цілій частині за ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу від 14.10.2003, посвідченого приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Харківської області Івановим М.І., реєстровий №1161. Реєстрація здійснена Дергачівським МБТІ 02.06.2004 у реєстрову книгу №9 реєстровий №957. До відомостей Реєстру прав власності на нерухоме майно даний будинок не внесено. 19.02.2021 на замовлення ОСОБА_1 у присутності довіреної особи ОСОБА_15 здійснено вихід техніка з метою обстеження житлового будинку, розташованого за вищевказаною адресою. Власник будинку не надав доступ для проведення інвентаризації. Візуально встановлено факт реконструкції житлового будинку. Відомості про дозвільну документацію на проведення відповідних робіт відсутні (а.с.135).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо житлового будинку АДРЕСА_1 , сформованої 04.03.2021, вбачається, що у Реєстрі прав власності на нерухоме майно відомості щодо даного житлового будинку відсутні, на підставі ухвали Золочівського районного суду Харківської області від 27.10.2020 у справі №622/1011/20 державним реєстратором Дергачівської РДА Харківської області Пономарьовою І.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54908076 від 02.11.2020, вид обтяження: заборона не нерухоме майно, номер запису про обтяження: 38968177 (а.с.169).

Згідно із пунктом 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України), з врахуванням відповідних положень ЦК України, цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З урахуванням зазначених правових норм порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 24 КпШС України встановлено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до статті 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Частиною першою статті 29 КпШС України передбачено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення закріплені у статтях 60, 70 СК України та статті 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною четвертою статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частин першої, другої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).

Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч. 1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України).

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі 3235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі 3404/1515/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження 14-325цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, слід зауважити, що задля визнання майна особистою власністю подружжя, таке майно має бути придбаним одним із подружжя за рахунок особистих коштів, які є об`єктом роздільної власності подружжя.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст.13 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На переконання суду, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що придбаний спірний будинок був набутий ним особисто до шлюбу за його власні кошти.

Наданий відповідачем договір від 16.05.2002 року, укладений між ОСОБА_16 і ОСОБА_2 не є належним та допустимим доказом придбання у власність відповідачем спірного будинку до укладення шлюбу із позивачкою та за особисті кошти.

Так, згідно наданого відповідачем договору від 16.05.2002, укладеного між ОСОБА_16 , яка діє від себе особисто та в інтересах ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , з одного боку, далі «сторона 1» та ОСОБА_2 , з іншого боку, далі «сторона 2», не вбачається хто є власником будинку АДРЕСА_1 , та на яких підставах «сторона 1» розпоряджається спірним будинком. Крім цього договір містить лише посилання на дію, та настання наслідків цієї дії, яка відбудеться в майбутньому, а саме оформлення спадкових прав на будинок, укладення договору купівлі-продажу будинку та передача грошових коштів в рахунок оплати за будинок в майбутньому. На момент укладення цього договору «сторона 1» не мала ніяких прав розпоряджатися будинком АДРЕСА_1 .

Надана відповідачем письмова заява ОСОБА_6 стосовно обставин продажу спірного будинку судом також не може бути прийнята до уваги в якості доказу його придбання відповідачем за особисті кошти до укладення шлюбу із позивачкою, оскільки ОСОБА_6 в судовому засіданні не була допитана в якості свідка, викладене в заяві не узгоджується із іншими доказами у справі, зокрема, із відомостями, які містяться в договорі купівлі-продажу спірного житлового будинку.

Так, в нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу від 14.10.2003 року зазначено про одержання продавцем коштів на продаж спірного будинку під час підписання цього договору. Даний договір є чинним, недійсним не визнавався.

Допитані в судовому засіданні свідки пояснили, що вони не були свідками укладання договору купівлі-продажу спірного будинку, крім того, пояснили, що перебудова будинку здійснювалася у тому числі і в період шлюбу сторін.

Долучені відповідачем до матеріалів справи копії кошторису №54 від 12.07.2018, видаткових накладних №158 від 17.12.2018, №10 від 06.02.2019, №14 від 11.02.2019 та №19 від 15.02.2019 не свідчать про те, що вказані в кошторисі роботи були виконані, а видаткові накладні на будівельні матеріали неможливо однозначно ідентифікувати, оскільки дозвільна документація на проведення відповідних робіт відсутня. Отже, дані документи не можуть прийняті судом в якості доказу проведення реконструкції спірного будинку, у тому числі, після розірвання шлюбу між сторонами.

Вказане свідчить про не спростування відповідачем презумпції спільної сумісної власності подружжя та відсутності підстав для визнання спірного будинку таким, що придбаний відповідачем за власні кошти.

Відповідач заперечував проти визнання права власності на 1/2 частину спірного будинку в порядку поділу спільного майна подружжя у зв`язку із тим, що даний будинок на даний час є самочинним будівництвом.

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між подружжям (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13).

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми, самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Під час розгляду справи встановлено, що будинок придбаний у 2003 році ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, набутий у шлюбі з ОСОБА_1 .

Станом на час припинення сторонами шлюбних відносин, та як підтверджується інформацією КП «АІБ Золочівської селищної ради», будинок візуально має ознаки реконструкції. Відомості про дозвільну документацію на проведення відповідних робіт відсутні.

Проте належних та допустимих доказів щодо стану спірного будинку на час розгляду справи сторонами не надано.

У зв`язку з чим, суд приходить до висновку про доцільність поділу вищезазначеного майна, щляхом визнання в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності в рівних частинах, по 1/2 кожному, житлового будинку літ." А-1", загальною площею 30,9 кв. м, житловою площею 12,2 кв. м, будівлі та споруди : сараю літ. "Б", льоху літ. "В", огорожі №1-2, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , без урахування самочинного будівництва.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 78, 81, 89, 141, 263, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя, задовольнити.

Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку літ." А-1", загальною площею 30,9 кв. м, житловою площею 12,2 кв. м, будівлі та споруди : сараю літ. "Б", льоху літ. "В", огорожі №1-2, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , без урахування самочинного будівництва.

Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку літ." А-1", загальною площею 30,9 кв. м, житловою площею 12,2 кв. м, будівлі та споруди : сараю літ. "Б", льоху літ. "В", огорожі №1-2, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , без урахування самочинного будівництва.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Золочівський районний суд Харківської області шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , рнокпп НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рнокпп НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлено 10.06.2021.

Суддя О. В.Чернова