Постанова

Іменем України

01 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 755/11600/18

провадження № 61-15832св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка подавала апеляційну скаргу- ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року у складі судді Гончарука В. П. та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Нежури В. А., Березовенко Р. В., Лівінського С. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 23 липня 2016 року між нею та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого вона передала ОСОБА_2 200 000 доларів США, що підтверджується розпискою, складеною власноручно відповідачем, у якій останній зобов`язався повернути борг 23 липня 2018 року.

Вказувала, що свого зобов`язання відповідач не виконав і борг не повернув.

Враховуючи вищевикладене ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь борг в сумі 5 350 000 грн, а також понесені судові витрати по справі.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 23 липня 2016 року в розмірі 200 000 доларів США, що в еквіваленті за курсом Національного банку України станом на 31 липня 2018 року складає 5 350 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_2 отримав в борг у ОСОБА_1 кошти в розмірі 200 000 доларів США за розпискою від 23 липня 2016 року із терміном повернення до 23 липня 2018 року, у зазначений строк суму позики не повернув, тому ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України станом на день звернення з позовом.

Постановою Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року залишено без змін.

Закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року.

Постановою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року касаційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходив із того, що під час апеляційного перегляду рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року апеляційний суд не звернув уваги на розбіжності між встановленими місцевим судом обставинами щодо виниклих між сторонами правовідносин на підставі договору позики від 23 липня 2016 року та наявною у матеріалах справи розпискою від 23 липня 2017 року, на підставі якої було стягнуто грошові кошти з відповідача.

Постановою Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року змінено, зазначено в резолютивній частині рішення дату складання договору позики та боргової розписки 23 липня 2017 року.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року закрито.

Судове рішення апеляційного суд мотивовано тим, що зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що предметом позову є стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на підставі договору позики, на підтвердження укладення якого нею було надано копію розписки від 23 липня 2017 року, що свідчить про наявність боргових зобов`язань саме за вказаною розпискою, які також підтверджуються іншими письмовими доказами, наявними у матеріалах справи, серед яких ухвала про відкриття провадження від 10 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання договору позики від 23 липня 2017 року удаваним правочином та про визнання правочину недійсним, натомість місцевий суд, вірно встановивши природу правовідносин, які виникли між сторонами, не врахував, що зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 виникли саме із вказаної боргової розписки, а не з розписки від 23 липня 2016 року, як зазначено у позовній заяві, тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині дати складання боргової розписки.

Закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що останнім не було надано доказів того, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції було вирішено питання щодо його прав, інтересів та (або) обов`язків.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У жовтні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 .

Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц, провадження № 61-20376св18, від 26 лютого 2020 року у справі № 755/11600/18, провадження № 61?15172св19, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16-ц, провадження № 61-42076св18, від 05 вересня 2018 року у справі № 367/7135/16-ц, провадження № 61-16275св18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Узагальнені доводи касаційної скарги зводяться до того, що, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач вказувала, що між нею та ним 23 липня 2016 року було укладено договір позики, за умовами якого вона передала йому 200 000 доларів США строком до 23 липня 2018 року, що підтверджується розпискою. Проте, до позовної заяви ОСОБА_1 було додано розписку від 23 липня 2017 року.

Також зазначає, що суд апеляційної інстанції, встановлюючи існування між сторонами правовідносин за договором позики від 23 липня 2017 року, самостійно змінив підстави позову позивача, на що не мав права.

Вказує, що суд апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду вказаної справи вийшов за межі заявлених у суді першої інстанції позовних вимог, що в свою чергу призвело до ухвалення незаконного судового рішення. Посилається на те, що зміна судом апеляційної інстанції мотивувальної та резолютивної частин судового рішення суду першої інстанції відбулась не через порушення норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, а через допущення позивачем помилки у позовній заяві.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , у якому вказано, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27 липня 2017 року ОСОБА_2 склав розписку, згідно з якою отримав безпосередньо від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 200 000 доларів США, які зобов`язався повернути 23 липня 2018 року.

Грошові кошти за вказаною розпискою ОСОБА_2 не повернув.

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 28 лютого 2019 року № 25484/25484/18-32, проведеного в рамках кримінальної справи, відповідно до якого підпис від імені ОСОБА_2 у борговій розписці від 23 липня 2017 року виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів; рукописний текст а також підпис від імені ОСОБА_2 у борговій розписці від 23 липня 2017 року виконано ОСОБА_2 (а. с. 166-188, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК Українина підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_5 вказувала, що 23 липня 2016 року між нею та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого вона передала ОСОБА_2 200 000 доларів США, проте до позовної заяви нею було додано розписку від 23 липня 2017 року.

Колегія суддів Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року, скасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, наголошувала на тому, що під час апеляційного перегляду рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року апеляційний суд не звернув уваги на розбіжності між встановленими місцевим судом обставинами щодо виниклих між сторонами правовідносин на підставі договору позики від 23 липня 2016 року та наявною у матеріалах справи розпискою від 23 липня 2017 року, на підставі якої було стягнуто грошові кошти з відповідача.

Ухвалюючи оскаржуване заявником судове рішення та виконуючи вказівки Верховного Суду, апеляційний суд встановив, що зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що предметом позову є стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на підставі договору позики, на підтвердження укладення якого нею було надано копію розписки від 23 липня 2017 року, що свідчить про наявність боргових зобов`язань саме за вказаною розпискою, які також підтверджуються іншими письмовими доказами, наявними у матеріалах справи, серед яких ухвала про відкриття провадження від 10 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання договору позики від 23 липня 2017 року удаваним правочином та про визнання правочину недійсним.

Крім того, в судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 наголосив на тому, що в тексті позовної заяви дата складання боргової розписки помилково зазначена 23 липня 2016 року замість 23 липня 2017 року.

Апеляційний суд виходив із того, що місцевий суд, вірно встановивши природу правовідносин, які виникли між сторонами, не врахував, що зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 виникли з договору позики від 23 липня 2017 року на підтвердження укладення якого було видано розписку, а не з договору позики від 23 липня 2016 року, як зазначено у позовній заяві, тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині дати складання боргової розписки.

При цьому, оскільки грошові кошти повернуті не було, апеляційний суд в іншій частині рішення місцевого суду залишив без змін.

Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, враховуючи вищевказані процесуальні норми, слід зазначити, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Як на доказ виникнення боргових зобов`язань у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , остання до позовної заяви додала розписку від 23 липня 2017 року, із якої вбачається що відповідач отримав від неї грошові кошти у розмірі 200 000 доларів США та зобов`язався їх повернути до 23 липня 2018 року.

Наведене також було підтверджено у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції й наголошено на тому, що саме на підставі вказаної розписки позивач звернувся до суду із вказаним позовом, а дата розписки, яка зазначена у позовній заяві, є помилкою.

Відповідно пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення місцевого суду в частині дати складання боргової розписки, з урахуванням поданих сторонами доказів та наданих пояснень, дійшов обґрунтованого висновку, що правовідносини між сторонами виникли безпосередньо на підставі розписки від 23 липня 2017 року, а не як помилково зазначено у позовній заяві - 23 липня 2016 року.

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що з нього було стягнуто грошові кошти за договором позики, умови якого не були предметом розгляду даної справи, не можуть бути прийняті судом, оскільки, як зазначалось вище, обставини щодо виникнення боргових зобов`язань у сукупності із наявними у справі доказами свідчать, що саме на підставі невиконання відповідачем умов договору позики від 23 липня 2017 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, натомість відповідач, всупереч положенням частин першої, третьої статті 12 ЦПК України та частини першої статті 81 ЦПК України, не надав суду доказів укладення між сторонами договору позики від 23 липня 2016 року.

Також не можуть бути прийняті доводи заявника про зміну апеляційним судом предмету та підстав позову з огляду на таке.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

При визначенні підстави позову, як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Звертаючись до суду, позивач на обґрунтування позову зазначала наявність у ОСОБА_2 перед нею боргових зобов`язань, що підтверджується доданою до позовної заяви розпискою про отримання грошових коштів. Вказані обставини були належним чином досліджені судами попередніх інстанцій, а апеляційним судом було змінено лише дату складання боргової розписки, яка була помилково зазначена у позовній заяві.

Посилання заявника на те, що апеляційним судом, під час розгляду справи не було враховано висновки, які викладені в наведених ним постановах Верховного Суду, не можуть бути прийняті судом, оскільки судові рішення, які ухвалені у вказаній справі, не суперечать висновкам, які наведені у вказаних постановах.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року у незміненій частині та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян