Дата документу 25.05.2021
Справа № 937/9740/20
Провадження № 2/937/1192/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2021 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді: Іваненко О.В.,

за участю секретаря: Захарової І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що вона ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ), народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Мелітополь Запорізької області. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько ОСОБА_4 . Після смерті батька відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме на 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_4 спадкоємцями першої черги за законом є вона та ОСОБА_2 , як діти померлого. Вона скористувалася своїм правом на прийняття спадщини і не заявляла про відмову від неї. Вона прийняла спадщину після смерті батька фактом її постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Починаючи з 1973 року і до дня своєї смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , її батько ОСОБА_4 постійно проживав в житловому будинку АДРЕСА_1 . Вона зареєстрована і також постійно проживала в вищезазначеному житловому будинку. Відповідно в порядку спадкування за законом вона має право на 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Її брат ОСОБА_2 спадщину після смерті батька не приймав і не претендує на неї. Вона звернулася до приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Бєднової Н.В. з питання оформлення спадщини на майно, яке залишилося після смерті батька. Але при цьому їй було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину з наступних підстав: місце її реєстрації не співпадає з місцем реєстрації батька (спадкодавця); відсутній оригінал правовстановлюючого документа на житловий будинок. Після смерті батька серед усіх наявних документів вона знайшла лише ксерокопію свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.10.1996 року, р.№ 2-2610. В зв`язку з цим вона вимушена звернутися до суду з позовом, та просить суд встановити факт її, ОСОБА_1 , постійного проживання разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час відкриття спадщини та визнати за нею в порядку спадкування право власності на 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

В судове засідання позивач не з`явилася, але надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує в повному обсязі.

Відповідача в судове засідання не з`явився, але від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно ч.1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України , у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ), є рідною донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 , копією свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_2 (а.с.11-12).

Так ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивача, ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 (а.с.13).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме на 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , які належали йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.10.1996 року, р.№ 2-2610, посвідченого державним нотаріусом Мелітопольської державної нотаріальної контори Лайзорік О.Ф. (а.с.14).

Згідно ч.1 ст.1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно ч.1 ст. 1222 ЦПК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно ст. 1261 ЦПК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Судом згідно матеріалів справи та позову було встановлено, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 є його діти позивач ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_2 .

Так позивач ОСОБА_1 , як донька померлого ОСОБА_4 та спадкоємиця за законом, звернулась до приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Бєднової Н.В. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом та була заведена спадкова справа, що підтверджується витягом зі спадкового реєстру та копією спадкової справи. Відповідач ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини не звертався. (а.с.19).

Згідно постанови приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Бєднової Н.В. від 22.12.2020р. про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_1 було відмовлено, у зв`язку з тим, що місце реєстрації спадкоємиці ОСОБА_1 не співпадає з місцем реєстрації спадкодавця ОСОБА_4 , та відсутній оригінал правовстановлюючого документа на житловий будинок (а.с.20).

Згідно ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно вимог ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Так, згідно довідки голови квартального комітету від 09.12.2020 року, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 разом із спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешкали разом за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15).

Пунктом 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 передбачено, що у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання із спадкодавцем, доказом постійного проживання з ним можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правлінні житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядуванні про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Відповідно до абзацу 3 частини другої ст.331 ЦК якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При розгляді справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Згідно п.3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи викладене, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд дійшов до висновку про те, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємицею за законом, мешкала разом із спадкодавцем, з заявою про відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталася, на даний час вона у зв`язку із тим, що відсутній оригінал правовстановлюючого документа спадкодавця ОСОБА_4 на житловий будинок, а саме свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.10.1996 року, р.№ 2-2610, а тому вона не має можливості отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом, однак має бажання прийняти спадщину, проживала разом із спадкодавцем на день смерті, відповідач проти задоволення позовних вимог не заперечує, а тому суд вважає за необхідне встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 із спадкодавцем ОСОБА_4 та визнати за позивачем право власності на спадкове майно за законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, а може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 131, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст. ст. 1216-1270 ЦК України, суд, Пленумом ВСУ, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити повністю.

Встановити факт, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 (і.н. НОМЕР_4 ), яка мешкає: АДРЕСА_1 , постійно проживала разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 на час відкриття спадщини.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 (і.н. НОМЕР_4 ), яка мешкає: АДРЕСА_1 , право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Мелітопольського

міськрайонного суду О. В. Іваненко