Дата документу 22.01.2021
Справа № 334/5022/20
Провадження № 2/334/688/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2021 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Фетісова М.В., за участю секретаря судового засідання Косаренко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Запоріжжі у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та про зняття з реєстрації місця проживання,

за участю: позивачки ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача - адвоката Леус Г.О.,-

встановив:

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначила, що вона є власницею вищевказаного житлового будинку. В якому зареєстрований але фактично з жовтня 2017 року не мешкає відповідач. ОСОБА_2 будь-яких особистих речей, предметів побуту у будинку не має, не сплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні житла. У зв`язку з тим, що у належному позивачці житловому будинку зареєстрований відповідач, остання позбавлена можливості у повному обсязі розпоряджатися своїм майном.

05.11.2020 представник відповідача - адвокат Марчевський Д.І. подав відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову. Відзив обґрунтував тим, що частина житлового будинку АДРЕСА_1 була придбана за час перебування сторін у шлюбі, а відтак він є співвласником зазначеного майна та не може тути позбавлений права користування будинком. В свою чергу позивачкою доказів придбання вказаного житла за свої особисті кошти, а тому і належності тільки їй цього майна, як того вимагають норми чинного законодавства, надано не було. До того ж, позивачка з позовом до суду про визнання права власності на вказаний житловий будинок не зверталась.

09.12.2020 від позивачки надійшла відповідь на відзив, у якій вона заперечує проти відзову та просить позов задовольнити, посилаючись на те, що відповідач з жовтня 2017 року без поважних причин не сплачує за комунальні послуги, вона є багатодітною матір`ю, а у зв`язку з наявністю заборгованості за комунальні послуги, її можуть позбавити відповідних соціальних пільг. До того ж, на виконанні у Дніпровському відділі ДВС м. Запоріжжя перебуває виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по аліментам у сумі 98997,07 грн., стягнутих рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя (справа №334/1732/18). Також Дніпровським відділом поліції ГУНП в Запорізькій області 18.08.2020 було порушено кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 000247 за ч. 1 ст.164 КК України «Ухилення від сплати аліментів на утримання дітей».

Ухвалою від 21.09.2020 відкрито провадження по справі.

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі.

Представник позивачки - адвокат Александров О.О. в судове засідання не з`явився. В судовому засіданні 09.12.2020 позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у відповіді на відзив. Додав, що відповідач має заборгованість по аліментам, частину з яких позивачка мала б віддавати за спожитті комунальні послуги. Крім того, в будинку де позивачка мешкає разом з дітьми, наявні лічильники споживання комунальних послуг, за якими остання сплачує вартість отриманих послуг.

Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позову, посилаючись на обставини, викладені у відзові на позов. Суду пояснив, що в подальшому він має намір звернутись до суду з позовом про поділ майна подружжя, про що попереджав позивачку. Спірний житловий будинок він будував за власні кошти для сім`ї.

Представник відповідача - адвокат Леус Г.О. в судовому засіданні заперечувала проти позову та просила відмовити в його задоволенні посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Суду пояснила, що частину житлового будинку АДРЕСА_1 було придбано подружжям ОСОБА_1 під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Подружжя під час перебування у шлюбі за сімейні кошти придбало 11/25 частин вказаного житлового будинку шляхом укладення 20.08.2004 року договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. (зареєстровано в реєстрі за № 3035). Хоча придбана частина житлового будинку і була оформлена на позивачку ОСОБА_1 фактично житло було придбано за кошти сім`ї.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, що вона є сусідкою позивачки. У спірному будинку відповідач не проживає протягом останніх трьох років. У будинку мешкає лише позивачка разом зі своїми дітьми.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою позивачки, мешкає у будинку поруч останні два роки. З відповідачем не знайома взагалі, ніколи за адресою мешкання позивачки останнього не бачила.

Вислухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступних висновків.

Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом встановлено, а також визнається сторонами у заявах по суті спору, що останні перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого 20.08.2004, позивачка ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20.08.2004 (зареєстровано в реєстрі за № 3035), посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли Іриною Іванівною, ОСОБА_1 набула право власності на 11/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією вказаного договору купівлі-продажу, витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів.

Станом на час розгляду справи, шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Також позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 1/5 частина житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування (зареєстрованого в реєстрі за № 782), посвідченого 04.07.2011 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Саламатовою Мариною Володимирівною.

Загалом позивачці ОСОБА_1 на праві власності належить 16/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 222850516 від 07.09.2020, копію якої долучено до матеріалів справи.

Згідно довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 15.09.2020 ОСОБА_2 з 14.07.2007 року зареєстрований у вказаному житловому будинку по теперішній час.

Факт реєстрації відповідача за вказаною адресою підтверджується також долученою позивачкою Довідкою № 22 голови квартального комітету №69 м. Запоріжжя від 03.09.2020.

Позивачка заявляє позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування вищезазначеним житлом, посилаючись на положення ст. 391 ЦК України, ст. 71, 72 ЖК УРСР, та обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідач не належить наразі до членів її родини і з жовтня 2017 року не проживає у вказаному житловому будинку.

Факт не проживання у будинку відповідач не заперечує.

Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже,члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК), і таким законом є не ЖК України, а норми, передбачені главою 32 ЦК України.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Судом встановлено, що частина житлового будинку АДРЕСА_1 була придбана у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, ст.60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

На час вирішення спору у суді презумпція спільності права власності на вказану квартиру позивачкою не спростована.

Згідно зі ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Сторонами у справі не заперечується того факту, що частина спірного житлового будинку була придбана ними під час шлюбу, отже у відповідності до ст. 60 СК України, була набута подружжям у спільну сумісну власність. Частина 2 ст. 405 ЦК України не передбачає можливості позбавлення права користування житлом особи, яка є її співвласником, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про припинення права власності відповідача на вказану частину житлового будинку.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Судом встановлено, що 11/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном, набутим сторонами у шлюбі, отже, відповідач є співвласником вказаної частини житлового будинку.

Частинами першою, другою та третьою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника; визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач відсутній в будинку за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчать про відмову його від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього.

Сам факт незвернення ОСОБА_2 до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує припинення права власності на спільну сумісну власність.

Висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.02.2018 у справі № 647/1683/15-ц (провадження № 61-4509св18), яка відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України має бути врахована судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивачку.

Керуючись ст. 3, 4, 10, 11, 76-81, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та про зняття з реєстрації місця проживання - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складене 27.01.2021.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя: