КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня2021 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Березовенко Р.В., Лапчевська О.Ф.,

секретар Рудик О.Л.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 серпня 2019 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому зазначено, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості, тому просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 8 134,13 дол. США, що за курсом 27,76 відповідно до розпорядження НБУ від 20.11.2018 складає 225 803,45 грн.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 11.12.2007 р. між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № К3М0АЕ000013090, відповідно до умов якого банк надав відповідачу на кредит в розмірі 17 738,30 дол. США з кінцевим терміном повернення до 10.12.2012, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором.

Згідно умов договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця, в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж), для погашення заборгованості, яка складається з заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов договору.

Відповідно до умов договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, які розраховані від суми непогашеної заборгованості.

Позивач посилався на те, що відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 20.11.2018 має прострочену заборгованість в сумі 50 300,00 дол. США, що складається з заборгованості за кредитом в розмірі 8 134,13 дол. США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 1 442,85 дол. США, заборгованості по комісії в розмірі 590,72 дол. США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором - 40 132,86 дол. США (а.с. 3-4зв.).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20.08.2019 у задоволенні позову відмовлено (а.с. 32-36).

В апеляційній скарзі, АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права просить скасувати рішення та постановити нове, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі. Зазначає, що ОСОБА_1 певний час систематично виконував зобов`язання по зазначеній кредитній угоді, та частково сплачував заборгованість за договором № К3М0АЕ000013090 від 11.12.2007. Крім того, виписка з банківського рахунку містить інформацію про надходження коштів за кредитним договором, що підтверджує отримання відповідачем грошових коштів у банківській установі.

Також, відповідачем не спростовано факт отримання кредитних коштів та наявності заборгованості за кредитним договором, підпис позичальника у кредитному договорі не оскаржена, тому договір є дійсним, який виконувався ОСОБА_1 до квітня 2010 року (а.с. 45-48).

06.04.2021 ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому звертається увага на те, що позовна заява була подана з пропуском строку позовної давності, виходячи з того, що договір укладено на строк до 10.12.2012, а позивач звернувся до суду з даним позовом у грудні 2018 року.

Крім того, надані документи до апеляційної скарги не були досліджені в суді першої інстанції та не надавалась їм оцінка, тому не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції до уваги. Надані роздруківки не є документами в юридичному сенсі, оскільки не мають жодного підпису, печатки, а тому не мають сили (а.с. 77-85).

21.05.2021 банком подано відповідь на відзив, в якому вказується, що у відзиві на апеляційну скаргу відповідачем не заперечується факт підписання договору та отримання коштів.

Також зазначено, що посилання сторони про те, що відповідачем не було заявлено про строки позовної давності в суді першої інстанції, оскільки його не було викликано в судове засідання не заслуговують на увагу, оскільки справа розглядалась за правилами спрощеного провадження без виклику сторін, відповідачу направлялись ухвала про відкриття провадження та копія позовної заяви, однак заяви про застосування строку позовної давності ОСОБА_1 подано не було. Тому подана заява про застосування строків позовної давності до суду апеляційної інстанції не підлягає задоволенню, оскільки подана з пропуском відповідних строків.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заперечувала проти поданої апеляційної скарги та просила її відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказі на підтвердження видачі кредиту, тому відсутні підстави вважати про наявність заборгованості відповідача перед позивачем.

Але погодитись із такими висновками в повному обсязі не можливо з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.12.2007 між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № К3М0АЕ000013090, відповідно до якого банк зобов`язався надати останньому кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 11.12.2007 до 10.12.2012 включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 17 738,30 дол. США на купівлю автомобіля (споживчі цілі), а також у розмірі 6,74 дол. США для оплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень шляхом перерахування відповідно до п.1.2, на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ № К3М0АЕ000013090 від 11.12.2007, договором особистого страхування № К3М0АЕ000013090 від 11.12.2007 на строк до 10.12.2008 в сумі 910,40 дол. США, а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 357,35 дол. США та у розмірі 4552,01 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% річних на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п.6.2 даного договору.

Ці обставини підтверджуються підписаним ОСОБА_1 кредитним договором, розрахунком заборгованості, з якого вбачається, що відповідач певний час систематично виконував зобов`язання по зазначеній кредитній угоді, випискою з рахунку за період з 01.01.2007 по 24.02.2021, та останнім не заперечувались такі обставини під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Крім того, підтвердженням факту укладання кредитного договору та неналежного виконання зобов`язання за цим договором є заява про застосування строку позовної давності, і тому висновок суду першої інстанції про недоведеність отримання ОСОБА_1 кредитних коштів є помилковим.

Згідно з положенням ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення ч. 3 ст. 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Відповідачем, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, однак з таким клопотанням банк не погоджується з огляду на те, що таке клопотання має бути подано до ухвалення судом рішення, що ОСОБА_1 зроблено не було.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи проводився в суді першої інстанції без виклику сторін, за наявними в матеріалах справи доказами, про що повідомлялось учасників справи, однак, конверт з копією ухвали про відкриття провадження та копією позовної заяви, що направлялися ОСОБА_1 , повернувся з поштовою відміткою за закінченням встановленого строку зберігання (а.с. 23-24, 27).

З наведеного можна зробити висновок, що ОСОБА_1 не був обізнаний про розгляд спору, що виник між ним та банком, в суді першої інстанції, оскільки відповідно до ст. 128 ЦПК України, не був належним чином повідомлений, тому був позбавлений права на висловлення своєї думки щодо даного позову. Однак, таким правом він скористався в суді апеляційної інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений про розгляд справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 200/11343/14-ц.

Отже, кредитний договір було укладено на строк з 11.12.2007 до 10.12.2012 включно, останній платіж відбувся в 2010 році, про що відповідачем зазначається у своєму відзиві на апеляційну скаргу, банк звернувся з позовом до суду першої інстанції 21.12.2018.

За приписами ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення строків позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статях 252-255 ЦК України.

При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати право в примусовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що з моменту останнього платежу у 2010 році по листопад 2018 рік, банком не вчинялись дії щодо захисту свого порушеного права в тому числі і шляхом звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Таким чином, встановивши наявність заборгованості відповідача з кредитним договором № К3М0АЕ000013090 від 11.12.2007, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Понесені заявником судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 серпня 2019 року скасувати.

Постановити нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови виготовлено 01 червня 2021 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська