Номер провадження: 22-ц/813/1409/21
Номер справи місцевого суду: 515/1340/19
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сіваченко Д.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 26 травня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

28 серпня 2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 172 від 11.04.2017 р. на ім`я ОСОБА_2 на спадкове майно у вигляді 4/9 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом як спадкоємця першої черги спадкування на спадкове майно у вигляді 4/9 частини квартири за зазначеною адресою, посилаючись на наступні обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , після смерті якого залишилося спадкове майно, а саме: 4/9 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка площею 7,57 га, кадастровий номер :01:001:1038, яка розташована на території Струмківської сільської ради Татарбунарського району Одеської області.

У спадкодавця є два спадкоємця син ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_4 . Він, як спадкоємець, який бажав прийняти спадщину за законом, в межах шестимісячного строку подав заяву щодо прийняття спадщини до Саратської районної державної нотаріальної контори Одеської області, але отримав відмову з причин того, що потрібно в заяві про прийняття спадщини посвідчити підпис нотаріально, а також, що за життя його батько уклав заповіт на все майно на користь його сестри ОСОБА_2 , тому саме їй будуть видаватись 2 свідоцтва про спадщину за заповітом, а не за законом на спадкове майно. У подальшому він посвідчив свій підпис у нотаріуса та направив заяву нотаріусу.

Однак знову отримав відмову у зв`язку з тим, що нотаріусом видані свідоцтва лише відповідачу на підставі заповіту. Спадкодавець за життя уклав три заповіти щодо належного майна, яке складається із 4/9 частин квартири та земельної ділянки 7,57 га.

Перший заповіт №291 від 02.02.2006р. його батько ОСОБА_3 уклав на ім`я відповідача ОСОБА_2 , яким заповів їй усе майно, яке буде належати йому на день його смерті.

Другий заповіт №1860 від 30.06.2010р. його батько уклав на ім`я свого двоюрідного брата ОСОБА_5 щодо розпорядження частиною майна, а саме земельною ділянкою площею 7,57 га.

Третій заповіт №825 від 25.06.2016р. батько уклав знову на ім`я ОСОБА_2 щодо розпорядження частиною майна, а саме земельною ділянкою 7,57 га.

Заповіт було укладено у червні 2016 року, а в серпні того ж року батько помер.

Зазначав, що його батько якщо і укладав заповіти, то лише не усвідомлюючи та не розуміючи свої дії, так як з 2008р. перебував на «Д» обліку у лікарі-нарколога і помер з діагнозом енцефалопатія. Він зловживав алкоголем все своє життя.

19 жовтня 2005 року Татарбунарським районним судом Одеської області прийнято рішення, яким його покійного батька було позбавлено батьківських прав відносно нього.

Вважав, що відповідачем незаконно отримано спірне свідоцтво на спадщину №172 від 11.04.2017р. на підставі заповіту від 02.02.2006 р. на спадкове майно у вигляді 4/9 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , так як останнім заповітом від 25.06.2016р. було визначено, що до відповідача за заповітом може перейти лише земельна ділянка.

Тому саме йому повинна належати 4/9 частин квартири як спадкоємцю, який прийняв спадщину за законом, але наявність спірного свідоцтва про спадщину унеможливлює реалізувати його спадкові права, тому воно повинно бути скасовано судом.

Позиція сторони відповідача у справі.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що державний нотаріус Саратського нотаріального округу Одеської області Колісник Д.Ю. вірно видав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_2 на 4/9 частин квартири АДРЕСА_2 на підставі заповіту № 2914 від 02.02.2006 р., складеного ОСОБА_3 , яким заповів їй все своє майно. Своїм першим заповітом спадкодавець ОСОБА_3 заповів все своє майно, яке складається з земельної ділянки площею 7,57 га та 4/9 частин вищезазначеної квартири ОСОБА_2 , далі в нього виникла воля заповісти земельну ділянку іншій особі, внаслідок чого він склав другий заповіт. Третім заповітом він заповів земельну ділянку знову ОСОБА_2 . Тобто з приводу подальшого спадкування 4/9 частин квартири ОСОБА_2 воля спадкодавця не змінювалась, отже нотаріус видав по першому заповіту та по третьому, які обидва чинні згідно спадкового реєстру, правомірно. Також зазначав, що навіть у разі визнання судом недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, то за позивачем не можливо визнати право власності на 4/9 частин квартири, що належала спадкодавцю, оскільки позивач та відповідач є спадкоємцями першої черги за законом, так як є діти спадкодавця та обидва в шестимісячний строк звернулись до нотаріуса, а отже за законом мають рівні права. Тому вважає що необхідно відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 26 травня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги його доводи позовної заяви.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, діючи виключно у спосіб, визначений законами України (ч.2 ст.19 Конституції України та ст.4 ЦПК України).

Стаття 10 та ч. 1 ст.60 ЦПК України зобов`язують кожну сторону (якою відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК України є позивач та відповідач) довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків звільнення від доказування відповідно до ст.61 ЦПК України. При цьому суд сприяє повному і всебічному з`ясуванню всіх обставин справи.

Копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 підтверджується, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Татарбунари Одеської області (а.с.8).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця (ч.2 ст.1220 ЦК України).

В силу ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За відсутності заповіту спадкування здійснюється особами, зазначеними в ст.ст.1261-1265 ЦК України.

З оглянутих та досліджених при судовому розгляді даної цивільної справи матеріалів спадкової справи № 41/2017, яка була відкрита після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , та які містяться у матеріалах цивільної справи №515/1144/17 у Татарбунарському районному суді Одеської області у належних копіях, посвідчених Саратською районною державною нотаріальною конторою, встановлено, що згідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/ спадкові договори) № 4678263 від 16.02.2017р. у спадковому реєстрі знайдено інформацію про заповіти, посвідчені від 02.02.2006р, від 30.06.2010р. та від 25.06.2016 р., заповідачем вказаний ОСОБА_3 .

Судом першої інстанції вірно встановлено, що заповітом від 02.02.2006р. спадкодавець ОСОБА_3 все належне йому майно, а також все те, що буде йому належати на день смерті, заповів відповідачу ОСОБА_2 (своїй дочці).

Окрім цього, заповідальним розпорядженням від 25.06.2016р. належну йому земельну ділянку площею 7,57 га, що розташована на території Струмківської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, ОСОБА_3 заповів також ОСОБА_2 .

Згідно ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1234 ЦК України право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представників не допускається.

11 квітня 2017 року відповідачу видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, розташовану на території Струмківської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, масив № НОМЕР_2 , ділянка № НОМЕР_3 , площею 7,57 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:001:1038, та на 4/9 часток квартири АДРЕСА_2 .

За змістом ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Так, порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано ст.1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Як випливає зі змісту вищенаведених норм права та висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, сформульованого у постанові від 14. 11.2018 р. у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) "у ст.1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказана лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо".

За нормами ст.66 Закону України "Про нотаріат" спадкоємець має право одержати свідоцтво про право на спадщину.

В п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 р. № 7 зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Як вбачається із роз`яснень, викладених в п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008р. "Про судову практику у справах про спадкування", відповідно до ст.1301ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

За змістом п.п 214, 216 Розділу 22 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 р. № 20/5, чинній на час видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину, визначено, що нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом шляхом витребування відповідних доказів перевіряє: факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, на- явність та чинність спадкового договору, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво, інше. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Суд першої інстанції вірно не взяв до уваги посилання представника позивача про те, що батько позивача під час підписання заяви в нотаріуса не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними через вживання алкогольних напоїв, оскільки ці ствердження є безпідставні і не підтверджені жодними допустимими та належними доказами.

З матеріалів справи вбачається, що спадкодавець за життя не визнавався обмеженим у цивільній дієздатності або ж недієздатним.

Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов до висновку, що при видачі вищевказаних свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 11.04.2017р. державним нотаріусом Саратської районної державної нотаріальної контори Одеської області Колесніком Д.Ю. були дотримані норми чинного законодавства України, і відомості викладені в них відповідають фактичним обставинам спадкової справи.

Підсумовуючи вище зазначене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновок, що позивачем не надано жодних доказів неправомірності прийняття відповідачем спадщини.

В ході розгляду справи судом першої інстанції не встановлено правових підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого на ім`я ОСОБА_2 від 11.04.2017р.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом, відповідно до приписів ст.81 ЦПК України.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розглядаючи позов в ме- жах заявлених вимог про визнання свідоцтва недійсним, на підставі наданих сторонами доказів, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, суд доходить висновку про недоведеність позовних вимог, що є підставою для відмови у позові.

Також, позовні вимоги позивача про визнання за ним право власності в порядку спадкування за законом на 4/9 частин квартири не підлягають задоволенню з підстав недоведеності позовних вимог про визнання свідоцтва недійсним.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 26 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 07 червня 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк