ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«31» травня 2021 року

м. Харків

справа № 643/7490/18-ц

провадження № 22ц/818/989/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Тичкової О.Ю., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Дмитренко А. Ю.

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2020 року в складі судді Мельникової І.Д.

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 26 листопада 1999 року вона з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 квітня 2018 року розірвано.

Зазначила, що від шлюбу у них двоє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказала, що діти проживають разом із нею та перебувають на її утриманні, оскільки ОСОБА_4 є неповнолітньою, а ОСОБА_3 хоча і навчається на денній формі навчання у Національному технічному університеті України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського», однак доходів не має.

Посилалася на те, що в період шлюбу ними придбано за спільні сумісні кошти подружжя квартиру АДРЕСА_1 , право власності оформлено на відповідача.

Вважала, що оскільки з нею постійно проживають їхні з відповідачем діти, які знаходяться повністю на її утриманні, тому частка майна може бути збільшена судом до 2/3 частини.

Зазначила, що відповідач проживає окремо від них, має власне житло, окрему квартиру АДРЕСА_2 .

Просила визнати квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,4 кв м, житловою площею 28,7 кв м спільним майном подружжя; поділити спільне майно подружжя та визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 загальною площею 50,4 кв м, житловою площею 28,7 кв м; стягнути з ОСОБА_2 на її користь судовий збір в розмірі 4 077,39 грн та 352,40 грн за подання заяви про забезпечення позову.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено, визнано квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,4 кв м, житловою площею 28,7 кв м спільним майном подружжя; в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 загальною площею 50,4 кв м, житловою площею 28,7 кв м; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 4429,79 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, яку в подальшому уточнив та просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 Ѕ частину спірної квартири, зобов`язати позивачку відшкодувати йому усі судові витрати, пов`язані із розглядом справи та понесені ним.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, порушив норми процесуального права, зокрема, оскаржуване рішення ухвалено за його відсутності. Також, неповно з`ясував обставини у справі, не врахував, що в спірній квартирі позивачка не проживає та ніколи не мала наміру там проживати. Спірна квартира була придбана за кредитні кошти та на сьогоднішній день частина позичених коштів залишається неповерненою фізичній особі, у якої він зайняв у борг для того, щоб погасити заборгованість за кредитом.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

До суду апеляційної інстанції від сторін 31 грудня 2020 року та 24 березня 2021 року та 12 квітня 2021 року надійшли клопотання про долучення до матеріалів справи копій документів на підтвердження доводів апеляційної скарги та їх спростування, проти долучення яких сторони не заперечували та які задоволено.

08 лютого 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшло клопотання про витребування у ОСОБА_1 оригіналу довідки з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків на ОСОБА_2 за період з 2018 року по теперішній час, яке залишено без задоволення на підставі частини 3 статті 367 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки після розірвання шлюбу діти проживають та знаходяться на утриманні ОСОБА_1 , тому є підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 26 листопада 1999 року по 10 квітня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7, 8, 9 том 1).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 квітня 2018 року, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с.15 том 1).

ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.58, 60 том 1).

Із довідки про реєстрацію місця проживання особи № 1307213 від 15 травня 2018 року вбачається, що неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.10 том 1).

25 травня 2018 року складено акт, який засвідчений начальником ЖЕД-313, що ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.11 том 1).

ОСОБА_3 є студентом стаціонарного навчання державного замовлення Інституту телекомунікаційних систем Національного технічного університета України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» і закінчує університет 30 червня 2021 року (а.с.12 том 1).

Як вбачається з довідки про доходи № 101 від 15 травня 2018 року ОСОБА_3 не отримує стипендії (а.с.13 том 1).

Із відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків вбачається, що ОСОБА_3 доходів в період з 1 кварталу 2014 року по 4 квартал 2017 року не має (а.с.14 том 1).

Із договору купівлі-продажу квартири від 25 вересня 2007 року вбачається, що ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,4 кв м, житловою площею 28,7 кв м.

Пунктом 7 цього договору передбачено, що дружина покупця, ОСОБА_1 , подала заяву про згоду на купівлю вищевказаної квартири, справжність підпису на якій був засвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. 25 вересня 2007 року за реєстром № 6085 (а.с.16-17, 44-45 том 1).

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі - продажу зазначеної квартири від 19 червня 1996 року та договором дарування Ѕ частини зазначеної квартири (а.с.52-53, 54, 55 том 1).

Як вбачається з розрахунку заборгованості за аліментами № 57928943 від 17 січня 2020 року, складеного Дніпровським районним відділом державної виконавчої служби в м. Києві Центрального Міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) за виконавчим листом № 754/4125/18, виданого 22 жовтня 2018 року Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 грн на кожну дитину, разом 6000,00 грн на місяць починаючи з 30 березня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття, існує заборгованість, яка станом на 17 січня 2020 року складає 81 000,00 грн (а.с.14 том 2).

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібний висновок про застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 70 СК України передбачено два випадки, коли суд має право відступити від начал рівності часток подружжя у праві спільної власності.

По-перше, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. По-друге, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Крім цього, згідно із Законом від 17 травня 2017 року № 2037-VIII, частину другу статті 70 СК України викладено із доповненням наступного змісту: «при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.»

Як вбачається з роз`яснень, що містяться в абзаці третьому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, слід зазначити, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріальне забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Матеріали справи свідчать про те, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами, як подружжям придбано квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,4 кв м, житловою площею 28,7 кв м за кредитні кошти. Спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

В суді апеляційної інстанції сторони не заперечували проти того, що спірна квартира придбана за кредитні кошти під час шлюбу. Залишок заборгованості за кредитом в сумі, що еквівалентна 30 000 доларів США, ОСОБА_2 повернув банку за рахунок коштів, які він 10 грудня 2018 року за договором позики взяв у борг у ОСОБА_6 . Перед банком боргових зобов`язань сторони не мають.

Із наданих матеріалів справи вбачається, що дочка сторін зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , син - з 11 липня 2000 року по 06 лютого 2020 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що сину ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 виповнюється 21 рік. Дочці ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 виповнюється 17 років. Дочка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , син - з 11 липня 2000 року по 06 лютого 2020 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Враховуючи, що син є повнолітнім та працює, дочка також через рік досягне повноліття, а доказів фактичного проживання дітей з позивачкою не надано, вважав, що підстав для визнання за позивачкою 2/3 частини спірної квартири немає. При цьому зазначив, що оскільки він погасив заборгованість за борговими зобов`язаннями перед банком самостійно, спірна квартира є його особистою приватною власністю, тому просив відмовити позивачці також і з цих підстав.

Позивачка в свою чергу в суді апеляційної інстанції пояснила, що з судовим рішенням вона згодна. Діти проживають разом з нею, однак, інших доказів, крім тих, що були надані нею в суді першої інстанції, не надала. Акцентувала увагу суду на тому, що позивач станом на 01 листопада 2020 року має значну суму заборгованості за аліментами в розмірі 108 000, 00 грн.

Аналізуючи наведені норми права та обставини справи, судова колегія вважає, що оскільки належних та допустимих доказів для відступлення від рівності часток, передбаченого статтею 70 СК України не надано, у суду першої інстанції не було підстав відступати від рівності часток. Докази реєстрації дочки в одній квартирі з матір`ю та один акт фактичного проживання сина в одній квартирі з матір`ю, складений мешканцями будинку у 2018 році при існуванні довідки з місця реєстрації сина за іншою адресою, не доводять проживання дітей разом з матір`ю. Докази, надані як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції обома сторонами, досліджувались за їхньою взаємною згодою. Наявність заборгованості за аліментами за розрахунком, наданим державним виконавцем Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в даному випадку не є підставою для відступлення від рівності часток при поділі майна подружжя, оскільки кожен з розрахунків суперечить один одному, що є підставою для захисту порушених прав як з боку позивачки, так і з боку відповідача.

Таким чином, спірне нерухоме майно, набуте сторонами за час зареєстрованого шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними у рівних частках. Підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні.

Реєстрація дочки з позивачкою само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя.

Подібні за змістом правові висновки викладено у постановах Верховного Суду 06 березня 2019 року по справі № 200/15089/16-ц (провадження № 61-4287св18), від 27 грудня 2019 року по справі № 297/2837/17 (провадження № 61-7846св19), від 02 березня 2020 року по справі № 448/1722/16-ц (провадження № 61-22380св19) та від 29 квітня 2020 року по справі № 200/15089/16-ц (провадження № 61-4287св18), від 08 липня 2020 року у справі № 754/11103/16-ц (провадження № 61-18262св19), від 07 вересня 2020 року у справі № 522/4240/15-ц (провадження № 61-9859св20), від 24 вересня 2020 року у справі № 570/685/19 (провадження № 61-4508св20).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилався на те, що суд розглянув справу, ігноруючи його клопотання про відкладення розгляду справи. Своє клопотання він мотивував тим, що він знаходився на самоізоляції, оскільки контактував з хворими на COVID-19. Зі своїм представником він припинив правові відносини. Просив не розглядати справу без його участі. Судових повісток за адресою свого проживання він не отримував.

Як вбачається з матеріалів справи правову допомогу в суді першої інстанції за ордером, серія КВ № 423696 від 02 грудня 2018 року, та в суді апеляційної інстанції за ордером, серія КВ № 437020 від 08 травня 2019 року надавав ОСОБА_2 адвокат Самойлов Д. Є. Судом першої інстанції судові повістки завчасно, зокрема, на 20 серпня 2020 року, 15 жовтня 2020 року надсилалися ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , та його адвокату. Судові повістки отримував адвокат. ОСОБА_2 їх не отримував. Вони поверталися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Разом з тим і на 20 серпня 2020 року, і на 15 жовтня 2020 року ОСОБА_2 надсилав до суду клопотання про відкладення розгляду справи з посиланням на те, що він знаходився на самоізоляції, оскільки контактував з хворими на COVID-19. При цьому вказував адресу проживання: АДРЕСА_6 . Однак, судові повістки надсилалися йому на адресу, яку зазначено в позові. З червня 2019 року і до теперішнього часу він проживає за адресою: АДРЕСА_7 . За цією адресою судові повістки ОСОБА_2 не направлялись.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 наполягав на тому, що суд першої інстанції, достеменно знаючи про адресу його фактичного проживання, надсилав судові повістки за адресою, яку неправильно позивачка вказала в позові. З квітня 2019 року він за цією адресою не проживає, оскільки 25 квітня 2019 року він цю квартиру продав. Про це також знала і позивачка. Його адвокат йому послуги не надає за браком у нього коштів, тому отримання судових повісток в суді першої інстанції адвокатом не є його належним повідомленням.

За змістом пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Матеріали справи свідчать про те, що всі судові повістки отримував адвокат Самойлов Д. Є., який був представником ОСОБА_2 як в суді першої інстанції, за ордером, серія КВ № 437020 від 08 травня 2019 року, так і в суді апеляційної інстанції. Заяв про припинення правових відносин від ОСОБА_2 або адвоката Самойлова Д. Є. як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції не надходило. Після кожного вручення судової повістки адвокату, ОСОБА_2 надсилав до суду першої інстанції заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з його самоізоляцією без надання доказів, що свідчить про його обізнаність про дату розгляду справи. Враховуючи вимоги частини 5 статті 130 ЦПК України він був повідомлений належним чином, тому підстав для скасування судового рішення за пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України не вбачається.

Однак, виходячи з того, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи та неправильно застосовано норми матеріального права, судове рішення підлягає скасуванню з частковим задоволенням позову ОСОБА_1 з підстав, зазначених вище.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволено на 75%, тому сплачений судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 3058,05 грн підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 по суті задоволено частково, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 6116,09 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2020 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,4 кв м, житловою площею 28,7 кв м спільним майном подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 50,4 кв м, житловою площею 28,7 кв м.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 50,4 кв м, житловою площею 28,7 кв м.

В іншій частині в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 3058,05 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 6116,09 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О. Ю. Тичкова

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 04 червня 2021 року.