ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2021 року м. Чернівці Справа № 725/3358/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.,

секретар: Герман Я.І.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Чернівецьке ВП ГУНП в Чернівецькій області, Чернівецька місцева прокуратура, Державна казначейська служба України,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30 листопада 2020 року, ухваленого під головуванням судді Скуляка І.А., дата складання повного тексту рішення невідома, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. Посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Посилається на обставини, наведені в позовній заяві, а також вказує, що 13.05.2019 року прокурором Чернівецької місцевої прокуратури з метою забезпечення швидкого, повного, неупередженого та всебічного досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001116 від 16 вересня 2018 року надано вказівки слідчому, однак слідчий, не зважаючи на вказівки прокурора, виконав їх лише частково, не допитав свідків про відомі їм обставини ДТП, не отримав в УПП в Чернівецькій області відеозаписи з нагрудних камер поліцейських, які здійснювали відпрацювання виклику по факту ДТП, не оглянув Провадження №22-ц/822/176/21

зазначене відео і не визнав речовим доказом, а прокуратура, в свою чергу, не проконтролювала належним чином хід виконання наданих слідчому вказівок.

В подальшому, 28.09.2019 року слідчим по кримінальному провадженню прийнято рішення про закриття кримінального провадження у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування, а досудове розслідування за фактом ДТП на сьогоднішній день здійснюється в новому кримінальному провадженні №0000133 від 05.02.2020 року.

Зазначає, що ст.28 КПК України визначено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя.

Вважає, що такими діями та бездіяльністю органами досудового розслідування їй завдано моральної шкоди.

У клопотанні Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області зазначає, що Чернівецьке ВП ГУНП в Чернівецькій області не є належним відповідачем, оскільки не наділений цивільно-процесуальною правоздатністю. Просить врахувати при постановленні рішення суду.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що на даний час кримінальне провадження №0000133 від 05.02.2020 року за ч.1 ст.286 КК України по факту наїзду автомобілем марки «Volvo 343», р.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 на пішохода ОСОБА_1 , що мало місце 15 вересня 2018 року, розслідується, а тому звернення позивачки до суду з даним позовом є передчасним, оскільки на даний час відсутні докази щодо завдання ОСОБА_1 моральної шкоди органами досудового розслідування та прокуратури, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Колегія суддів не погоджується з викладеним висновком суду, виходячи з наступного.

Обставини справи щодо факту ДТП, внесення відомостей до ЄРДР, призначення процесуального керівництва, визнання позивача потерпілою, заподіяння їй тілесних ушкоджень середньої тяжкості, притягнення водія, що спричинив ДТП, до адміністративної відповідальності, призначення в кримінальному провадженні експертиз, сторонами визнається та не спростовується.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 13.05.2019 року Чернівецькою місцевою прокуратурою слідчому Чернівецькому ВП ГУНП у Чернівецькій області лейтенанту поліції Гайдаю А.О. надано вказівки у кримінальному провадженні №0001116 від 16.09.2018 року (т.1 а.с.160-161)

13.09.2019 року слідчий Гайдай А.О. звернувся до суду з клопотанням про продовження строку досудового розслідування кримінального провадження

№0001116 від 16.09.2018 року (т.1 а.с.172-173)

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17.09.2019 року клопотання слідчого ЧВП ГУНП в Чернівецькій області Гайдая А.О. про продовження строку досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001116 від 16.09.2018 року повернуто слідчому (т.1 а.с.174).

28.09.2019 року винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування (т.1 а.с.175-177).

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Неналежне виконання органами державної влади своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За змістом ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, або у приниженні честі та гідності фізичної особи.

Відповідно до ч.1 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з ч.6 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Звертаючись до суду з позовом позивач посилалася, зокрема, на бездіяльність органу досудового розслідування Чернівецького ВП ГУНП у Чернівецькій області через затягування строків, невиконання наданих вказівок та Чернівецьку місцеву прокуратуру через неналежно здійснюваний нагляд щодо досудового розслідування. Такі дії не зазначені у ч.1 ст.1176 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17 зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статтями 1173, 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Як роз`яснив Пленум ВСУ у п.9 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

У п.10 зазначеної постанови Пленуму ВСУ судам також роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має бути притягнутий як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Відповідно до ч.1 ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Таким органом у цій справі є Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16.

Про те, поряд з ними позовні вимоги обґрунтовані моральними стражданнями внаслідок бездіяльність органів досудового розслідування та прокуратури при розслідуванні кримінального провадження, безпідставне затягування та халатне розслідування, не притягнення винного до кримінальної відповідальності викликали у неї моральні страждання, які полягають у відчутті стурбованості, страху за життя через не притягнення особи до відповідальності. При цьому, позовні вимоги були заявлені, крім Державної казначейської служби України, до Чернівецького ВП ГУНП в Чернівецькій області та Чернівецької місцевої прокуратури, які, в свою чергу, є структурними підрозділами та не є юридичними особами.

Згідно статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Частиною 1 ст.167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

З ч.1 ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

В силу ч.2 ст.48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Частиною 4 ст.58 ЦПК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

У ч.4 ст.263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц зробила висновок про те, що з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 зроблено висновок, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи, реалізуючи всі процесуальні права відповідача.

У постанові від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)), який згідно з п.4 ч.2 ст.197 ЦПК України у підготовчому засіданні вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Однак, в порушення вимог наведеної правової норми суд першої інстанції не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, та на зазначені порушення процесуального закону уваги не звернув.

Вказане має важливе значення для правильного вирішення спору, оскільки, залучивши до участі у справі лише Державну казначейську службу України, яка є органом, що здійснює лише списання коштів з державного бюджету, і не залучивши органи, дії яких, за твердженням позивача, призвели до завдання йому моральної шкоди, суд не встановив всіх фактичних обставин справи, які необхідні для встановлення факту заподіяння моральної шкоди позивачу, у тому числі діями службових або посадових осіб, яких органів така шкода була завдана, та визначення розміру відшкодування цієї шкоди. Державна казначейська служба України таких дій стосовно позивача не вчиняла, тому й не може бути єдиним відповідачем у справі.

Отже, позивач не врахував, що належним відповідачем у даних правовідносинах є саме держава в особі органів державної влади, якими є Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області та Чернівецька обласна прокуратура, а суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи, відмовляючи по суті у задоволенні позовних вимог допустив порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим рішення суду слід змінити, виклавши мотиви відмови у задоволенні вимог обґрунтуваннями цієї постанови.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є, крім іншого, порушення норм процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30 листопада 2020 року змінити, виклавши мотиви та обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог у редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий підпис /І.Н. Лисак/

Судді підписи /Н.К. Височанська, А.І. Владичан/