Дата документу 02.06.2021 Справа № 337/3453/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/3453/17 Головуючий у 1 інстанції: Салтан Л.Г. Провадження № 22-ц/807/336/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А
02 червня 2021 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В.
суддів: Гончар М.С.
Подліянової Г.С.
при секретарі: Остащенко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району про усунення перешкод у здійсненні права власності та вселення,
У вересні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що згідно договору купівлі-продажу ОСОБА_1 придбала у власність у продавця ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 , у якій вона та члені її родини зареєструвались, однак користуватися зазначеною квартирою не мають можливості, оскільки у ній зі згоди попереднього власника проживають сторонні особи, які змінили замок на вхідних дверях. Також вони користуються комунальними послугами, за які не сплачують. Між власником квартири ОСОБА_1 та будь-якими сторонніми особами ніяких договорів щодо користування належною їй власністю не укладалося.
Також в даній квартирі зареєстрований ОСОБА_4 , який не являється членом її родини, на нього нараховується оплата за користування квартирою та комунальними послугами. Відповідач ОСОБА_4 не користується квартирою за місцем реєстрації для проживання, ніякої участі в догляді за квартирою, поточних ремонтах, оплаті комунальних послуг не здійснює, в зв`язку з чим утворилася заборгованість. Наявна реєстрація відповідача у спірній квартирі обмежує та порушує права власника житла, оскільки особи, які незаконно проживають у спірній квартирі, перешкоджають їй та зареєстрованим членам її родини у вільному користуванні та володінні квартирою.
Посилаючись на вказані обставини, позивачі просили усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_1 ; визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у спірній квартирі, вселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у спірну квартиру.
Заочним рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29.11.2017р. позов задоволено.
Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19.04.2018р. вказане заочне рішення скасовано та справу призначено до розгляду.
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника позивачів адвоката Миколаєнко О.В., яка підтримала апеляційну скаргу, відповідача ОСОБА_4 та його адвоката Кадуліну І.С., які заперечували проти скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 21.12.2016р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Куропятніковою Т.М., зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 4015. Згідно зазначеного договору ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_1 прийняла у власність вищевказану квартиру.

Належна позивачу квартира складається з двох жилих кімнат загальною площею 50,96 кв. м, житловою площею 28,2 кв. м.

Крім того, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрований відповідач ОСОБА_4 ( зазначена інформація отримана судом на запит при вирішенні питання про відкриття провадження).

Суд вказував, що відповідач ОСОБА_4 жодної обставини, викладеної у позові не визнав, пояснив, що спірна квартира є постійним та єдиним його місцем проживання, заперечив щодо факту проживання у спірній квартирі сторонніх осіб, крім нього. Вказував, що позивачі до квартири не вселялись.

Суд зазначав, що позивачі заявили вимоги з підстав порушення права власності відповідно до приписів ст.ст. 319, 391 ЦК України.

За змістом ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд.

Але суд вказував, що Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Судом зазначав, що у п. 4.1 договору купівлі-продажу від 21.12.2016р. передбачений обов`язок продавця до 21.01.12017р. звільнити квартиру від речей домашньої обстановки та вжитку, передати покупцю ключі та технічну документацію від квартири, однак слід зазначити, що такий обов`язок покладено на продавця, яким виступав ОСОБА_5 , якого позивачі залучили до участі до справи в якості відповідача, однак жодних позовних вимог до останнього не заявили. Та суд вказував, що інших доказів на підтвердження позовних вимог позивачі не надали.

Також судом зазначено, що в обґрунтування заявлених вимог щодо визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, вказується, що останній в спірній квартирі не мешкає, без зазначення часу, коли він втратив таке право, не зазначені правові підстави для прийняття такого рішення, відсутні посилання на відповідні норми як житлового, так і цивільного законодавства, що регулюють подібні правовідносини та повинні бути розглянуті судом як підстави для задоволення позову.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги щодо вселення позивачів як власників у спірну квартиру, позивачі посилаються на мешкання у квартирі сторонніх осіб з дозволу колишнього власника, але не встановлюють цих осіб, не залучають їх до участі у справі, не ставлять навіть питання щодо їх виселення, тобто не надають доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, та не наводять підстави щодо порушення їхніх прав.

Суд вказує, що посилання позивачів на безпідставне нарахування оплати комунальних послуг на ОСОБА_4 не позбавляє їх права щодо стягнення таких коштів.

Підсумовуючи, суд дійшов висновку про недоведеність належними доказами заявлених вимог з боку позивачів. При цьому, суд вказував, що діюче законодавство дійсно визнає право власності абсолютним, надає власнику право розпоряджатися ним на власний розсуд, проте власність на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону, а це, в свою чергу, кореспондується з гарантованим громадянам правом на житло і встановленням заборони примусового припинення та обмеження у праві користування ним не інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. На цьому обгрунтуванні суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні заявлених позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивачі зазначають, що судом не враховано наявність рішення суду в іншій цивільній справі, у якій як учасники були залучені ті ж самі особи, що і в цій справі. Тим рішенням залишені без задоволення вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсними виданої ним довіреності на право розпорядження спірною квартирою та договору купівлі-продажу, укладеного від його імені на підставі вказаної довіреності. Тому ОСОБА_4 мав намір продати квартиру, яку і було продано ОСОБА_5 , та останнім було продано ОСОБА_1 . Саме за таких обставин ОСОБА_4 визнається ними таким, що втратив право користування спірною квартирою, а посилання суду на правову позицію ВП ВС у справі № 569/4373/16-ц є неправильним, оскільки в тій справі відчуженням житла було порушено право члена сім`ї відчужувача.

Перевіривши вказані доводи апеляційної скарги, колегія вважає їх обґрунтованими з огляду на такі обставини.

З мотивувальної частини оскаржуваного рішення не вбачається, на якій підставі суд визнав порушеним право ОСОБА_4 на житло, в якому він наразі зареєстрований та проживає, вказуючи, що слід дотримуватись балансу інтересів між власником житла та користувачем житла.

Колегія встановила, що ОСОБА_4 з 2006р. зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 , яку приватизував 15.11.2016р.

18.11.2016р. ОСОБА_4 у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. підписав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_6 розпоряджатись належною йому квартирою, в тому числі, і продати за ціну та на умовах за своїм розсудом.

25.11.2016р. ОСОБА_6 , діючи від імені ОСОБА_4 на підставі вказаної довіренос-

ті, продала квартиру ОСОБА_5 , який 21.12.2016р. здійснив продаж квартири ОСОБА_1 .

ОСОБА_4 у липні 2018р. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання недійсними довіреності від 18.11.2016р., договору купівлі-продажу від 25.11.2016р. та витребування квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 ( справа № 337/2324/18, провадження № 2/337/14/2020) з тих підстав, що в момент видачі довіреності він діяв проти справжньої воли внаслідок застосування до нього обману, фізичного та психічного тиску з боку інших осіб.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2020р. в задоволенні вказаного позову ОСОБА_4 повністю відмовлено, оскільки суд не здобув доказів, що оформлення спірного правочину довіреності відбулось під впливом втручання стороннього фактору, який не дав змогу ОСОБА_4 висловити незгоду щодо її оформлення ( т. 1 а.с. 190-194).

При цьому, судом було оцінено і обставини наявності кримінального провадження, на що посилався ОСОБА_4 , відстоюючи свою позицію.

Судом у вказаній справі з цього приводу зазначено, що доводи ОСОБА_4 про наявність внесеного до ЄРДР кримінального провадження № 0000094 від 11.01.2017р., відкритого за його заявою про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 статті 190 КК України, не можуть братись до уваги, оскільки сама по собі наявність кримінального провадження не є належним та достатнім доказом застосування до позивача обману, тиску, примусу при оформленні довіреності, оскільки результатів розслідування не мається: справа не передана до суду з обвинувальним актом, підозра нікому до теперішнього часу не пред`явлена.

ОСОБА_4 не оскаржував вказане судове рішення в апеляційному порядку, тому це рішення набрало законної сили 07.08.2020р.

Отже, цим рішенням у цивільній справі № 337/2324/18 (провадження № 2/337/14/2020) встановлено приюдиційний факт, що ОСОБА_4 мав намір продати належну йому квартиру АДРЕСА_2 , а його волевиявлення було вільним у момент підписання довіреності.

Відповідно до положень статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець передає або зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, для продавця при укладенні договору купівлі-продажу квартири настають наслідки втрати права власності на предмет продажу, а відтак втрачаються і всі правомочності власника щодо нього, зокрема, і право користування проданим майном.

З договору купівлі-продажу від 25.11.2016р., згідно з яким ОСОБА_6 від імені ОСОБА_4 за довіреністю продала квартиру АДРЕСА_1 , вбачається, що пунктом 9 сторони узгодили, що продавець зобов`язується зняти з реєстраційного обліку всіх осіб, передати квартиру для вільного користування і безперешкодного володіння у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо житлових приміщень, а також звільнити квартиру від наявних в ній речей домашнього вжитку, передати покупцю ключі та документи ( т. 2 а.с. 15-16).

Відтак, продавши спірну квартиру, ОСОБА_4 в силу положень закону втратив право на користування нею, зокрема, і на проживання в ній, яке набувається в такому разі покупцем та членами його сім`ї.

Те, що покупець ОСОБА_5 не вимагав від нього виконати пункт 9 договору купівлі-продажу, не свідчить про те, що за ОСОБА_4 збереглось право на проживання у квартирі після її продажу. Тим більше, що вище наведеним судовим рішення в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання цього договору недійсним відмовлено.

Тому суд, не встановлюючи цих обставин, хоча вони були йому відомі, оскільки розгляд цієї справи зупинявся до розгляду справи № 337/2324/18 (провадження № 2/337/14/2020), припустився помилки, вважаючи, що у ОСОБА_4 зберігається право користування житловим приміщення у проданій ним спірній квартирі.

При цьому, суд помилково послався на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019р. у справі № 569/4373/16-ц, оскільки у ній розглянуті інші правовідносини щодо права на відчужуване житло, яке підлягало судовому захисту. Вбачається, що позивач набув право користування спірним житлом у 1970р. згідно із законом як члені сім`ї своїх батьків членів ЖБК, та був інвалідом ІІ групи, мав право на спадкування обов`язкової частки, від якого відмовився на користь сина, зокрема, і у спірному житлі, а його син у подальшому і набув право власності на це житло та здійснив його міну, вказавши у договорі, що відсутні майнові права на це житло у третіх осіб. Внаслідок цього позивач залишився без житла, хоча про його право користування цим житлом були обізнані сторони договору міни.

Саме за таких обставини, Велика Палата дійшла висновку, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Між тим, у цій справі ОСОБА_4 сам був власником житла, яке відчужував через представника за довіреністю, тобто діяв на свій розсуд, та не відносився до членів сім`ї ані першого покупця, ані наступного покупця в особі ОСОБА_1 . Тому вказана правова позицію не може бути врахована при розгляді цієї справи.

Що стосується справедливого балансу між приватними інтересами сторін у справі, на який послався суд, надавши перевагу інтересу ОСОБА_4 , та позбавивши в такий спосіб добросовісного набувача і членів його сім`ї права на безперешкодне володіння набутою у власність квартирою, то такий баланс міг бути врахованим на користь ОСОБА_4 у разі підтвердження примусу чи фізичного тиску на відчуження належної йому квартири. Але, наразі, у такому позові цьому відповідачу відмовлено і рішення ним не оскаржено, а у кримінальному провадженні, яке триває вже 4,5 роки, навіть не встановлено підозрювану особу.

Зважаючи на все вище наведене, суд першої інстанції, не з`ясувавши всі обставини у справі, припустився помилкових висновків щодо недоведеності позову та наявності права у відповідача ОСОБА_4 на користування проданою ним квартирою. Тому колегія у відповідності до вимог п.п. 1, 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення та приймає постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Приймаючи постанову про задоволення позову, колегія у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Так, позивачем сплачено за подання позову судовий збір в сумі 640 грн. ( т. 1 а.с. 1) та за подання апеляційної скарги 2522,40 грн., а всього 3162,40 грн., які підлягають стягненню з відповідача, проти якого ухвалено судове рішення на стадії апеляційного провадження.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , задовольнити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 2020 року у цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування цієї квартирою.

Вселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 судовий збір в сумі 3 162 (три тисячі сто шістдесят дві) гривень 40 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 08 червня 2021 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.