КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2021 року м. Київ

Справа №359/2684/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8294/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області постановлену під головуванням судді Яковлєвої Л.В. 02 квітня 2021 року у м. Бориспіль, за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В

У березні 2021 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вищезазначеним позовом, в якому просив визнати недійсними договори дарування укладені дарувальником ОСОБА_3 та обдарованим ОСОБА_1 . Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір позики. Рішенням Бориспільського районного суду Київської області від 13 липня 2020 року з ОСОБА_3 на користь позивача було стягнуто суму позики. Однак в ході виконавчого провадження було встановлено, що у ОСОБА_3 відсутнє майно на яке може бути звернуто стягнення. З даних державних реєстрів було з`ясовано, що ОСОБА_3 подарувала все належне їй нерухоме майно своєму сину ОСОБА_1 , перед настанням строку повернення позики, з метою уникнення виконання зобов`язань за договором позики, отже вказані договори є фраудаторними правочинами.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2021 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову - задоволено.

Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке належить відповідачу ОСОБА_1 , а саме:

- на майно, власником якого є ОСОБА_1 , заборонити відчуження вказаного майна у будь-який спосіб, в тому числі шляхом його продажу, дарування, продажу з прилюдних торгів, передачу у заставу, передачу в іпотеку або використання будь-яким іншим способом з метою забезпечення виконання зобов`язань перед третіми особами, а саме :

- на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером :11:047:0006, площею 0,06 га, за адресою : АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 05);

- на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :11:047:0006, площею 0,06 га, за адресою : : АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 05);

- на нежитлове приміщення за адресою : АДРЕСА_2 , загальною площею 58,1 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна );

- на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером :12:004:0413, площею 0,1 га, за адресою : АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 05);

- на земельну ділянку для індивідуального садівництва з кадастровим номером :05:008:0482, площею 0,12 га, за адресою : Київська область, Бориспільський район, сільська рада Головурівська (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 08);

- на земельну ділянку для індивідуального садівництва з кадастровим номером :05:008:0483, площею 0,12 га, за адресою: Київська область, Бориспільський район, сільська рада Головурівська (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 08).

Ухвала суду мотивована тим, що між сторонами виник спір та існує реальна загроза невиконання або утруднення виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Не погодився із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 ним подано апеляційну скаргу, в якій зазначається, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує на те, що суд першої інстанції розглядаючи заяву про забезпечення позову мав взяти до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням запобіжних заходів. Суд першої інстанції у своєму рішенні не з`ясував відповідність виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач та не навів жодної обґрунтованої підстави, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Звертає увагу, що суд першої інстанції при постановленні ухвали не врахував той факт, що відповідач є приватним підприємцем, основним видом діяльності якого є здача в оренду власного нерухомого майна, до якого також входить квартира, на яку накладено арешт.

Зазначає, що суд першої інстанції наклав арешт на майно, яке не входить до обсягу забезпечувального майна боржника, а тому порушив право власності скаржника.

Враховуючи вищевикладене, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вказує на те, що його позов про визнання недійсним договору дарування, в межах якого було вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_1 , обумовлений неможливістю виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 коштів, у зв`язку з відсутністю у неї майна, на яке може бути звернуто стягнення. Відсутність майна у ОСОБА_3 обумовлена тим, що це майно було подаровано її сину - ОСОБА_1 . Зазначає, що предметом позову є визнання договору дарування недійсним, а тому подальший продаж майна очевидно, призведе до неможливості виконання рішення суду, а також порушить права третіх осіб - можливих покупців такого майна та власників майна, які не будуть обізнані з існуючим спором, предметом якого є об'єкти нерухомості. Зазначає, що судом першої інстанції було надано правильну кваліфікацію фактичним обставинам справи, та змісту правовідносин сторін. Просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та представник ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник позивача - адвокат Грубник Д.Л. заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що у березні 2021 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вищезазначеним позовом, в якому просив визнати недійсними договори дарування укладені дарувальником ОСОБА_3 та обдарованим ОСОБА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір позики. Рішенням Бориспільського районного суду Київської області від 13 липня 2020 року з ОСОБА_3 на користь позивача було стягнуто суму позики. Однак в ході виконавчого провадження було встановлено, що у ОСОБА_3 відсутнє майно на яке може бути звернуто стягнення. З даних державних реєстрів було з`ясовано, що ОСОБА_3 подарувала все належне їй нерухоме майно своєму сину ОСОБА_1 , перед настанням строку повернення позики, з метою уникнення виконання зобов`язань за договором позики, отже вказані договори є фраудаторними правочинами.

Одночасно з позовною заявою до суду було подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просив накласти арешт на майно, яке належить відповідачу на праві приватної власності, а саме:

- накласти арешт на майно, власником якого є ОСОБА_1 , заборонити відчуження вказаного майна у будь-який спосіб, в тому числі шляхом його продажу, дарування, продажу з прилюдних торгів, передачу у заставу, передачу в іпотеку або використання будь-яким іншим способом з метою забезпечення виконання зобов`язань перед третіми особами, а саме :

- накласти арешт на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером :11:047:0006, площею 0,06 га, за адресою : АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 05);

- накласти арешт на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :11:047:0006, площею 0,06 га, за адресою : : АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 05);

- накласти арешт на нежитлове приміщення за адресою : АДРЕСА_2 , загальною площею 58,1 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна );

- накласти арешт на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером :12:004:0413, площею 0,1 га, за адресою : АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 05);

- накласти арешт на земельну ділянку для індивідуального садівництва з кадастровим номером :05:008:0482, площею 0,12 га, за адресою : Київська область, Бориспільський район, сільська рада Головурівська (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 08);

- накласти арешт на земельну ділянку для індивідуального садівництва з кадастровим номером :05:008:0483, площею 0,12 га, за адресою : Київська область, Бориспільський район, сільська рада Головурівська (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 08).

Заява мотивована тим, що ОСОБА_3 на даний час здійснює продаж майна, переоформленого за договорами дарування на свого сина ОСОБА_1 , а тому накладення арешту на нерухоме майно є реальним способом забезпечення виконання судового рішення і захисту прав та інтересів позивача у даній справі. Заходи забезпечення позову про застосування яких просить позивач в повній мірі відповідають вимогам співмірності.

Згідно ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п.1 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову. Суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надано докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Згідно з роз`ясненнями викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

З наведених обставин справи вбачається, що предметом спору у даній справі є право власності на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 та перехід права власності на вказане майно від ОСОБА_3 до ОСОБА_1 . А отже судом накладено арешт на об'єкти нерухомого майна, що становлять предмет спору, і до вирішення справи по суті, обмеження прав власника ОСОБА_1 , який є відповідачем у справі, є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність забезпечення вказаного позову шляхом накладення арешту на вказане нерухоме майно.

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для забезпечення позову, так як позовні вимоги мають немайновий характер, і не містять вимог про визнання права власності на об`єкти нерухомості, а тому навіть у разі задоволення судом позову рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, колегія суддів відхиляє. Так, предметом спору є визнання недійсними договорів дарування на вказане вище нерухоме майно, однак саме внаслідок укладення цих договорів відбувся перехід права власності, а отже предметом спору фактично є право власності на об`єкти нерухомості. Враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 має право розпорядження вказаним майном, колегія суддів вважає, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно може утруднити як розгляд справи, так і виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 є приватним підприємцем, основним видом діяльності якого є здача в оренду власного нерухомого майна, до якого також входить майно на яке накладено арешт, що є порушення його прав, відхиляються колегією суддів, оскільки накладення арешту на нерухоме майно не обмежує право власника на користування ним, в тому числі здавати таке майно в оренду чи використовувати його іншим чином, а лише тимчасово, на час розгляду справи, обмежує його у праві розпорядження майном.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в оскаржуваній ухвалі не зазначено належних доказів та обставин, з якими суд першої інстанції пов`язував необхідність вжиття заходів забезпечення позову, відхиляються колегією суддів, оскільки ухвала є обґрунтованою та мотивованою.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність забезпечення вказаного позову шляхом накладення арешту на майно зазначене позивачем.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції. З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 07 червня 2021 року.