КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 758/4714/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1319/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Ларіонова Н.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Медіа-ДК», ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року,

встановив:

у квітні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до честі, гідності та ділової репутації інформацію, яка була поширена у статті «ІНФОРМАЦІЯ_1», надрукованій в №13 журналу «ІНФОРМАЦІЯ_2» від 05.04.2018 на 1 та 18-21 шпальтах, а саме: «ІНФОРМАЦІЯ_3 »; «… закрытые от общества контракты стали той сферой, где процветают финансовые операции … Чаще всего в контексте подобных сделок эксперты и парламентарии, которые знакомы с ситуацией в оборонной сфере, называют двух людей… Второй - ОСОБА_1 представитель фракции Народного фронта и глав парламентского комитета по вопросам обороны»; «Один из бизнесменов, причастный к поставкам, на условиях анонимности рассказал НВ, что конечным бенефициаром этой схемы является ОСОБА_1 . А также заверил, что большая часть контрактов - коррупционная нагрузка» (мова оригіналу); 2) зобов`язати відповідача - ТОВ «Видавничий дім «Медіа-ДК» та відповідача - ОСОБА_8 опублікувати спростування недостовірної інформації протягом одного місяця після набрання рішенням суду у даній справі законної сили поширену у № 13 журналу «ІНФОРМАЦІЯ_2» від 05.04.2018 року на 1 та 18-21 шпальтах зазначену недостовірну інформацію шляхом опублікування тим же шрифтом і на тій же шпальті під заголовком «Спростування». В ході розгляду справи представником позивача - ОСОБА_9 було подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій вона просила: визнати недостовірною вище зазначену інформацію та зобов`язати ТОВ «Видавничий дім «Медіа-ДК», ОСОБА_2 спростувати протягом одного місяця з дня набрання рішення суду у цій справі законної сили вказану інформацію шляхом опублікування тим же шрифтом і в тому місці журналу, що і вказана інформація авторської статті позивача «Правда як зброя. Брехня - як зрада», супроводжуючи її розміщенням на 1 шпальті журналу «ІНФОРМАЦІЯ_2» фотографії, наданої позивачем, не допускаючи при цьому власних коментарів та не змінюючи оригінального зображення та стягнути з відповідачів судовий збір.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду представник ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Видавничий дім «Медіа-ДК» - Демидова О.І. просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача - ОСОБА_3 , представників ТОВ «Видавничий дім «Медіа-ДК» та ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що він є народним депутатом України 8-го скликання, обраним на позачергових виборах до Верховної Ради України в 2014 році, очолює Комітет Верховної Ради України з питань національної безпеки України. Він жодним чином не може впливати на укладання контрактів, які укладають державні підприємства, та отримувати від цього будь-які винагороди, враховуючи функції, які покладаються на очолюваний ним Комітет. Зазначав, що 05.04.2018 на 1 та 18-21 шпальтах журналу «ІНФОРМАЦІЯ_2» №13 було опубліковано статтю під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », автором якої є ОСОБА_2 . Інформація, викладена в цій статті є недостовірною, її поширення ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію, висловлювання носять вкрай негативний характер, впливають на формування хибної думки у широкого загалу про нього як депутата Верховного Ради України. Тому він просив визнати недостовірною інформацію, яка була поширена в опублікованій статті, а саме: ««ІНФОРМАЦІЯ_3 »; «… закрытые от общества контракты стали той сферой, где процветают финансовые операции … Чаще всего в контексте подобных сделок эксперты и парламентарии, которые знакомы с ситуацией в оборонной сфере, называют двух людей… Второй - ОСОБА_1 представитель фракции Народного фронта и глав парламентского комитета по вопросам обороны»; «Один из бизнесменов, причастный к поставкам, на условиях анонимности рассказал НВ, что конечным бенефициаром этой схемы является ОСОБА_1 . А также заверил, что большая часть контрактов - коррупционная нагрузка» (мова оригіналу) та зобов`язати відповідачів спростувати вказану інформацію шляхом опублікування тим же шрифтом і в тому місці журналу, що і вказана інформація авторської статті позивача «Правда як зброя. Брехня - як зрада», супроводжуючи її розміщенням на 1 шпальті журналу «ІНФОРМАЦІЯ_2» фотографії, наданої позивачем, не допускаючи при цьому власних коментарів та не змінюючи оригінального зображення.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено протиправності діяння відповідачів, факту порушення прав позивача внаслідок поширення вказаної інформації, наявність явного злого умислу відповідачів.

Висновок суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення статей 3, 28, 32, 34, 55 Конституції України, статей 277, 297, 299 ЦК України, Закону України «Про інформацію», Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Положеннями ч. 1 статті 201 ЦК України передбачено, зокрема, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить про те, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права.

В ч. 4 ст. 10 ЦПК України закріплено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року було ратифіковано Конвенцію про захист прав людини та основних свобод, яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року і є частиною національного законодавства України.

Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, від 06 жовтня 2015 року).

Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацією та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи, як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, від 15 липня 2010 року.).

Пункт 2 статті 10 Конвенції дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв`язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань. Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 42, 46, ЄСПЛ, від 08 липня 1986 року).

Суд першої інстанції правильно вказав, що позивач є публічною особою, оскільки був народним депутатом, головою комітету з питань національної безпеки і оборони. Публікація вказаної статті не може розглядатись як поширення інформації про позивача з явним злим умислом, що є нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а містила інформацію, яка була оприлюднена в різних засобах масової інформації, а також була повідомлена на брифінгу народними депутатами України VІІІ скликання ОСОБА_11 та ОСОБА_12 17.04.2018, докази про що містяться в матеріалах справи та були досліджені судом першої інстанції.

Всі доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі, були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Також в апеляційній скарзі апелент посилається на Висновок лінгвістичної експертизи №056/144 від 27.04.2018, виконаний на замовлення адвоката Ракова В.В. Українським бюро лінгвістичних експертиз НАН України, відповідно до якого текстові матеріали, надані для лінгвістичної експертизи, містять інформацію про те, що ОСОБА_1 є бенефіціаром корупційних схем, виражену у формі фактологічного твердження. Зазначений Висновок правильно не визнано судом першої інстанції як належний доказ по справі, оскільки висновок експертизи є одним із доказів, підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами по справі і не має для суду переваги перед іншими доказами відповідно до ст. 110 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2018 року у справі

№ 607/4318/16-ц зроблено висновок про те, що «оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Тому межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати».

Суд першої інстанції також на виконання положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України посилався в рішенні на правовий висновок, який міститься в постанові Верховного Суду від 17 січня 2020 року у справі №343/1867/17.

Європейський суд з прав людини зауважує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з чч. 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 02 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді