Справа № 752/6348/16-ц
Провадження № 2/752/95/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17.05.2021 року Голосіївський районний суд міста Києва

у складі головуючого по справі судді - Мазура Ю.Ю.

секретаря - Воробйова І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерне товариство «Альфа-Банк», третя особа без самостійних вимог Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гончар Тетяна Володимирівна про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа без самостійних вимог Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гончар Тетяна Володимирівна про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним.

В якості обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що 20.08.2008 між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено кредитний договір № 10-29/8357 від 20.08.2008. Відповідно договір № 10-29/8357 від 20.08.2008 посилається на додаток № 1 та додаток № 2, які відсутні, позивачу не надавались та відповідно не підписувались. Позивач зауважує, що вказаний кредитний договір суперечить ряду норм чинного законодавства України. ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача із заявами про надання йому як стороні по договору вищевказаних додатків як мінімум на ознайомлення, але йому було відмовлено. У забезпечення виконання боргових зобов`язань за кредитним договором № 10-29/8357 від 20.08.2008 між позивачем та банком був укладений договір іпотеки № 02-10/3501 від 20.08.2008. Відповідно до умов договору іпотеки позивач передав банку в іпотеку нерухоме майно - трикімнатну квартиру загальною площею 102,05 кв.м., житловою площею 63 кв.м., яка знаходиться у АДРЕСА_1 . Крім того, позивач вважає, що несправедливістю є, зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США.

Враховуючи викладене, позивач просить визнати недійсним кредитний договір № 10-29/8357 від 20.08.2008; визнати недійсним договір іпотеки № 02-10/3501 від 20.08.2008; застосувати наслідки недійсності правочину, врахувавши той факт видачі кредитних коштів в гривні та визнати зобов`язання позивача перед банком виконаними; зобов`язати нотаріуса Гончар Т.В. виключити з реєстру іпотеку та заборонити відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано у іпотеку за договором іпотеки; судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шкірая М.І. від 25.04.2016, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шкірая М.І. від 06.06.2018 призначено у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа без самостійних вимог Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гончар Тетяна Володимирівна про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково - дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шкірая М.І. від 09.01.2019 відновлено провадження по даній справі.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шкірая М.І. від 15.11.2019 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Згідно Розпорядження керівника апарату Голосіївського районного суду м. Києва № 402 від 10.06.2020 «Щодо призначення автоматизованого розподілу судової справи» здійснено розподіл судової справи у зв`язку зі звільненням з посади судді Голосіївського районного суду м. Києва Шкірая М.І.

В червні 2020 року дана справа надійшла в провадження судді Голосіївського районного суду м. Києва Мазур Ю.Ю.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.01.2021 заяву представника відповідача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - Гуйвана Ігоря Віталійовича про заміну сторони у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа без самостійних вимог Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гончар Тетяна Володимирівна про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним - задоволено. Замінено сторону відповідача у цивільній справі № 752/6348/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа без самостійних вимог Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гончар Тетяна Володимирівна про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним, а саме відповідача Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на його правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (ідентифікаційний код: 23494714; місцезнаходження: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100).

В судове засідання позивач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Представник позивача надав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Просив врахувати письмові пояснення від 22.05.2019.

В судове засідання відповідач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, свого представника не направив.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Судом встановлено, що 20.08.2008 між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено кредитний договір № 10-29/8357 від 20.08.2008. Зазначений договір укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів - фізичних осіб.

Відповідно до п. 1.1. вказаного договору кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 12477 доларів США, зі сплатою 13,5 процентів річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначених в Додатку № 1до цього Договору, що є його невід`ємною частиною.

Кінцевий термін повернення всієї заборгованості згідно умов вказаного договору визначений до 19.08.2027.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту, між позивачем та відповідачем 20.08.2008 укладено іпотечний договір № 02-10/3501, відповідно до якого у якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань банку передано в іпотеку наступне майно: майнові права на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Свої зобов`язання, визначені п. 3.1.1 договору кредиту, банком виконано належним чином в повному обсязі: позивачу відкрито позичковий рахунок в АКБ «Укрсоцбанк» та надано суму кредиту, що підтверджується заявою на видачу готівки № 01/05 від 20.08.2008, квитанцією № ав/9447136 від 20.08.2008 року.

Відповідно до висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 16189?16191/18-32 від 05.12.2018 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 , що міститься у рядку «Підпис клієнта __ » квитанції № ав/9447136/ Форма337-К/ від 20.08.2008 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з деяким наслідуванням підпису ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що позивачем не заперечувалось, що між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» були укладені кредитний договір № 10-29/8357 від 20.08.2008 та договір іпотеки № 02-10/3501 від 20.08.2008, тому суд не приймає до уваги вищевказаний висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 16189?16191/18-32 від 05.12.2018 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи.

Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги судом враховується наступне.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно з частиною четвертою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видавався частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Як вбачається з матеріалів справи Банку № 10-298357 від 20.08.2008 щодо ОСОБА_1 , то доводи позивача щодо ненадання йому інформації щодо істотних умов надання кредиту та іншу інформацію спростовуються наявністю наступних документів: розпискою позивача в запиті на отримання кредитів від 04.08.2008 про те, що йому перед отриманням кредитів надано повну, достовірну та вичерпну інформацію про всі умови отримання, користування та повернення кредиту. Також в розписці зазначено про відсутність у позичальника будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої йому банком інформації. Окрім того, наступними документами: заявою від 20.08.2008 про щомісячний додатковий дохід позивача перед отриманням кредиту; попередньою інформацією про умови кредитування фізичних осіб на придбання нерухомості на первинному ринку від 04.08.2008; попереднім розписом сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту від 12.08.2008; Додатком № 1 до договору кредиту - детальним розписом сукупної вартості кредиту значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту від 20.08.2008.

Підписавши оспорюваний договір, позивач тим самим підтвердила, що ознайомлена у письмовій формі з умовами надання кредиту.

Щодо включення до договору кредиту дискримінаційних умов, то суд зазначає, що договором кредиту, а саме п. 7.5., передбачено, що недійсність окремих положень цього договору не тягне за собою недійсність договору в цілому, якщо можна припустити, що цей договір міг бути укладений без включення до нього таких положень, що повністю відповідає вимогам ст. 217 ЦК України.

Відповідно до п. 2.7. договору кредиту встановлена можливість в односторонньому порядку підвищити відсоткову ставку за ініціативою Банку. В силу положень ст. 217 ЦК України, включення даних пунктів до договору не може бути підставою визнання договору недійсним в цілому.

Станом на момент розгляду справи, процентна ставка банком не збільшувалася в порядку п. 2.7. договору кредиту та є незмінною з моменту укладення договору.

Щодо відсутності у договорі умови про можливість зміни курсу гривні по відношенню до долара США не є істотною і відсутність у договорі цієї умови не може слугувати підставою для визнання кредитного договору недійсним. Незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Відповідно до ст. 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету.

Статті 47 та 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу Національного банку України на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління Національного банку від 17.07.2001 № 275, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ (вказаний пункт діяв з моменту прийняття вказаного положення і до 15.08.2011), тобто станом на 20.08.2008 (дата укладання договору кредиту № 10-29/8357) вказаний пункт Положення був чинним.

Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що всі умови вищевказаного договору погоджені обома сторонами на час його укладення, вибір умов кредитування з боку позивача був добровільним, сторони за власним волевиявленням їх досягли і власноручно їх підписали, чим взяли на себе зобов`язання виконувати їх належним чином.

До того ж, з матеріалів справи вбачається, що погашення заборгованості по даному договору здійснюється позивачем у валюті кредиту - доларах США.

Також суд вважає за необхідне відмовити представнику відповідача у задоволенні заяви про застосування наслідків спливу строків позовної давності, виходячи з наступного.

За змістом до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. А відповідно до вимог ст. 257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Представником відповідача в судовому засіданні зазначено, що датою початку перебігу строку позовної давності є дата укладення договору 20.08.2008 року, тому строк позовної давності давно сплинув. Однак не враховано, що зобов`язання за вказаним кредитним договором тривають і сьогодні, тому на думку суду, не можна вважати строк позовної давності таким, що сплинув.

За ст.11 Цивільного кодексу підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:договора та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникнути безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно ч.2 ст.5 Цивільного процесуального кодексу України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Інших обставин, які свідчать про наявність з боку банку неправомірних дій під час укладення кредитного договору, суд не встановив.

Таким чином, позивачем не доведено суду, що банк ввів її в оману, тобто підстави для визнання спірного кредитного договору за даними обставинами недійсним є недоведеними та спростовуються дослідженими письмовими доказами.

Встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії банку при укладанні спірного кредитного договору та договору іпотеки суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерне товариство «Альфа-Банк», третя особа без самостійних вимог Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гончар Тетяна Володимирівна про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись ст.ст. 259, 265 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерне товариство «Альфа-Банк», третя особа без самостійних вимог Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гончар Тетяна Володимирівна про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Голосіївський районний суд м. Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Ю.Ю. Мазур