Провадження № 2/638/2314/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21січня 2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Семіряд І.В.,

за участю секретарів Тягунової Р.Ю., Тітової М.О.,

Башинської К.С., Подосокорської А.О.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представників відповідача

ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа Дзержинський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції (після перейменування Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) «Про визнання договору купівлі- продажу частково недійсним, визнання договору дарування квартири недійсним , визнання майна спільною сумісної власністю подружжя»,-

ВСТАНОВИВ:

02.11.2015 позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з зазначеним позов. В обґрунтування якого вказує, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17.12.2014 його позовні вимоги до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 задоволені частково. На користь ОСОБА_5 стягнуто суму боргу 2416552 грн з відповідача ОСОБА_6 , у задоволені позову до ОСОБА_2 відмовлено. Рішенням АСХО від 23.02.2015 рішення Московського районного суду м. Харкова від 17.12.2014 змінено, стягнуто на користь ОСОБА_5 солідарно з відповідачів суму боргу у розмірі 1897106,40 грн, з відповідача ОСОБА_6 519445,80 грн. Ухвалою ВСС від 22.07.2015 скасовано рішення АСХО і залишене в силі рішення Московського районного суду м. Харкова. В своєму рішенні ВССУ зазначив, що квартира АДРЕСА_1 ОСОБА_2 отримала в дар від своєї матері ОСОБА_7 , а грошові кошти на її придбання виручені від продажу квартири АДРЕСА_2 , яка з 1998 року належала ОСОБА_2 , її матері та сину на праві спільної сумісної власності. Таким чином, рішенням Московського районного суду м. Харкова встановлено, що грошові кошти за які було придбано квартиру АДРЕСА_1 не були особистими коштами дарувальника. Спірна квартира АДРЕСА_1 була оформлена на ОСОБА_7 на підставі договору купівлі- продажу від 05.12.2011. На час придбання ОСОБА_7 квартира АДРЕСА_1 вже існували борги подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . З метою уникнення відповідальності за борговими зобов`язаннями придбана подружжям квартира була оформлена на ОСОБА_7 , яка в подальшому подарувала цю квартиру своїй дочці ОСОБА_2 Гроші для придбання квартири АДРЕСА_1 -а були позичені відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_6 у ОСОБА_9 Квартира АДРЕСА_1 придбана відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_6 під час знаходження у шлюбі. З урахуванням судових рішень позивач вважає, що договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1 є недійсним в частині покупця. Покупцем є відповідачі, які придбали квартиру за гроші, отримані у борг від позивача. Договір дарування спірної квартири є нікчемним, а тому відповідно до ст. 235 ЦК України є недійсним. Між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкові від 14.02.2012. Відповідно до норм ст. 60 СК України, ч. 3 ст. 368 К України майно, яке було придбане подружжям під час шлюбу є їх спільною сумісною власністю. 24.03.2008, 31.05.2011, 22.10.2011, 12.05.2013, 15.09.2008 відповідачами отримані у борг кошти у розмірі 160500 доларів США, які витрачені подружжям для придбання, в тому числі квартири АДРЕСА_1 , яка є їх спільною сумісною власністю. Під час шлюбу придбана також квартира АДРЕСА_3 . Квартира придбана на ім`я відповідачки ОСОБА_2 і придбана була в кредит. Відповідач ОСОБА_6 надав згоду на придбання квартири і згоду на отримання кредиту в ОТП Банку. Погашення кредиту відбувалось під час шлюбу, вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач ОСОБА_6 звертався у 2013 році до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом про поділ спільного майна. Оформлення квартири АДРЕСА_1 на відповідача ОСОБА_2 порушує право позивача на отримання боргу за судовим рішенням від ОСОБА_6 шляхом звернення стягнення на його часту у спільній сумісній власності. У зв`язку з чим позивач просить визнати недійсним договір купівлі- продажу кв. АДРЕСА_1 від 19.12.2011 в частині покупця ОСОБА_7 . Перевести права та обов`язки покупця кв. АДРЕСА_1 на ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . Визнати нікчемним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 . Припинити право власності ОСОБА_7 на кв. АДРЕСА_1 . Визнати квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю. Подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . Визнати, що ОСОБА_6 на праві власності належить 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 на 1/2 частка квартира АДРЕСА_3 . Припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 . (т. 1 а.с. 2-5).

Позивач ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, уповноважив представляти його інтереси адвоката Романенко Н.А.

Представник позивача ОСОБА_5 ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Двічі представником позивача подавались заяви про зміну предмету позову, ухвалами Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.11.2020 та 21.01.2021 у прийнятті заяви представника позивача про зміну предмету позову відмовлено. У судове засідання, призначене на 21.01.2021 представник позивача не з`явилась, звернулась до суду з заявою про проведення судового засідання за її відсутності.

Представники відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечували проти позову, просили відмовити у його задоволені, зазначили, що позивачем не надано доказів на підтвердження свої вимог.

Відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та представник третьої особи Шевченківського ВДВС у судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи повідомлені своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не сповістили.

Суд, вислухавши представника позивача ОСОБА_1 , представників відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Вирішуючи питання про визнання договору дарування квартири недійсним, про визнання договору купівлі- продажу недійсним, суд зазначає наступне

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він небуде виконаний, вважає, що така протизаконна мета, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашенняборгу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

Отже, для підтвердження позових вимог потрібно довести, що саме з метою уникнення відповідальності за боргами подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_6 була відчужена квартира АДРЕСА_1 шляхом укладення договору купівлі- продажу , а у подальшому - договору дарування.

Щодо позовних вимог про визнання квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_6 суд зазначає наступне:

Положеннями ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Проте, Сімейний кодекс України визначає, зокрема, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя (ч. 1 ст. 1 СК України), а отже із вимогою про визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить саме одному з подружжя.

Відповідно до ст. 392 ЦК України із позовом про визнання права власності може звернутись особа - власник майна, якщо його право не визнається або оспорюється іншою особою, або якщо власник втратив документ, який засвідчує його право власності

В даному випадку позивач ОСОБА_5 звернувся до суду вважаючи себе кредитором відповідачів. Отже, обраний позивачем спосіб захисту визнання майна спільною сумісною власністю подружжя не відповідає виду та характеру порушення його прав як кредитора.

Водночас, відповідно до ст.371 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу.

Вимоги про виділ частки у порядку, передбаченому ст. ст. 366, 371 ЦК України, ОСОБА_5 не заявляв, хоча не позбавлений такої можливості.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених (частина перша статті 81 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини другої, шостої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

На підтвердження заявлених позовних вимог ОСОБА_5 надано копію договору дарування квартири від 05.01.2012, копію довідки про державну реєстрацію прав, копію рішення про державну реєстрацію прав, копію довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22.07.2015.

З огляду на частину шосту статті 95 ЦПК України єдиним належним доказом достовірності наданих копій могло бути лише дослідження оригіналів зазначених документів.

Належним чином дослідити подані сторонами докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування, це процесуальний обов`язок суду.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ч.1 ст.264 ЦПК України).

Позивачем не надано рішення Московського районного суду від 17.12.2014, рішення Апеляційного суду Харківської області від 19.01.2015, надана ухвала Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ належним чином не посвідчена. Наданий ОСОБА_5 договір дарування у копії також належним чином не посвідчений. Посилання позивача , що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, який у подальшому розірвано також не підтверджені жодним доказом. Отримання у борг подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_6 коштів у розмірі 160500 доларів США, придбання, за кредитні кошти, квартири АДРЕСА_3 , оформлення квартири АДРЕСА_1 на ОСОБА_2 , також не підтверджуються жодним доказом.

Представник позивача, яка є кваліфікованим юристом, не скористалась право та не звернулась своєчасно до суду з клопотання про витребування доказів, які могли підтвердити позовні вимоги ОСОБА_5 .

Клопотання про витребування доказів представника позивача залишені судом без задоволення, оскільки подані поза межами строку для подання доказів.

Окрім того, заявляючи клопотання про витребування доказів представник позивача, не зазначила обставини, які можуть підтвердити ці докази.

Практика ЄСПЛ свідчить про те, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає

Отже, з урахуванням того, що одним з принципів цивільного судочинства, є змагальність сторін та з врахуванням того, що судом неодноразово роз`яснено сторонам принцип замагальності, проте позивачем не виконані вимоги ЦПК України, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, про відмову у позові, так як позивач не скористався правом довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилався як на підставу своїх вимог

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 7, 11,12, 13,19,47,48,51,51, 81, 133, 141, 158,175,263,264, 265 ЦПК, ст. ст. 21,36,65,74 СК України, ст. ст. 3,203,215,369,572,578 ЦК України, Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа Дзержинський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції (після перейменування Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) «Про визнання договору купівлі- продажу частково недійсним, визнання договору дарування квартири недійсним, визнання майна спільною сумісної власністю подружжя» - відмовити.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 01.02.2021.

СУДДЯ - І.В. СЕМІРЯД