Справа № 477/3136/19
Провадження № 2/477/4/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

27 травня 2021 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі: головуючої у справі судді Полішко В.В., з секретарем - Хлибовою Г.Є., Заїченко О.Є.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Іванової Т.В.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Куценка Ю.О.,

представника третьої особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , від імені якої та в інтересах якої діє батько ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Миколаївської районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

24 грудня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідачів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його малолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог вказала, що на підставі договору купівлі-продажу будинку від 11 квітня 2002 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Сапегою О. П. за реєстровим № 470, позивач є власником цілого будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач, як власник зазначеного житлового будинку, зареєструвала в ньому свого сина - ОСОБА_2 .

Нещодавно позивачу стало відомо, що у спірному будинку без згоди позивача, як власника нерухомого майна, її син зареєстрував свою неповнолітню доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначені дії відповідача не оскаржувалися з огляду на норми законодавства, які не вимагають згоди власника нерухомого майна для вселення неповнолітньої дитини до одного з батьків.

При цьому, більше семи років тому, у зв`язку з утворенням сім`ї, відповідач за власним бажанням покинув житловий будинок, що належить ОСОБА_1 , та став проживати в іншому місці разом із своєю родиною. З того часу відповідач не підтримував та не підтримує зі своєю матір`ю будь-яких відносин, спільне господарство не веде, жодної допомоги на утримання будинку не надає, за місцем реєстрації (в тому числі зі своєю донькою) жодного разу не з`являвся.

Малолітня ОСОБА_5 ніколи не проживала у спірному будинку.

Всі особисті речі з будинку відповідачем були вивезені приблизно в 2011 році. Позивачу також стало відомо, що більше півроку тому відповідач виїхав за межі України (у Польщу).

Відповідач ОСОБА_2 не цікавиться станом житлового будинку, в якому зареєстрований, не підтримує його у належному стані, комунальні послуги також не сплачує.

Реєстрація відповідачів у будинку, належному позивачу, порушує права позивача, оскільки створює перешкоди для отримання житлових соціальних пільг.

Через вказані обставини вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням та просить його задовольнити.

Відповідач у встановлений законом строк подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у її задоволенні. Вважає, що позовні вимоги позивача є незаконними, безпідставними, необґрунтованими та не відповідають фактичним обставинам, які склалися, а тому необхідно відмовити позивачу в задоволенні цього позову у повному обсязі, з наступних підстав.

Позивачка навмисно спотворює фактичні обставини справи, приховуючи дійсні причини їх тимчасової відсутності за місцем реєстрації, тим самим намагається ввести суд в оману, щодо дійсних обставин у справі, які мали місце. Оскільки вони не мають можливості проживати за місцем реєстрації з поважних причин, так як позивачка разом з ОСОБА_7 чинять перешкоди.

Вони з донькою мешкали в спірному будинку до вересня 2019 року та весь час сплачували комунальні послуги, що підтверджується відповідними фіскальними чеками банку, копії яких додаються до відзиву, а оригінали наявні у відповідача. Однак позивачка та її син, відповідно брат відповідача - ОСОБА_7 , весь час влаштовували сварки, які негативно відображались на психічному здоров`ї малолітньої ОСОБА_5 , яка є дитиною-інвалідом та потребує спокійної психологічної обстановки.

Вони з донькою, іншого житла не мають та спірне житло є їх постійним місце проживання.

За таких обставин визнання їх - відповідачів такими, що витратили право на житло буде невиправданим втручанням у право ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_5 на користування спірним будинком та може покласти надмірний тягар на відповідачів.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні. Житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Малолітня ОСОБА_5 не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання у спірному будинку, не можуть бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом.

Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.

Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Крім цього, послався на статтю 8 Конвенції та статтю 1 Першого протоколу про Конвенції, викладені у рішенні ЄСПЛ, з огляду на які позбавлення особи права користування житловим приміщенням можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Отже, з вищенаведених обставин вбачаються поважні причини не проживання відповідачів у спірному житловому будинку, а тому позов не підлягає задоволенню.

Позивачка ОСОБА_1 , яка з огляду на її стан здоров`я була допитана у підготовчому судовому засіданні, заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та пояснила про вищевикладене, просила позов задовольнити. Має першу групу інвалідності протягом 27 років. Пояснила, що має двох синів, один з яких відповідач у справі. Обидва сина зареєстровані у належному їй будинку. Відповідач після одруження не проживав у будинку, проте постійно спілкувались. Вона сама запропонувала відповідачу разом з сім`єю переїхати до належного їй будинку та проживати однією сім`єю. Коли діти з`їхалися, думала, що вони будуть доглядати за нею, піклуватися. Відповідач мешкав у її будинку короткими періодами, був зареєстрований за її згодою, проте згоди на реєстрацію його доньки вона не давала. На сьогодні, має намір укласти договір довічного утримання з іншим сином - ОСОБА_7 , водночас позбавлена цієї можливості через те, що в її будинку зареєстровані син та онука. Відповідач разом з дитиною не проживають у спірному житловому будинку, допомагати їй не бажають. На сьогодні її доглядає син ОСОБА_7 та невістка.

Представник позивача - адвокат Іванова Тетяна Вікторівна в судовому засіданні позовні вимоги своєї довірительки підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Зазначила, що реєстрація відповідачів в її житловому будинку позбавляє її довірительку можливості отримати субсидію та укласти договір довічного утримання.

Відповідач ОСОБА_2 , який діє від свого імені та малолітньої доньки ОСОБА_5 , в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Зазначив, що його виселення та доньки призведе до порушення їх прав. Пояснив, що на запрошення матері у 2017 році переїхав жити разом з дружиною та донькою в її будинок. Він та донька у спірному житловому будинку були зареєстровані за згодою матері. До 2019 року жили дружно, не конфліктували, а у вересні 2019 року їх попросили з`їхати з дому. Позивачка це пояснила тим, що будинок вже належить його братові ОСОБА_7 . В серпні 2019 року попросила виписатися з будинку, причину не пояснила. Мати комунальні послуги та господарські витрати взагалі не сплачувала, платили навпіл з братом. У будинку чотири жилих кімнати, на території є літній будинок. Йому та брату було виділено по дві кімнаті. Власного житла він не має, на сьогодні разом із родиною тимчасово проживає у квартирі, яка належить бабусі дружини, зареєструватись у тому житлі немає можливості. Дитина має проблеми зі здоров`ям: затримка мовлення, епілепсія, є дитиною-інвалідом і відсутність місця реєстрації позбавить дитину можливості проходити реабілітаційні заходи.

Вказав, що за час проживання в будинку матері витрачав кошти на утримання будинку, комунальні послуги. Наявності чеки про сплату комунальних послуг, купівлю будівельних матеріалів. До 2017 року проживав разом із родиною на квартирі, яку винаймав. Причини конфлікту йому не відомі, пояснив, що спочатку погіршилися відносини з позивачкою, а пізніше з братом. Йому забороняли користуватися речами, а саме: кухонними приладами, рукомийником, бойлером, раковиною, оскільки вказані речі були придбанні до того, як його родина оселилася у спірному будинку. Був змушений покинути будинок не за власним бажанням. Не проживає в ньому з осені 2019 року.

Представник третьої особи - ОСОБА_8 в судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити, зазначила, що це призведе до порушення права малолітньої дитини. Пояснила, що їй зі слів позивачки та відповідача відомо, що вони проживали разом у спільному будинку по вересень 2019 року. Через сімейні сварки відповідачі були змушені виселитися з житлового будинку. Відповідача та його доньку знає особисто, бо в 2014 році працювала в дитячому садку в с. Галицинове Вітовського району Миколаївської області та ОСОБА_9 була її вихованкою.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-ХІ «Про утворення та ліквідацію районів», згідно з розпорядженням миколаївської районної державної адміністрації від 05 січня 2021 року №4-р «Про заходи з реорганізації Миколаївської, Березанської, Вітовської, Новоодеської, Очаківської районних державних адміністрації» Вітовська районна державна адміністрація приєднана шляхом приєднання до Миколаївської районної державної адміністрації. Тому, правонаступником служби у справах дітей Вітовської райдержадміністрації Миколаївської області з 25 лютого 2021 року є служба у справах дітей Миколаївської районної державної адміністрації.

Представник Миколаївської районної державної адміністрації підтримала позицію представника Вітовської райдержадміністрації та просила відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні також були допитані свідки, які показали наступне.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що знайома зі сторонами у справі, вони її сусіди. Товаришує з позивачкою з 2002 року. Зазначила, що відповідач з родиною постійно у позивачки не проживав. Переїхали до неї після того, як повернулися з Польщі. Проживали не довго, бо почалися конфлікти. Востаннє ОСОБА_2 проживав у спірному будинку в 2019 році. Останні п`ять років господарство не вів. Вважає, що жодних перепон відповідачу не чинилось. Зі слів ОСОБА_11 їй відомо, що оплату за комунальні послуги з відповідачем ділили навпіл та саме з приводу цього почалися конфлікти.

Вказала, що на сьогодні позивачка проживає у будинку разом із сином ОСОБА_12 , невісткою та онукою. ОСОБА_7 купував років 3-4 тому нову техніку в дім. На прохання ОСОБА_1 вона підписувала акт про непроживання відповідачів. Їй відомо, зі слів ОСОБА_1 , що та має намір укласти договір про довічне утримання з сином ОСОБА_12 .

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що позивачку та відповідача ОСОБА_2 знає. Вона є матір`ю дружини ОСОБА_7 . Вказала, що з ОСОБА_1 знайома з 2014 року. На вихідні та свята приходила до неї у гості, приблизно два рази та тиждень. За весь час ОСОБА_2 в будинку не бачила, він був лише декілька разів два роки тому. Марія їй жалілася, що син приходить додому нетверезий, не допомагає їй по господарству, ставиться до неї погано. З слів позивачки їй відомо, що родина ОСОБА_14 припинила проживати в її будинку через те, що відповідач зловживав спиртними напоями, не доглядав її. Про виселення родини ОСОБА_14 зі спірного житлового будинку їй нічого не відомо. З 2015 року в будинку проживають ОСОБА_7 , її донька та онука. Крім цього, зазначила, що їй відомо зі слів ОСОБА_1 що вона хотіла залишити заповіт на ім`я сина ОСОБА_12 , а також має намір укласти з ОСОБА_7 договір довічного утримання, оскільки він краще доглядає за нею, особистого інтересу до будинку не має.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що він одружився в 2015 році. Його брат - відповідач у справі ОСОБА_2 одружився раніше за нього на п`ять років. Стосунки з братом були нормальні, не сварилися жили дружно, поки не одружилися. До 2019 року брат приїжджав у гості до матері, але постійно у неї не проживав. В 2019 році брат з родиною переїхав до матері з гуртожитку. Ініціатором цього була мати, оскільки місця в будинку було достатньо. Домовленість з братом по витратам була - платити навпіл. Спочатку все було гаразд, але потім почалися конфлікти через комунальні платежі. ОСОБА_14 платив менше, бо вважав, що користується комунальним послугами менше. Конфлікти траплялися щотижня, мати була присутня під час їх сварок. До того, як брат вселився в будинок він обладнав будинок, провів опалення, купив газовий котел. За весь час спільного проживання ОСОБА_2 по господарству не допомагав, лише покрасив ворота, купив будівельні матеріали, хотів зробити прибудову, але нічого так і не зробив. Всього брат з родиною в будинку матері прожив приблизно місяців сім. Під час розмови з братом вони вирішили, що один з них має залишити будинок, оскільки разом проживати неможливо. Домовленості про те, хто саме буде доглядати матір не було. Він не має особистої зацікавленості в укладенні договору довічного утримання чи заповіту, оскільки матір буде доглядати та у жодному разі не залишить її.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до вимог статей 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статями 41, 47 Конституції України, статтею 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить позивачці на підставі договору-купівлі продажу житлового будинку від 11 квітня 2002 року, укладеного між нею та ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Сапегою О.П., зареєстрованого в реєстрі за № 2067 (т. 1 а.с.6).

Тобто, вищезазначений житловий будинок є особистою приватною власністю позивачки.

Після придбання будинку, обидва сина були зареєстровані у будинку, як члени сім`ї.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 16 жовтня 2019 року, у вказаному житловому будинку окрім позивачки зареєстровані: син - ОСОБА_7 , 1987 року народження, син - ОСОБА_2 , 1987 року народження, онука - ОСОБА_5 , 2011 року народження, онука - ОСОБА_15 , 2017 року народження (т. 1 а.с. 11).

ОСОБА_1 , з огляду на довідку до огляду МСЕК №047611 від 15 липня 2009 року є інвалідом першої групи (т. 1 а.с.. 13).

Відповідач ОСОБА_2 з 09 жовтня 2010 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_16 , відповідно до свідоцтва про шлюб від 09 жовтня 2010 року, серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 99). Від шлюбу мають доньку - ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до свідоцтва про народження від 08 лютого 2011 року, серії НОМЕР_2 (а.с. 5, 98).

З огляду на надані медичні документи дитина ОСОБА_17 має захворювання: «помірна розумова відсталість, системне порушення мовлення», є дитиною-інвалідом, проходить систематично курс реабілітації (т. 1 а.с. 48,49, 50, 51,52-53, 100).

Оглянувши копії витягів Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 23 січня 2020 року № 197370479 та 197372059, встановлено, що відповідач ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_16 не мають у власності будь-якого нерухомого майна, або майна, що перебуває в іпотеці (т. 1 96, 97).

З огляду на акти про непроживання від 14 листопада 2019 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не проживають у спірному житловому будинку АДРЕСА_1 з 2012 року (т. 1 а.с. 12). Останні вісім років позивачка проживає з сином - ОСОБА_7 , його дружиною - ОСОБА_18 та онукою - ОСОБА_15 .

Згідно з довідкою, виданою виконавчим комітетом Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 15 грудня 2010 року № 1129-02-72; 1127-02-42 ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , водночас з 2012 року проживають за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 179, 180).

Як вбачається з пояснень сторін, після одруження відповідач ОСОБА_2 разом з дружиною, а згодом і донькою, проживали у гуртожитку.

На запрошення матері позивачки ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 разом з родиною переїхав проживати до будинку матері. Доказів щодо укладення договору найму житлового приміщення між позивачкою та відповідачами матеріали справи не містять. Також матеріали справи не містять доказів щодо існування будь-яких домовленостей щодо проживання чи виселення відповідачів.

З чого слід дійти висновку, що відповідач ОСОБА_2 , який був зареєстрований у цьому будинку, вселився до будинку матері як член сім`ї. Йому власником були виділені для проживання дві кімнати у будинку, що підтверджується показаннями позивачки ОСОБА_1 , свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_18 був обумовлений порядок спільного проживання та сплати за комунальні послуги.

З огляду на зазначене, відповідно до частини 3 статті 405 ЦК України, відповідач втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тобто необхідною умовою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням є їх відсутність за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин.

Суд дійшов висновку, що відповідачі проживали у будинку позивача до осені 2019 року та були змушені через створення несприятливих умов залишити своє зареєстроване місце проживання.

Щодо строків проживання, то ця обставина підтверджується письмовими доказами, наданими відповідачем ОСОБА_2 , а саме квитанціями про оплату комунальних послуг за період 2018-2019 року та копією заявки на доставку товару від 08 березня 2019 року за адресою АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 102-105).

Суд вважає неприйнятною позицію представника позивача, що вказані квитанції не можуть бути прийняті в якості доказів з тієї підстави, що оплата здійснювалась не позивачем, а ОСОБА_16 , з огляду на те, що ОСОБА_16 є дружиною відповідача та оплата комунальних послуг здійснювалась за послуги, отримані за адресою будинку позивача.

Стосовно обставин, які спонукали відповідача ОСОБА_2 залишити своє місце проживання, то як вбачається із пояснень та показань учасників судового розгляду, після того як позивачка вирішила укласти договір довічного утримання з сином ОСОБА_7 , в сім`ї почали постійно виникати сварки та непорозуміння.

З огляду на показання свідка ОСОБА_7 , він мав з братом розмову про необхідність залишити будинок.

Тобто відповідачам були створені такі умови, що вони були змушені залишити будинок не з власної волі.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи позов був поданий 24 грудня 2019 року, тобто через незначний строк після того, як відповідачі були змушені виселитися з будинку.

Таким чином судом було встановлено, що відповідачі були змушені залишити своє місце проживання і строк їх відсутності значно менший, аніж передбачений законом.

Суд не приймає до уваги акт про непроживання відповідачів та інформацію, зазначену у довідці, виданій Галицинівською сільською радою, щодо непроживання відповідача з родиною з 2012 року, оскільки зазначена інформація спростовується письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні, а саме квитанціями про оплату комунальних послуг.

Також суд критично сприймає показання свідків в частині строків проживання родини відповідача у будинку, належному позивачці, оскільки вважає їх зацікавленими особами.

Так свідок ОСОБА_7 , уклавши з позивачкою договір довічного утримання, усуває свого брата від спадкування. Свідок ОСОБА_18 у разі укладення позивачкою договору довічного утримання з її чоловіком ОСОБА_7 набуває права власності на Ѕ будинку, як дружина набувача майна, придбаного під час шлюбу. Свідок ОСОБА_13 є матір`ю свідка ОСОБА_18 та зацікавлена у добробуті своєї доньки.

В свою чергу свідок ОСОБА_10 є подругою позивачки, а тому зацікавлена у результаті розгляду справи та ухвалення рішення на користь позивача.

Показання свідків щодо часу проживання відповідачів у спірному будинку спростовується знову ж таки квитанціями про сплату комунальних послуг, здійсненими дружиною відповідача ОСОБА_2 . І хоча квитанції були надані не за весь час проживання, однак із наявних слідує, що оплата мала регулярний, а не разовий характер.

Також не знайшло свого підтвердження порушення права позивачки на отримання соціальних пільг, докази щодо цього стороною позивача не подавались.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захист прав і свобод інших осіб.

У рішенні від 2 грудня 2010 року у справі Кривіцька та Кривіцький проти України ( Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine , заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.

Таку правову позицією Верховний суд виклав у постанові від 9 жовтня 2019 року у справі №202/4656/16-ц та у постанові від 23 вересня 2019 року у справі №61-6362св19.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити, оскільки відсутні правові підстави для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Керуючись статями 258, 259, 263, 265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , від імені якої та в інтересах якої діє батько ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Миколаївської районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 , відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Водночас, відповідно до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Тобто, через Жовтневий районний суд Миколаївської області.

Повне найменування сторін:

позивач- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ;

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_4 ;

відповідач - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

третя особа - служба у справах дітей Миколаївської районної державної адміністрації, вул. Одеське шосе, 88-Б, м. Миколаїв, ЄДРПОУ

Повний текст рішення складений та підписаний 07 червня 2021 року.

Суддя В.В. Полішко