Справа № 766/4723/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Майдан С.І.,

за участю секретаря Кирпиченко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданої від імені та в інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності та визначення порядку користування квартирою,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що позивач та її син є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Згідно свідоцтва про право на спадщину від 09.08.2000 року, виданого державним нотаріусом Третьої Херсонської державної нотаріальної контори Лисенко Л.П., квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності в рівних частинах. Проте, позивач вважає, що відповідач не має право на спадщину в розмірі Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , а вказане свідоцтво видане з порушенням вимог закону. 11.01.1974 року позивач вселилася у спірну квартиру разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 . Шлюб з останнім позивач уклав 07.11.1967 року. Займана ними квартира належала житлово-будівельному кооперативу «Суднобудівник». Відповідно до довідки ЖБК «Суднобудівник» №177, виданої позивачу, пайові внески за квартиру виплачені в 1989 році в повному обсязі. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, що складалася з Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 . Інша частина квартири за законом належить позивачу, як частка у спільній сумісній власності подружжя. 09.08.2000 року ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 подали спільну заяву про прийняття спадщини. Сторони, як спадкоємці першої черги за законом, фактично прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 у встановлений законом порядку, на час відкриття спадщини проживали в даній квартирі та проживають в ній. Проте, між сторонами виник спір щодо належних їм часток у праві власності на дану квартиру. Право власності на Ѕ частину даної квартири за позивачем як частку у спільному майні подружжя, набутого нею за час шлюбу, відповідачем не визнається. У зв`язку з викладеним, позивач просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 09.08.2000 року, видане державним нотаріусом Третьої Херсонської державної нотаріальної контори Лисенко Л.П. в частині Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого в реєстрі за №1-1059; визнати за позивачем право власності на Ѕ частку зазначеної квартири, як належну йому частку у спільному майні, набутого за час шлюбу; визнати за позивачем право власності на ј частку вказаної квартири в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визначити порядок користування вказаною квартирою, виходячи із ідеальних часток співвласників квартири; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 10.04.2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.

03.06.2019 року позивач надав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 09.08.2000 року, виданого державним нотаріусом Третьої Херсонської державної нотаріальної контори Лисенко Л.П. після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого в реєстрі за №1-1059; визнати за позивачем право власності на Ѕ частку зазначеної квартири, як належну їй частку у спільному майні, набутого за час шлюбу; визнати за позивачем право власності на ј частку вказаної квартири в порядку спадкування після смерті її чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визначити порядок користування вказаною квартирою, виходячи із ідеальних часток співвласників квартири; стягнути з відповідача на корись позивача судові витрати.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 02.09.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі. Зазначили, що заява про прийняття спадщини, де зазначено про те, що позивачу роз`яснено положення ст.22 КпШС України та він питання про її застосування не ставить, складена некоректно, зміст її позивач не зрозумів. Про порушення свого права дізнався тільки після виникнення конфліктів з відповідачем, після витребування цієї заяви, тому є усі підстави для задоволення позову, строку звернення до суду пропущено з поважних причин. Просили встановити порядок користування квартирою за І варіантом висновку експерта, виділивши позивачу у користування ѕ частини квартири. Зазначили, що відповідач перебуває у шлюбі, мешкає в квартирі з дружиною та її дітьми, які не мають права користування квартирою, згоди на вселення позивач не давав. Між позивачем та сім`єю відповідача виникли конфлікт і відносини, це призвело до того, що позивач не має можливості користуватися квартирою з листопада 2017 року. В останнє судове засідання не з`явилися, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав вцілому, просив відмовити у його задоволенні. Зазначив, що дійсно між сім`єю відповідача та позивачем склалися неприязні стосунки. Позивач з 2017 року не проживає у квартирі. Вважає, що підстав для задоволення позову вцілому не має. Не заперечував той факт, що дружина відповідача та її діти мешкають в квартирі без згоди позивача. В останнє судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність відповідача, в задоволенні позовних вимог просив відмовити у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановлений законом порядку.

Дослідивши матеріали справи, матеріали інвентарної справи №64385 на квартиру АДРЕСА_1 , суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно актового запису про одруження №6, зробленого 07.11.1967 року Інгулецького селищною радою Білозерського району Херсонської області, між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 07.11.1967 року зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини « ОСОБА_2 ».

Згідно актового запису про смерть №760, зробленого 27.02.1998 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану м.Херсона, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

09.08.2000 року ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що діє за згодою своєї матері ОСОБА_2 , подали спільну заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , зазначивши, що спадщину вони прийняли фактично, так як зареєстровані та проживають з померлим разом.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.08.2000 року, виданого державним нотаріусом Третьої Херсонської державної нотаріальної контори Лисенко Л.П., спадкоємцями майна ОСОБА_4 є в рівних частинах, дружина померлого ОСОБА_2 та його неповнолітній син ОСОБА_3 . Спадкове майно складається з трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 . Вказане спадкове майно належало спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Херсонським міськвиконкомом 26.07.2000 року, зареєстрованого в Херсонському бюро технічної інвентаризації за №53700.

Право власності на зазначену квартиру за позивачем та відповідачем зареєстровано в БТІ 21.08.2000 року.

Згідно довідки від 21.12.2017 року №152, Управління обліку, розподілу та приватизації житла Херсонської міської ради повідомляє, що членом ЖБК «Суднобудівник» на 3 кімнатну квартиру АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 .

Відповідно до довідки ЖБК «Суднобудівник» №177, виданої позивачу, пайові внески за квартиру виплачені в 1989 році в повному обсязі, і заборгованість по квартплаті відсутня.

Згідно висновку за результатам розгляду матеріалів ЄО від 20.10.2016 року №20273 за заявою ОСОБА_2 щодо вжиття заходів до її сина ОСОБА_3 , який вчиняє за місцем її проживання сварки, встановлено неприязні стосунки між сторонами. З врахуванням того, що в даній події відсутні ознаки кримінального правопорушення, перевірку закінчено, матеріали списані у справу.

Постановою про закриття кримінального провадження від 18.08.2017 року, кримінальне провадження за заявою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо прийняття мір до ОСОБА_3 , який 05.08.2017 року за адресою АДРЕСА_1 спричинив тілесні ушкодження заявниці, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002906 від 08.08.2017 року, закрито у зв`язку з встановленням відсутності події кримінального правопорушення.

З спадкової справи №523/2000, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 вбачається, що з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом зверталися ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який як неповнолітній діє за згодою своєї матері. При прийнятті заяви ОСОБА_2 роз`яснено зміст ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ї України, питання про її застосування остання не ставить.

Судом встановлено, що спірне майно придбано подружжям ОСОБА_2 до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, а також ЦК УРСР (1963) року

Згідно зі статтею 22 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Тому, квартира АДРЕСА_1 дійсно придбана ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під час шлюбу, та була спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до статтей 529, 530 ЦК УРСР існує дві черги спадкоємців за законом: спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родичу. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Відповідно до ст.ст.560, 561 ЦК УРСР, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до частин першої та другої статті 71 Закону України «Про нотаріат», у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.

Відповідно до п.5 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами, затверджений наказом Мінюсту України №18/5 від 14.06.1994, яка діяла на час прийняття спадщини, нотаріуси зобов`язані здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до Закону "Про нотаріат" і принесеної присяги, сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду, зберігати в таємниці відомості, одержані ними, у зв`язку з вчиненням нотаріальних дій, відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам.

Відповідно до п.128 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Мінюсту України №18/5 від 14.06.1994, яка діяла на час прийняття спадщини, у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається державним нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видане на половину спільного майна. Якщо серед спадкоємців померлого є неповнолітні або особи, над якими встановлена опіка чи піклування, свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя видається при наявності дозволу органів опіки і піклування, який оформляється згідно з правилами, викладеними в абзаці дев`ятому пункту 31 цієї Інструкції.

Згідно ст.1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у п.27 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. ( ч.1 ст.3 ЦПК України).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що видача нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.08.2000 року на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не порушила законних прав та інтересів позивача, оскільки при видачі вказаного свідоцтва нотаріусом роз`яснено ОСОБА_2 зміст ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ї України, питання про її застосування остання не ставила, та підписалася в поданій нею заяві. Таким чином, з 09.08.2000 року позивачу було відомо про можливе наявне у неї право на отримання у власність Ѕ частини спірної квартири як спільно набутого майна. Проте, таким правом позивач не скористалася, оскільки не подала заяву про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні.

За таких обставин, нотаріусом 09.08.2000 року сторонам було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру в рівних частинах. Судом не встановлено, що нотаріус діяв всупереч вимогам закону при видачі свідоцтва про право на спадщину, в тому числі п.5 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, на який посилається позивач.

Тому відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину від 09.08.2000 року, виданого державним нотаріусом Третьої Херсонської державної нотаріальної контори Лисенко Л.П. після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого в реєстрі за №1-1059 та визнання за позивачем права власності на Ѕ та ј частину в порядку спадкування за законом, на Ѕ частину квартири свідоцтво про право власності у спільному майні подружжя.

Доводи сторони позивача про те, що її не роз`яснювали положення ст.22 КпШС та вона про порушення свого права на отримання Ѕ частки квартири, як спільного майна подружжя дізналася тільки після конфлікту з сином у 2017 -2018 роках, суд до уваги не приймає, оскільки позивач зареєструвала у БТІ право власності в порядку спадкування за законом на своє ім`я Ѕ частину та на ім`я сина Ѕ частину, який на той час був неповнолітнім. Погіршення відносин з відповідачем не може бути підставою для скасування свідоцтва про на спадщину за законом.

Згідно висновку експерта №30 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, складеного 30.08.2019 року судовим експертом Грибковою Н.Г., пропонується два варіанта порядку користування спільною власністю без припинення права спільної часткової власності на це майно для співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 з частками у праві власності - ѕ та 1/4.

За першим варіантом:

Співвласнику ОСОБА_2 пропонується визначити в користування: жилу кімнату «4» пл.17,0 кв.м. з балконом І пл.3,8 кв.м., жилу кімнату «5» пл.9,2 кв.м. з виходами з цих житлових кімнат в коридор загального користування «1» пл.93 кв.м., а також комору «2» пл.0,8 кв.м. в коридорі загального користування «1». Реальна частка складає 68/100.

Співвласнику ОСОБА_3 з часткою ј пропонується визначити в користування - жилу кімнату «8» пл.11,7 кв.м. з лоджією ІІ пл.3,5 кв.м., і далі з виходом в коридор загального користування «1». Реальна частка складає 32/100. В загальне користування двох співвласників визначаються підсобні приміщення, а саме: 1 - коридор пл.9,30 кв.м., 3 - кухня пл.7,90 кв.м, 6 - ванна кімната пл. 2,20 кв.м., 7 - туалет пл. 1,00 кв.м. Разом: 20,40 кв.м.

За другим варіантом:

Співвласнику ОСОБА_2 пропонується визначити в користування: жилу кімнату «4» пл.17,0 кв.м. з балконом І, жилу кімнату «8» пл.11,7 кв.м. з лоджією ІІ з виходами з цих житлових кімнат в коридор загального користування «1» пл..9,3 кв.м. Реальна частка складає 76/100.

Співвласнику ОСОБА_3 з часткою ј пропонується визначити в користування - жилу кімнату «5» пл.9,2 кв.м., і далі з виходом в коридор загального користування «1», а також комору «2» пл.0,8 кв.м. в коридорі загального користування «1». Реальна частка складає 24/100. В загальне користування двох співвласників визначаються підсобні приміщення, а саме: 1-коридор пл.9,30 кв.м.; 3-кухня пл.7,90 кв.м.; 6-ванна кімната пл.2,20 кв.м.; 7-туалет пл.1,00 кв.м. Разом 20,40 кв.м.

Крім того, експертом пропонується один можливий варіант поярдку користування спільною власністю без припинення права спільної часткової власності на це майно - квартиру АДРЕСА_3 в багатоповерховому житловому будинку для співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із ідеальними частками в праві власності на квартиру по Ѕ.

Одному співвласнику пропонується визначити в користування: жилу кімнату «4» пл.17,0 кв.м. з балконом І пл.3,8 кв.м. з виходом в коридор загального користування «1» пл.9,3 кв.м., а також комору «2» пл.0,8 кв.м. в коридорі загального користування «1». Реальна частка складає 46/100.

Другому співвласнику з ідеальною часткою Ѕ пропонується визначити в користування - жилу кімнату «8» пл.11,7 кв.м. з лоджією ІІ пл.3,5 кв.м., жилу кімнату «5» пл.9,2 кв.м. і далі з виходами із цих кімнат в коридор загального користування «1».

Реальна частка складає 46/100.

Другому співвласнику з ідеальною часткою Ѕ пропонується визначити в користування - жилу кімнату «8» пл.11,7 кв.м. з лоджією ІІ пл.3.5 кв.м., жилу кімнату «5» пл.9,2 кв.м. і далі з виходами із цих кімнат в коридор загального користування «1». Реальна частка складає 54/100.

В загальне користування двох співвласників визначаються підсобні приміщення, а саме: 1-коридор пл.9,30 кв.м.; 3-кухня пл.7,90 кв.м.; 6-ванна кімната пл.2,20 кв.м.; 7-туалет пл.1,00 кв.м. Разом: 20,40 кв.м.

Встановлене обладнання, меблі та прилади на площах загального користування не повинні зважати руху до приміщення коридору.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо користування спільною часткою власності кватири АДРЕСА_1 та в добровільному порядку вони не можуть дійти згоди щодо користування нею.

Положеннями статті 358 ЦК України регламентовано правила здійснення правомочностей співвласниками об`єкта права спільної часткової власності. Зокрема, передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зі змісту наведеної норми закону можна зробити висновок, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Вказана норма матеріального права свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна має враховуватись правова природа такої власності, адже співвласникам належать ідеальні частки у праві власності на спільне майно, які є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частку майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Оскільки спірні правовідносини у цій справі не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України виділяє у користування сторонам спору в натурі частки, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що права ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо користування спірною квартирою є рівними, при цьому добровільної згоди щодо порядку такого користування ними не досягнуто, встановлення цього порядку за рішенням суду не свідчить жодним чином про порушення прав позивача, як співвласника спірної квартири, а можливі обмеження, які виникнуть у зв`язку з визначенням судом порядку користування житлом, є виправданою необхідністю забезпечення однакової реалізації своїх прав всіма співвласниками.

Ураховуючи частки сторін у праві спільної часткової власності, склад сім`ї сторін, розмір житлової площі, що припадає на одну особу, норму житлової площі для надання одній особі й вимоги, що ставляться до жилого приміщення, взаємовідносини сторін та наявність у квартирі ізольованих жилих кімнат, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача щодо встановлення порядку користування спірною квартирою.

Судом встановлено, що запропонований, згідно висновку судового експерта №30 судової будівельно-технічної експертизи від 30.08.2019 року, порядок користування квартирою не призведе до порушення рівності прав співвласників квартири, у зв`язку з чим вони мають право на надання їм у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає їхнім часткам у праві спільної часткової власності, у зв`язку з чим позовна вимога про визначення порядку користування квартирою, що є у спільній частковій власності, підлягає до задоволення та суд вважає за можливе визначити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 :

Виділити ОСОБА_2 в користування жилу кімнату «4» площею 17,0 кв.м. з балконом І площею 3,8 кв.м. з виходом в коридор загального користування «І» площею 9,3 кв.м., а також комору «2» площею 0,8 кв.м. в коридорі загального користування «1».

Виділити ОСОБА_3 жилу кімнату «8» площею 11,7 кв.м. з лоджією ІІ площею 3,5 кв.м., жилу кімнату «5» площею 9,2 кв.м. і далі з виходами з цих кімнат в коридор загального користування «1».

В загальне користування співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визначити підсобні приміщення: 1-коридор площею 9,30 кв.м., 3-кухня, площею 7,90 кв.м., 6-ванна кімната площею 2,20 кв.м., 7-туалет площею 1,00 кв.м, а всього 20,40 кв.м.

Встановлене обладнання, меблі та прилади на площах загального користування не повинні зважати руху до приміщення коридору.

Зазначений варіант визначення порядку користування спірною квартирою є єдиним для вирішення спору та враховує баланс інтересів всіх співвласників.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн. на користь позивача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 81, 89, 141, 259, 263-265, 355 ЦПК України, ст.ст.319, 321, 358 ЦК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 , поданої від імені та в інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності та визначення порядку користування квартирою задовольнити частково.

Визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 згідно висновку судового експерта №30 судової будівельно-технічної експертизи від 30.08.2019 року.

Виділити ОСОБА_2 в користування жилу кімнату «4» площею 17,0 кв.м. з балконом І площею 3,8 кв.м. з виходом в коридор загального користування «І» площею 9,3 кв.м., а також комору «2» площею 0,8 кв.м. в коридорі загального користування «1».

Виділити ОСОБА_3 жилу кімнату «8» площею 11,7 кв.м. з лоджією ІІ площею 3,5 кв.м., жилу кімнату «5» площею 9,2 кв.м. і далі з виходами з цих кімнат в коридор загального користування «1».

В загальне користування співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визначити підсобні приміщення: 1-коридор площею 9,30 кв.м., 3-кухня, площею 7,90 кв.м., 6-ванна кімната площею 2,20 кв.м., 7-туалет площею 1,00 кв.м, а всього 20,40 кв.м.

Встановлене обладнання, меблі та прилади на площах загального користування не повинні зважати руху до приміщення коридору.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІН: НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) судові витрати, понесені на сплату судового збору в сумі 704,80 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду Херсонської області в порядку ст. 355 ЦПК України.

У відповідності до п.п.15.5 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Херсонський міський суд Херсонської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.І.Майдан

Повний текст рішення суду виготовлений 28.01.2020 року.

Суддя: С.І.Майдан