Номер провадження: 22-ц/813/3572/21
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради) про визначення місця проживання дитини, на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Аліної С.С. 27 травня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 (третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради) про визначення місця проживання дитини (а.с. 2-3).

В обгрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що з вересня 2006 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем - ОСОБА_2 , який 09 вересня 2009 року було розірвано за рішенням Суворовського районного суду. У період шлюбу у сторін народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу донька залишилася проживати разом з позивачкою.

Як зазначала ОСОБА_1 , після розлучення батько дитини не приймав участі у вихованні дитини, не цікавився станом її здоров`я, її духовним та фізичним розвитком, не спілкувався із нею.

У провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебувала справа №523/5256/18 щодо надання згоди на виготовлення закордонного паспорту та надання згоди на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу другого з батьків, де відповідач постійно заперечував проти виїзду доньки зі позивачкою за кордон на відпочинок.

На думку ОСОБА_1 , місце проживання доньки має бути визначено із нею, оскільки з самого народження дитина проживає з нею, знаходиться на її утриманні. Крім того, вона працює та має можливість забезпечити відпочинок доньки за кордоном, має можливість забезпечити її розвиток у вигляді додаткових занять спортом, іноземними мовами, іншими розвагами та хоче дати дитині освіту та комфортні умови для розвитку і виховання. У доньки є своя кімната, яка обладнана всім необхідним для неї. Відповідач не може дати дитині ні належного виховання та розвитку, ні матеріального забезпечення, не може забезпечити нормальних безпечних для здоров`я дитини умов проживання.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (а.с. 52-54).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції фактично було позбавлено дитину права на виїзд за кордон у порядку п.п. 3-4 Правил перетинання державного кордону, та на визначене місце проживання, оскільки з оскаржуваного рішення суду вбачається, що місце проживання дитини залишилось не визначеним ані з батьком, ані з матір`ю, що є порушенням її прав ( а.с. 57-60).

Сторони у справі, відповідно до вимог ст.ст. 128, 130 ЦПК України, про час, дату і місце слухання справи 19 січня 2021 року сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, через обмеження доступу до зали судового засідання Одеського апеляційного суду внаслідок поширення в Україні коронавірусної інфекції COVID-19, не подавали.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді питання про визначення місця проживання дитини, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що Органом опіки та піклування не було надано висновку щодо визначення місця проживання дитини.

Однак, колегія суддів вважає такий висновок суду необгрунтованим, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, з вересня 2006 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем - ОСОБА_2 , який 09 вересня 2009 року було розірвано за рішенням Суворовського районного суду.

У період шлюбу в сторін народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Третім відділом РАЦС Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 246 (а.с.5).

ОСОБА_3 проживає разом з позивачкою - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї (а.с.6).

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року було витребувано з органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради обґрунтований висновок на предмет спору про визначення місця проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (спору, що розглядається).

З висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 28 жовтня 2020 року про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що органом опіки та піклування визначено місце проживання дитини з матір`ю - ОСОБА_1 .

При цьому, органом опіки та піклування враховано, що 30 червня 2020 року фахівцями із соціальної роботи Одеської міської ради було здійснено вихід за місцем проживання дитини, а саме: АДРЕСА_1 , та за результатом огляду місця проживання складено Акт оцінки потреб родини, згідно якого складні життєві обставини не виявлені. Родина проживає у чотирикімнатній квартирі, у дитини наявна окрема кімната, облаштована необхідними меблями, є стіл для навчання, комп`ютер, іграшки, книги. ОСОБА_3 забезпечена необхідними речами, відвідує гуртки для всебічного розвитку. Мати дитини, ОСОБА_1 , працює на посаді юриста-консультанта І категорії у регіональній філії ПАТ "Одеська залізниця", має постійний доход, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно.

Батько дитини, ОСОБА_2 , був запрошений до служби у справах дітей Одеської міської ради для з`ясування його особистої думки та повідомив, що він не проти проживання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що мати дитини матеріально забезпечена, має можливість забезпечити нормальний всебічний розвиток дитини. Доказів аморальної поведінки матері суду не надано. Мати дбає про дитину та належним чином виконує свої батьківські обов`язки.

Враховуючи викладене, надаючи першочергове значення саме найкращим інтересам дитини, дослідивши питання захисту і безпеки малолітньої ОСОБА_3 з точки зору її здорового розвитку, питання стабільності середовища її існування, колегія суддів доходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради) про визначення місця проживання дитини підлягає задоволенню у повному обсязі.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 травня 2019 року підлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Також, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, колегія суддів доходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі, які складаються із судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції у сумі 704, 80 грн., та за подання апеляційної скарги у сумі 1 060 грн., у загальному розмірі 1 764, 80 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 травня 2019 року - скасувати.

Постановити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради) про визначення місця проживання дитини - задовольнити

Визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі у розмірі 1 764, 80 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 28 січня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе