Постанова

Іменем України

02 червня 2021 року

м. Київ

справа № 619/728/19-ц

провадження № 61-20579св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 липня 2019 року у складі судді Носачової І. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Маміної О. В., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту нікчемним.

Позовну заяву мотивовано тим, що вона є племінницею померлої ОСОБА_5 .

ОСОБА_1 зазначала, що протягом останніх 15 років вона проживала разом зі своєю тіткою, оскільки остання хворіла, була прикутою до ліжка та потребувала сторонньої допомоги, вони вели спільне господарство та спільний бюджет. Будь-яких інших близьких родичів тітка не мала. Поховання тітки вона здійснювала особисто та здійснювала догляд за будинком після її смерті. У лютому місяці 2017 року спадковий житловий будинок зайняв ОСОБА_3 та почав здавати його в оренду, зазначивши, що на його ім`я є заповіт, складений у 2002 році та посвідчений секретарем Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області Хурсовою С. І. Згідно із відповіддю архівного відділу рішення про надання повноважень секретарю Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області Хурсовій С. І. вчиняти нотаріальні дії у 2002 році не виявлено.

Вважала, що зазначене є підставою для визнання заповіту нікчемним згідно із частиною першою статті 1257 ЦК України, у зв`язку із тим, що заповіт складений особою, яка не мала на це право.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила суд визнати нікчемним заповіт, виданий від імені ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_3 , посвідчений секретарем Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області Хурсовою С. І. 15 жовтня 2002 року за реєстровим номером 197.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12 липня 2019 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 16 липня 2019 року про виправлення описки, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що оспорюваний заповіт складено без дотримання вимог щодо його посвідчення, він є нікчемним, оскільки Хурсова С. І. не була уповноважена рішенням виконавчого комітету Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області на здійснення нотаріальних дій, як це передбачено пунктом 2 частини другої розділу 1 «Загальні положення» Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, у зв`язку із тим, що виключно виконавчий комітет Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області мав повноваження покласти на посадову особу цього органу місцевого самоврядування функції щодо вчинення нотаріальних дій, зокрема, посвідчення заповітів.

Разом із тим, суд першої інстанції дійшов висновку про обізнаність ОСОБА_1 про наявність заповіту на ім`я відповідача з 2014 року, та врахував, що з позовом позивач звернулася до суду лише у лютому 2019 року, тобто з пропуском позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 липня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено з інших підстав.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що Хурсова С. І. на час посвідчення заповіту була посадовою особою виконавчого органу Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, до повноважень якої згідно з підпунктом 5 пункту б частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та частини другої статті 37 Закону України «Про нотаріат», у редакції, що діяли на час посвідчення заповіту 15 жовтня 2002 року, належало вчинення нотаріальних дій.

У зв`язку із чим, суд першої інстанції помилково вважав, що на Хурсову С. І. повноваження секретаря виконкому Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області покладено лише розпорядженням від 01 березня 1996 року № 14 та дійшов висновку, що без рішення Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області Хурсова С. І. не мала повноважень на вчинення нотаріальних дій, тоді як до складу виконкому вона увійшла саме за рішенням ради.

Що стосується посадової інструкції секретаря Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, яку суд першої інстанції не взяв до уваги, то вона дійсно не містить дати складання, і неможливо встановити період її дії, проте матеріали справи не містять доказів, що на час посвідчення заповіту ці обов`язки були покладені на іншу особу.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції вважав, що заява про застосування позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки відсутнє порушене право позивача, яке підлягає захисту в судовому порядку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2019 року звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги. Відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи № 619/728/19-ц із Дергачівського районного суду Харківської області.

У грудні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

ОСОБА_1 зазначала, що виконання нотаріальних дій службовою особою сільської ради допускається лише за рішенням виконкому сільської ради і на постійній основі, тому, як вона вважала, секретар Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області Хурсова С. І. лише тимчасово виконувала обов`язки секретаря виконкому на підставі розпорядження голови Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 01 березня 1996 року № 4, а тому на момент посвідчення заповіту ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 повноважень про здійснення нотаріальних дій (посвідчення заповітів) у порядку, встановленому законодавством, не мала, у зв`язку із чим не можна вважати, що оспорюваний заповіт посвідчений належним чином.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , на касаційну скаргу, у якому зазначено, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

15 жовтня 2002 року секретарем виконкому Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області Хурсовою С. І. посвідчено заповіт від імені ОСОБА_5 на все майно на ім`я ОСОБА_3 (а. с. 25).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а. с. 39, т. 1).

Між сторонами виник спір щодо складеного ОСОБА_5 та посвідченого Хурсовою С. І. заповіту, ОСОБА_1 є спадкоємцем другої черги за правом представлення, відповідно до статті 1262, частини третьої статті 1266 ЦК України, і спадщину прийняла шляхом звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини 28 жовтня 2014 року, що було встановлено рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06 березня 2017 року у справі № 619/4151/16-ц, яке набрало законної сили (а. с. 79-84, т. 1).

Згідно рішень Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 10 квітня 1998 року та від 12 квітня 2002 року секретарем сільської ради від округа № 6 було обрано Хурсову С. І. (а. с.191, т. 1).

Розпорядженням Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 01 березня 1996 року № 14 на Хурсову С. І. були покладені обов`язки секретаря виконкому Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області (а. с. 189, т. 1).

Згідно із протоколом засідання 1 сесії ХХІУ скликання Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 12 квітня 2002 року та додатків до нього, затверджено склад виконкому Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, до якого увійшла Хурсова С. І. , як секретар Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області - секретар виконкому Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області (а. с. 204-211, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Спірні правовідносини виникли під час дії ЦК УРСР 1963 року, тому згідно із пунктом 4 Заключних та перехідних положень ЦК України 2003 року, необхідно застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року.

Згідно із частиною першою статті 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Відповідно до статті 541 ЦК УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Згідно із підпунктом 5 пункту б частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» та частини другої статті 37 Закону України «Про нотаріат» у редакції, що діяли на час посвідчення заповіту 15 жовтня 2002 року, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів громадянського стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад). У населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії, як посвідчення заповітів (крім секретних).

Відповідно до пункту 1 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 419 посвідчувати заповіти і довіреності, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, відповідно до статей 245 і 1252 ЦК України та статті 40 Закону України «Про нотаріат», мають право такі посадові, службові особи, зокрема: уповноважені посадові особи органів місцевого самоврядування - довіреності осіб, які проживають у населених пунктах, де немає нотаріусів, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреностей на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування і розпорядження транспортними засобами.

Аналіз зазначених норм права дає підстави дійти висновку про те, що у разі відсутності у населеному пункті нотаріуса, уповноважені посадові особи виконкомів мають право посвідчувати заповіти.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі № 303/5126/18-ц (провадження № 61-22263св19).

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що секретар Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області Хурсова С. І. мала повноваження на вчинення нотаріальних дій, оскільки на час посвідчення оспорюваного заповіту Хурсова С. І. була посадовою особою виконавчого органу Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області до повноважень якої згідно із підпунктом 5 пункту б частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та частини другої статті 37 Закону України «Про нотаріат», у редакції, що діяли на час посвідчення заповіту 15 жовтня 2002 року, належало вчинення нотаріальних дій.

Отже, суд апеляційної інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та надав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Посилання у касаційній скарзі як на підставу для скасування оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться до незгоди заявника з висновками суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано скасовано судом апеляційної інстанції, а тому повторному скасуванню не підлягає.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують законність та обґрунтованість судового рішення, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович