ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 січня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/619/20

Головуючий у першій інстанції - Коротка А. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/120/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Скрипки А.А.

суддів: Губар В.С., Онищенко О.І.

секретар: Поклад Д.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Короткої А.О. від 13 серпня 2020 року, місце ухвалення рішення м.Прилуки, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, в якому просила усунути перешкоди у користуванні квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої згідно договору дарування від 21.05.2018 року є позивач, шляхом виселення ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення, припинивши право ОСОБА_2 на користування даною квартирою. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 зазначала, що вона є одноособовим власником спірної квартири, при цьому, у даній квартирі разом з нею зареєстрована відповідач ОСОБА_2 , яка свого часу вселилась та зареєструвалась у вказаній квартирі за згодою попереднього власника. Позивач вказує, що на даний час відповідач ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивача, спільним побутом вони не пов`язані, відносини між ними склались неприязні, оплату комунальних послуг відповідач ОСОБА_2 не проводить, договір найму з нею не укладений. Позивач стверджує, що неприязні відносини між нею та відповідачем ОСОБА_2 супроводжуються образами та погрозами, при цьому, відповідач вчиняє неправомірні дії, що позбавляє позивача права вільно користуватись своєю власністю, та змушує проживати за іншою адресою. Позивач вказує, що відповідач ОСОБА_2 спільним побутом з нею не пов`язана, і за даних обставин, право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника даного майна, на підставі ч.2 статті 406 ЦК України.

Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13.08.2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13.08.2020 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги її позову до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 із зазначеної квартири, без надання іншого жилого приміщення, припинивши право ОСОБА_2 на користування даною квартирою. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13.08.2020 року є незаконним та необґрунтованим, заочне рішення судом ухвалено за наявності недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, має місце невідповідність висновків, викладених у заочному рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, при цьому, порушено норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зазначають, що судом першої інстанції при вирішенні даного спору по суті не враховано ступінь неприязних відносин між сторонами по справі, в результаті яких, позивач, маючи житло на праві власності, була змушена покинути дане житло, і тимчасово проживати у чужому помешканні, з якого правомірно та на законних підставах її можуть виселити у будь-який час. Доводи апеляційної скарги стверджують, що суд першої інстанції не прийняв до уваги тих обставин, що у позовній заяві ОСОБА_1 на обґрунтування вимог заявленого позову посилалась на статтю 391 ЦК України, і при цьому, не обґрунтовувала заявлені позовні вимоги статтею 116 ЖК Української РСР, і за даних обставин, суд першої інстанції необгрунтовано послався на положення статті 116 ЖК Української РСР. З посиланням на статті: 317, 319, 321, 391, 403, 405, 406 ЦК України, доводи апеляційної скарги стверджують про обґрунтованість вимог заявленого позову щодо захисту прав позивача, як власника спірної квартири. Доводи апеляційної скарги вказують, що позивач є власником спірної квартири, при цьому, згода відповідачу на проживання у вказаній квартирі була надана тимчасово, за усною домовленістю, та була визначена у декілька місяців в межах року, станом на 04.06.2018 року та за інших обставин, які за два роки суттєво змінились настільки, що змусили позивача вирішувати даний спір у судовому порядку.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 підтримала доводи та вимоги поданої нею апеляційної скарги.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду даної справи (а.с.54,55), не з`явилась.

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що відповідно до договору дарування квартири від 21.05.2018 року (а.с.5-6) ОСОБА_1 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана обставина також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу:124632798, дата формування: 21.05.2018 року (а.с.7).

Згідно довідки міськрайонного центру надання адміністративних послуг Прилуцької міської ради №1882 від 03.07.2018 року (а.с.7-а), у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано склад сім`ї, дві особи: ОСОБА_1 , 1997 року народження, ОСОБА_2 , 1976 року народження.

Згідно відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівській області від 19.03.2020 року (а.с.12), ОСОБА_2 зареєстрована у спірній квартирі 04.06.2018 року.

01.09.2020 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 , у зв`язку її прізвище після державної реєстрації шлюбу: " ОСОБА_7 ", що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 01.09.2020 року Прилуцьким міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) (а.с.57).

Як вбачається із заочного рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29.06.2010 року, яке набрало законної сили 03.08.2010 року (а.с.63-65), судом було задоволено позов Прилуцького міжрайонного прокурора в інтересах малолітньої ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів та призначення опікуна. Судом було позбавлено батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно її малолітньої дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та призначено ОСОБА_8 опікуном малолітньої ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення вимог заявленого позову. З посиланням на ч.1 статті 116 ЖК УРСР, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не було надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що відповідачка руйнує чи псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням, та не проводить оплату комунальних послуг, крім того, не зазначено, які саме неправомірні дії вона вчиняє, та які саме правила співжиття порушує, що робить неможливим для позивача проживання з нею в одній квартирі, і позивач посилається лише на особливо неприязні відносини, які на даний час склалися між ними. Також суд першої інстанції в оскаржуваному заочному рішенні від 13.08.2020 року зазначив, що позивач ОСОБА_1 добровільно вселила до належної їй квартири відповідача ОСОБА_2 , яка є її матір`ю, членом сім`ї, хоча спільним побутом вони і не пов`язані, і при цьому, не довела жодної із обставин для виселення відповідача. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що одне лише перебування сторін у неприязних відносинах не може бути підставою для позбавлення ОСОБА_2 гарантованого їй права на житло та її виселення без надання іншого житлового приміщення.

Доводи апеляційної скарги зазначають, що судом першої інстанції при вирішенні даного спору по суті не враховано ступінь неприязних відносин між сторонами по справі, в результаті яких, позивач, маючи житло на праві власності, була змушена покинути дане житло, і тимчасово проживати у чужому помешканні, з якого правомірно та на законних підставах її можуть виселити у будь-який час. Доводи апеляційної скарги стверджують, що суд першої інстанції не прийняв до уваги тих обставин, що у позовній заяві ОСОБА_1 на обґрунтування вимог заявленого позову посилалась на статтю 391 ЦК України, і при цьому, не обґрунтовувала заявлені позовні вимоги статтею 116 ЖК Української РСР, і за даних обставин, суд першої інстанції необгрунтовано послався на положення статті 116 ЖК Української РСР. З посиланням на статті: 317, 319,321,391,403,405,406 ЦК України, доводи апеляційної скарги стверджують про обґрунтованість вимог заявленого позову щодо захисту прав позивача, як власника спірної квартири. Доводи апеляційної скарги вказують, що позивач є власником спірної квартири, при цьому, згода відповідачу на проживання у вказаній квартирі була надана тимчасово, за усною домовленістю, та була визначена у декілька місяців в межах року, станом на 04.06.2018 року та за інших обставин, які за два роки суттєво змінились настільки, що змусили позивача вирішувати даний спір у судовому порядку.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що в ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції від 13.08.2020 року про відмову у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користування власністю шляхом виселення, не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин апеляційний суд, на підставі приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 16.12.2020 року, справа №182/7347/18, провадження №61-19252св19.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8,9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12.06.2013 року у справі № 6-32цс13.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Необхідно зазначити, що під час розгляду справи суд має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію спірних правовідносин, та при вирішенні справи застосовує ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, якою нормою матеріального права потрібно керуватись для вирішення спору.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом, виходячи із правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише з формулювань її прохальної частини.

У спірних правовідносинах права позивача, як власника спірної квартири, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права.

Згідно ч.1, ч.2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ч.1 статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Застосовуючи до регулювання спірних правовідносин положення статті 116 ЖК Української РСР, та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач обґрунтовувала позовні вимоги не тільки тим, що відповідач систематично порушує правила співжиття та робить неможливим їх спільне проживання з позивачем у спірному житловому приміщенні, а і посилаючись на те, що вона, як власник майна, відповідно до статті 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю, зокрема, вимагати виселення відповідача, яка не є членом її сім`ї, із спірної квартири, без надання іншого житлового приміщення.

З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статті 391 ЦК України, та глави 32 "Право користування чужим майном" ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30.06.1983 року, не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість, ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватись саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13.10.2020 року у справі №447/455/17, провадження №14-64цс20).

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема, відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Встановивши, що ОСОБА_1 , як власник спірної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , категорично заперечує проти проживання у даній квартирі відповідача, яка зареєстрована у спірному житловому приміщенні 04.06.2018 року, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необґрунтованість заявлених позивачем вимог про усунення перешкод у здійсненні права власності щодо користування спірною квартирою, шляхом виселення відповідача з даної квартири, без надання іншого житлового приміщення.

Також суд першої інстанції в обґрунтування відмови у задоволенні вимог заявленого позову зазначив у оскаржуваному заочному рішенні суду першої інстанції від 13.08.2020 року, що позивач ОСОБА_1 добровільно вселила до належної їй квартири відповідача ОСОБА_2 , яка є її матір`ю, і відповідно до законодавства, членом сім`ї, хоча спільним побутом вони не пов`язані.

Необхідно зазначити, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку відносно того, що відповідач ОСОБА_10 є членом сім`ї позивача, виходячи із наступного.

Як вбачається із заочного рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29.06.2010 року, яке набрало законної сили 03.08.2010 року (а.с.63-65), судом було задоволено позов Прилуцького міжрайонного прокурора в інтересах малолітньої ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів та призначення опікуна. Судом було позбавлено батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно її малолітньої дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та призначено ОСОБА_8 опікуном малолітньої ОСОБА_1

01.09.2020 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 , у зв`язку її прізвище після державної реєстрації шлюбу: " ОСОБА_7 ", що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 01.09.2020 року Прилуцьким міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) (а.с.57).

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 року у справі №761/5115/17, провадження №14-391цс19, вказано, що: "одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але і особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна".

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, при цьому заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13.08.2020 року, - скасувати. За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, задовольнити. Усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності щодо користування квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 102 грн. в рахунок відшкодування документально підтвердженого сплаченого судового збору при поданні позовної заяви та апеляційної скарги. Розрахунок наступний: 840 грн. 80 коп. (сплачений позивачем судовий збір при поданні позовної заяви (а.с.1)) + 1 261 грн. 20 коп. (сплачений позивачем судовий збір при поданні апеляційної скарги (а.с.33,34)) = 2 102 грн.

Керуючись статтями: 367, 368, 374; п.4 ч.1,ч.2 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 серпня 2020 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності щодо користування квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 102 (дві тисячі сто дві) грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору при поданні позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: