Справа № 740/4380/20
Провадження № 2/740/197/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2021 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області у складі:

головуючої судді Гагаріної Т.О.,

за участі секретаря судового засідання Полторацької В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Ніжині цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача на її користь майнову та моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я в розмірі 9 000 грн. та сплачену нею суму судового збору.

В обґрунтування поданого позову зазначає, що 21.07.2019 вона перебувала на виборчій дільниці в с.Сухополова Прилуцького району Чернігівської області,де відповідач наніс їй легкі тілесні ушкодження. По даній події нею було подано заяву про внесення відомостей в ЄРДР за №0001044, де її було визнано потерпілою. Зазначає, що спричинення їй шкоди, завданої ушкодженням здоров`я підтверджується висновком експерта №178 від 23.07.2019, в якому зазначено, що у неї виявлено ссадину в ділянці ліктьового суглобу та на 4-му пальці лівої кисті; відповіддю про виклик швидкої та копією карти виїзду (21.07.2019 року), в якій зазначено попередній діагноз забій ліктя у лівій руці, ссадина, реакція стрес; протоколом допиту потерпілої, ОСОБА_1 та свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в яких зазначено, що ОСОБА_2 повалив її на асфальт та притиснувши до нього, почав трясти, внаслідок чого вона вдарилася головою об сходинки, ці самі покази зазначено в додаткових протоколах допиту свідків.

Ухвалою судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05.11.2020 вказану вище позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

30.11.2020 на адресу суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 , в якому він просить відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі. В поданому відзиві відповідач категорично заперечує завдання з його сторони ушкоджень позивачу та причинний зв`язок між його діями та отриманими позивачем ушкодженнями. Зазначає, що позивач посилається на матеріали кримінального провадження, в якому не встановлено його вини в отриманні тілесних ушкоджень позивачем. Зазначає, що постанова про закриття кримінального провадження від 22.09.2020 була скасована, а згідно висновку судово-медичного експерта №178 вбачається, що у позивача виявлено по одному садну в ділянці лівого суглобу та на 4-му пальці лівої кисті, в результаті двох травмуючи дій тупих предметів та утворились в межах 2-4 діб до проведення судово-медичного огляду. Вказує на те, що дані ушкодження позивач могла отримати і 19.07.2019, тобто вказаний висновок вказує на припущення отримання ушкоджень саме 21.07.2019.

07.12.2020 до суду надійшли додаткові пояснення ОСОБА_1 , в яких вона зазначає, що у висновку експерта №141 від 12.06.2020 та у додатковому висновку №178 від 23.08.2019 зазначено, що подія сталася саме 21.07.2019, під час якої на виборчій дільниці в с.Сухополова їй було завдано тілесних ушкоджень. При цьому зазначено, що локалізація виявлених у неї ушкоджень не суперечить можливості їх утворень за обставин, зафіксованих під час слідчого експерименту від 09.06.2020, а саме під час повалення її на асфальт. Зазначає, що і сам відповідач в своїх поясненнях зазначав, що «коли він падав, зачепив дівчину», отже факт повалення її на асфальт він не заперечує.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 21.07.2019 ОСОБА_1 перебувала на виборчій дільниці в якості волонтера та здійснювала анонімне опитування громадян за їх бажанням. Між нею та ОСОБА_2 виникла конфліктна ситуація, в результаті якої відбулось падіння ОСОБА_1 на асфальт та її травмування.

За наслідком вказаного травмування була викликана швидка медична допомога.

Згідно із висновком експерта №178 від 23.07.2019 за наслідками проведення експертизи на підставі ухвали слідчого судді Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23.07.2019 тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_1 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не потягли за собою короткочасний розлад здоров я. Також згідно даного висновку «Характер та локалізація ушкоджень виявлених у ОСОБА_1 не виключають можливості утворення як в результаті тертя об асфальт чи в результаті натискання невiдомою особою до асфальту ОСОБА_1 так i в результаті «падіння з висоти власного зросту».

Відповідно до висновку експерта (додаткового до висновку експерта №178 від 23.08.2019) №141 від 12.06.2020, вбачається, що локалізація вияавлених у ОСОБА_1 ушкоджень не суперечить можливості утворення за обставин, зафіксованих «під час слідчого експерименту від 09.06.2020, а саме підчас повалення її на асфальтобетонне покриття внаслідок того потерпіла впала на спину».

Таким чином між сторонами виникли правовідносини пов`язані із відшкодуванням шкоди завданої ушкодженням здоров`я, які регулюються ст. 23, 1166, 1167, 1195 ЦК України.

Згідно зі ст.1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Означеною нормою закону сформульовані загальні умови, за наявності яких у сукупності можливе примусове відшкодування майнової шкоди особою, яка її заподіяла:

1) наявність власне майнової шкоди, завданої особистим немайновим правам, або шкоди, завданої майну фізичної чи юридичної особи. За змістом ст. 22 ЦК така шкода може бути у формі втрат, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрат, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода);

2) дії (рішення, бездіяльність) особи, що призвели до шкоди, були неправомірними;

3) наявність безпосереднього причинного зв`язку між діями (рішеннями, бездіяльністю) особи та завданою ними шкодою;

4) наявність вини особи, крім випадків, встановлених законом. За ч.2 ст.1166 особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У свою чергу, ст.1167 ЦК містить загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду - згідно з ч.1 зазначеної статті моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ст.23 ЦК моральна шкода може полягати, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Згідно положень ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів.

У відповідності до загальних принципів відшкодування шкоди на позивача покладається обов`язок довести факт завдання йому, діями чи бездіяльністю відповідача, майнової шкоди та її розмір, а на відповідача, в разі його не згоди, покладається обов`язок довести, що шкоду завдано не з його вини.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме постанови про закриття кримінального провадження від 22.09.2020 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001044 від 22.07.2019 закрито у зв`язку із відсутністю складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ч.1 ст.186, ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України в діях ОСОБА_2 (а.с.17-18) .

Із змісту вказаної постанови вбачається відсутність умислу ОСОБА_2 на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_1 .

Аналізуючи досліджені докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позивачем доведено факт ушкодження її здоров`я, а саме, садна в ділянці ліктьового суглобу та на 4-му пальці лівої кисті, які позивач отримала 21.07.2020 на виборчій дільниці с.Сухополова та завдання цих ушкоджень з вини ОСОБА_2 .

Факт конфлікту між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , та травмування останньої також підтверджується показами свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Сам ОСОБА_2 в своїх поясненнях від 05.09.2019 слідчому СВ Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області зазначав, що «… коли падав собою зачепив дівчину, яка також падаючи задом виставила лікоть та счесала його об асфальт, під час падіння у дівчини з рук випав планшет».

Твердження відповідача про те, що його вини в завданні тілесних ушкоджень ОСОБА_5 нема, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження, не заслуговують на увагу, оскільки постановлю було встановлено відсутність умислу ОСОБА_2 на завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , а не самого факту завдання ним таких тілесних ушкоджень позивачці.

Форма умислу не впливає ані на факт притягнення особи до відповідальності, ані на розмір відшкодування.

Оцінюючи докази, надані сторонами, суд доходить висновку, що відповідачем не доведено відсутність його вини в отриманні позивачем тілесних ушкоджень. Умисел в діях ОСОБА_2 відсутній, проте вина у формі необережності має місце за відсутності у особи наміру вчинити протиправне діяння та завдати шкоди або сприяти завданню шкоди.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Відповідно до ч. 1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно з приписами ч.1 ст.81, ч.1 ст.89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до частини першої статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втраченим ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Тлумачення наведеної норми дозволяє зробити висновок, що шкода, яка завдана здоров`ю, не може бути відшкодована в натурі та оцінена в грошовому еквіваленті. Саме тому об`єктом відшкодування є лише майнові втрати, що зазнала фізична особа, внаслідок завдання такої шкоди. До таких втрат законодавець відносить, зокрема, заробіток (дохід), втрачений потерпілим внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності.

Звертаючись до суду, ОСОБА_5 просила стягнути з ОСОБА_2 майнову та моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я в розмірі 9000 грн.

Проте в порушення вимог процесуального закону, позивачем не було зазначено який саме розмір майнової шкоди та який розмір моральної шкоди їй був завданий, оскільки було визначено єдиний розмір в 9000 грн. Суд позбавлений можливості самостійно за позивача уточнювати позовні вимоги.

У матеріалах справи відсутні жодні докази, надані позивачем, на підтвердження розміру завданої їй шкоди як майнової, так і моральної.

Відсутні будь-які медичні документи на підтвердження понесених витрат на лікування. Твердження позивача про те, що стан її здоров`я через цю подію погіршився, і вона змушена звертатися до лікарів жодним чином не підтверджений.

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на вищенаведене, позов не підлягає задоволенню.

Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного.

Позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в сумі 840 грн. 90 коп.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Пунктом 2 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Таким чином, судові витрати підлягають залишенню за позивачем.

Керуючись ст.ст.4, 12, 13, 81, 83, 141, 247, 265, 280-283 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя Т.О.Гагаріна