Номер провадження: 22-ц/813/5515/21
Головуючий у першій інстанції Бойчук А.Ю.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2021 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючої судді Ващенко Л.Г.

суддів Сєвєрової Є.С., Колеснікова Г.Я.,

за участі секретаря Бєляєвої О.К.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2018 року (одноособово суддя Бойчук А.Ю.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про вселення,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

08.08.2017 року ОСОБА_2 звернувся із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про вселенняу квартиру АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано наступним.

З 18.03.1983 року по 04.06.2012 року позивач ОСОБА_2 і відповідачка ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, у шлюбі вони мають трьох дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Власником квартири АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_6 . На час звернення із позовом до суду у спірній квартирі проживають відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_5 . Позивач, як власник квартири, не має доступу до неї, оскільки відповідачка ОСОБА_1 встановила нові замки на вхідні двері квартири та на двері кімнат, від яких у ОСОБА_2 ключів не має, що створює для нього перешкоди у користуванні спірним жилим приміщенням. Відповідачка ОСОБА_1 відмовляється добровільно впустити позивача до квартири і визначити порядок користування кімнатами. Внаслідок здійснення ОСОБА_1 перешкод позивачу у доступі до спірної квартири порушуються його законні права, як власника квартири.

Посилаючись на зазначені обставини позивач просив про задоволення позову.

Відповідачка ОСОБА_1 надала відзив на позовну заяву, в якому просила закрити провадження у справі, стверджуючи про відсутність спору, оскільки позивач має вільний доступ до квартири.

Позивач і його представник не приймали участі у судовому засіданні 05.09.2018 року, представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач ОСОБА_7 у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги ОСОБА_8 визнав і не заперечував проти задоволення позову. Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 не приймали участі у судовому засіданні 05.09.2018 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.09.2018 року позов задоволено. Суд вселив ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 .

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

Відповідачка ОСОБА_1 не погодилась із рішенням суду від 05.09.2018 року і подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати, ухвалите нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог за відсутністю предмету спору.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга ОСОБА_1 зазначає:

В основу рішення суд прийняв як докази лише твердження позивача про те, що ОСОБА_2 не має можливості вільного доступу і проживання у квартирі, які нічим не підтверджуються. Суд відкинув заперечення з боку відповідачів, що на даний час у провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться справа №522/10266/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя і до переліку поділу майна включена квартири АДРЕСА_1 . На теперішній час в зазначеній квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_1 , донька ОСОБА_5 , син ОСОБА_9 і позивач ОСОБА_2 . Відповідач син ОСОБА_7 у квартирі не зареєстрований і не проживає, тому копія довідки форма №1 від 27.10.2014 року не відповідає дійсності.

Позивач ОСОБА_2 має вільний доступ до квартири і другу пару ключів, нові замки вона не встановлювала. ОСОБА_2 в останній час коли вони бачились 06.11.2015 року казав, що живе та працює у м. Києві і у нього нова сім`я. Крім цього, позивач ОСОБА_2 жодного разу не казав, що він хоче вселитися, і, якби він хотів то вільно вселився б сам. Тому твердження представника ОСОБА_2 , викладені у позовній заяві, що у позивача є перешкоди до вселення та проживання, не відповідають дійсності та нічим не обґрунтовані. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На теперішній час відсутній предмет спору, що, в порядку п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, було підставою для закриття провадження у справі, але суд відмовив у цьому.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

Позивач ОСОБА_4 , відповідачі ОСОБА_7 , ОСОБА_9 і ОСОБА_5 не скористались правом надати відзив, пояснення або заперечення на скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

Позивач ОСОБА_2 і відповідачка ОСОБА_10 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.03.1983 року по 04.06.2012 року, мають трьох дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_5 . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24.05.2012 року, шлюб між сторонами розірваний (а.с.12,13 т.1).

Згідно свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 24.12.2002 року, виданого Жовтневою районною адміністрацією Одеської міської ради, позивачу ОСОБА_2 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.9-11 т.1).

Станом на 2014 рік і станом на 10.08.2017 рік у квартирі зареєстровані: позивач ОСОБА_2 , відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_9 і ОСОБА_5 (а.с.8,19-21,23 т.1).

Відповідач ОСОБА_7 станом на 10.08.2017 року зареєстрованим/знятим з обліку по м. Одесі та області не значиться (а.с.22 т.1).

08.08.2017 року ОСОБА_2 звернувся із позовом до відповідачів про вселенняу квартиру АДРЕСА_1 з підстав ст. ст. 319,321,383 ЦК України ст. ст. 150, 155 ЖК Української РСР, стверджуючи, що він, як власник квартири, не має доступу до неї, оскільки ОСОБА_1 встановила нові замки на вхідні двері квартири та на двері кімнат, від яких у позивача відсутні ключі, що створює для нього перешкоди у користуванні спірним жилим приміщенням (а.с.2-4 т.1).

Суд апеляційної інстанції нові обставини не встановлював і нові докази не досліджував.

Між сторонами виникли правовідносини з права користування жилим приміщенням, що знаходиться у власності особи, які регулюються нормами ЦК України і ЖК Української РСР.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив з того, що позивач ОСОБА_2 , як власник має право вимагати усунення порушень свого права власності у будь-який незаборонений законом спосіб та час, у тому числі шляхом вселення його до квартири (а.с.156-158 т.1).

Колегія суддів погоджується з висновками суду в цій частині з таких підстав.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. ст. 319 ч.1, 383 ч.1, 391 ч.1 ЦК України).

Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власник не може бути позбавлений права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством (ст. ст. 150 ч.1, 155 ч.1 ЖК Української РСР).

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , у спірній квартирі зареєстровані і постійно проживають колишня дружина позивача ОСОБА_1 і їхні діти ОСОБА_9 та ОСОБА_5 .

Станом на час звернення із позовом до суду (серпень 2017 року) позивач ОСОБА_1 не мав доступу до квартири, зазначаючи, що відповідачка ОСОБА_1 перешкоджає йому у користуванні спірною квартирою, оскільки встановила нові замки на вхідні двері (а.с.2,3 т.1).

Зважаючи на те, що станом на час звернення із позовом до суду відповідачі, зокрема відповідачка ОСОБА_1 чинили позивачу перешкоди, як власнику спірного жилого приміщення, у користуванні квартирою, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи відповідачки ОСОБА_1 у скарзі, що: позов не підтверджений належними доказами; суд не взяв до уваги, що у провадженні суду перебуває справа №522/10266/15-ц про поділ спільного майна подружжя і до переліку поділу майна включена спірна квартира; позивач ОСОБА_2 має вільний доступ до квартири і другу пару ключів, нові замки вона не встановлювала; ОСОБА_2 казав, що живе та працює у м. Києві і у нього нова сім`я і жодного разу не казав, що він хоче вселитися, а якби хотів то вільно вселився б сам; твердження про перешкоди не відповідають дійсності та нічим не обґрунтовані; на теперішній час відсутній предмет спору, що є підставою для закриття провадження у справі, однак суд першої інстанції відмовив у цьому, - до уваги не приймаються.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі(ст. 2 ЦПК України).

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо, зокрема, відсутній предмет спору (ст. 255 ч.1 п.2 ЦПК України).

Ухвалою суду від 17.05.2018 року відповідачці ОСОБА_1 обґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі з підстав 255 ч.1 п.2 ЦПК України (а.с.102,103 т.1).

Поняття «спору про право» повинно розглядатися не формально.

Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо (постанова Верховного Суду від 10.04.2019 року по справі № 456/647/18, постанова Верховного Суду від 13.05.2020 року по справі № 686/20582/19-ц, постанова Верховного Суду від 23.12.2020 року по справі № 522/8782/16-ц).

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін або настання певних обставин внаслідок чого між сторонами не залишилось неврегульованих питань або ж сторони самі врегулювали спірні питання.

У розумінні п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд може закрити провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

З огляду на те, що у суді виник спір про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення, позивач стверджував, що такі перешкодина час пред`явлення позову, насамперед, чинить колишня дружина відповідачка ОСОБА_1 , а відповідачка стала заперечувати проти позову у суді першої інстанції і не погодилась із рішенням суду про вселення позивача, подавши апеляційну скаргу, вказані обставини достатні для ствердження про наявність предмета спору, який існував начас пред`явлення позову.

Вирішення спору про право користування позивачем спірним приміщенням шляхом його вселення до квартири є ефективним захистом порушенихправ позивача, оскільки відповідачка ОСОБА_1 фактично не визнає і оспорює його право користування.

Та обставина, що відповідачі ОСОБА_9 , ОСОБА_7 і ОСОБА_5 не висловили свого ставлення до позову, не є підставою для відмови позивачу у захисті його порушеного права.

Протягом розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_2 подавала до суду апеляційної інстанції клопотання про розгляд справи за її відсутності, при цьому зазначала, що рішення суду є законним, а апеляційна скарга є необґрунтованою (а.с.247 т.1, а.с.16,17 т.2).

Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 § 1, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (Beles and others v. the Czech Republic (Белеш та інші проти Чеської Республіки), § 49).

Доводи відповідачки у скарзі, що син ОСОБА_7 у квартирі не зареєстрований і не проживає, прийняті до уваги, однак вказані доводи не впливають на висновки суду щодо задоволення позову.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Відповідачі порушили право позивача на користування жилим приміщенням начас пред`явлення позову, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про захист права позивача шляхом задоволення позову про вселення.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Щодо сповіщення осіб, які беруть участь у справі на 20.05.2021 року.

З матеріалів справи вбачається, що протягом розгляду справи в суді апеляційної інстанції з квітня 2019 року і по травень 2021 року, відповідачка і апелянтка ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_9 , ОСОБА_7 і ОСОБА_5 , яким відомо про наявність спору у суді, зокрема ОСОБА_1 , яка подала апеляційну скаргу, ухилялись від отримання судових повісток, що підтверджується зворотними повідомленнями Укрпошти (а.с.226-234,241-245 т.1, а.с.6-12, 21,22,26-29 т.2).

Представник позивача належним чином сповіщена про розгляд справи 26.04.2021 року (а.с. 39 т.2).

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , згідно повідомлень Укрпошти від 28.04.2021 року: «відсутні за вказаною адресою», тобто за адресою місця реєстрації і фактичного проживання (а.с.37,38,40-45 т.2).

Днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (ст. 128 ч.5 п.п.3,4 ЦПК України).

Учасники справи зобов`язані, у тому числі,сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи (ст. 43 ч.2 п.2 ЦПК України). Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства (ст. 44 ч.ч.1,2 ЦПК України).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.1 ст. 3 ЦПК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 року по справі № 337/474/14-ц).

Виходячи з вимог п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України, відповідачі, зокрема апелянтка ОСОБА_1 вважаються такими, що повідомлені 28.04.2021 року про розгляд справи в суді апеляційної інстанції на 20.05.2021 року.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.ч.1,2 ЦПК України).

Колегія суддів залишає апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, тому вона не має права на відшкодування судових витрат, судові витрати позивача можуть бути відшкодовані відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови суду.

Повний текст постанови суду складено 07.06.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Є.С. Сєвєрова

Г.Я. Колесніков