Ухвала

Іменем України

02 червня 2021 року

м. Київ

справа № 520/10425/19

провадження № 61-2335ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Головне управління Національної поліції в Одеській області, Прокуратура Одеської області, Державна казначейська служба України

треті особи: слідчий Слідчого відділу Малиновського відділу поліції м. Одеси Євдошенко Олександр Валерійович, прокурор Одеської місцевої прокуратури № 2 Урсалов Сергій Валерійович,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року у складі судді Луняченко В. О. та постанову Одеського апеляційного суду від 05 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції Одеської області (далі - ГУНП в Одеській області), Прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої службовою особою органу державної влади, в якому просить стягнути солідарно з ГУНП в Одеській області та з прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 100 000,00 грн за спричинену моральну шкоду та 25 000,00 грн за понесені судові витрати; зобов`язати Державну казначейську службу України перерахувати з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку відповідачів на користь ОСОБА_1 125 000,00 грн (100 000,00 грн за спричинену моральну шкоду, 25 000,00 грн за судові витрати).

У грудні 2019 року від адвоката Адабаш С. А. до суду надійшло клопотання про залучення у справі в якості третьої особи ОСОБА_2 , потерпілого по кримінальному провадженню № 0001767.

Ухвалою суду від 11 грудня 2019 року у задоволені клопотання про залучення у справі третьої особи ОСОБА_2 відмовлено.

Одночасно із заявою про залучення в якості третій особи ОСОБА_2 від імені останнього подана позовна заява, згідно якої ОСОБА_2 , як третя особа з самостійними вимогами, звертається до ГУНП в Одеській області, прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України, треті особи: слідчий слідчого відділу Малиновського відділку поліції м. Одеси Євдошенко О. В.; прокурор Одеської місцевої прокуратури № 2 Урсалов С. В.; слідчий слідчого відділу Приморського відділку поліції м. Одеси Диженко М. В.; прокурор Одеської місцевої прокуратури № 3 Поломаний Ю. С. з вимогами про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою суду від 19 грудня 2019 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 05 лютого 2021 року, позов ОСОБА_2 повернуто заявникові.

У лютому 2021 року ОСОБА_2 електронною поштою подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського районного суду м. Одеса від 11 грудня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 лютого 2021 року, скріплену кваліфікованим електронним підписом.

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху, встановлено строк для усунення виявлених недоліків, зокрема запропоновано скаржнику уточнити предмет касаційного оскарження та сплатити судовий збір у розмірі 454,00 грн.

Копію вказаної ухвали направлено на поштову адресу ОСОБА_2 , указану в касаційній скарзі.

У квітні 2021 року до Верховного Суду надійшов лист-повернення з копією ухвали Верховного Суду від 01 березня 2021 року. Згідно з довідкою АТ «Укрпошта» причиною повернення листа є закінчення терміну зберігання.

Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2021 року продовжено ОСОБА_2 строк для усунення недоліків касаційної скарги до 14 травня 2021 року, але не більше десяти днів з дня отримання ухвали.

У травні 2021 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_2 про усунення недоліків касаційної скарги, в якій заявник уточнив предмет касаційного оскарження, зазначивши, що оскаржує ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 лютого 2021 року.

Разом із цим, у зазначеній заяві ОСОБА_2 також просить продовжити процесуальний строк усунення недоліків касаційної скарги.

У травні 2021 року ОСОБА_2 подав уточнену редакцію касаційної скарги та дублікат квитанції від 22 травня 2021 року № 0.0..1 про сплату судового збору у розмірі 454,00 грн.

За змістом частини другої статті 127 ЦПК України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений в тому числі і за ініціативою суду.

З огляду на зазначене вище положення та виконання заявником вимог ухвали, Суд вважає за можливе продовжити строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Таким чином, заявник усунув недоліки касаційної скарги, разом із цим, Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень у цій справі заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільний предмет спору, але різні предмети позову, що дозволяє останньому звернутись із позовною заявою у порядку статті 52 ЦПК України, тому рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, про повернення його позовної заяви є незаконним.

Також посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 916/3245/17, від 09 вересня 2019 року у справі № 910/12463/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19, які не були враховані судами попередніх інстанцій під час розгляду позову третьої особи з самостійними вимогами.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 52 ЦПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін.

Третіми особами, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, є суб`єкти цивільних процесуальних правовідносин, які вступають у відкрите провадження у справі з метою захисту своїх особистих прав, свобод чи інтересів, пред`явивши позов до однієї чи обох сторін.

У процесі розгляду судом спору між позивачем та відповідачем третя особа з метою захисту свого права може заявити самостійні вимоги саме щодо предмета спору, якщо вважає, що саме їй належить право на предмет спору чи його частину. При цьому під предметом спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

В позовній заяві ОСОБА_2 , як третя особа з самостійними вимогами, просить відшкодувати на його користь моральну шкоду, яка завдана йому неправомірними діями правоохоронних органів під час проведення досудового слідства у кримінальному провадженні № 0001767, посилаючись на спільні фактичні обставини, що призвели до завдання шкоди йому та ОСОБА_1 .

Повертаючи позовну заяву, подану ОСОБА_2 в якості третьої особи, суд виходив з того, предметом спору є факт завдання незаконними рішеннями та бездіяльністю слідчих органів та прокуратурою ОСОБА_1 моральної шкоди, а тому у нього є самостійні вимоги, які хоча і пов`язані із рішеннями та діями/бездіяльністю тих самих відповідачів і третіх осіб у тому самому кримінальному провадженні, але мають самостійний предмет спору - спричинення саме йому моральної шкоди, позов не є позовом третьої особи в розумінні вимог статті 52 ЦПК. При цьому, судами роз`яснено право ОСОБА_2 про звернення до суду з окремим позовом по даним вимогам.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов відповідальності за заподіяну шкоду (загальні умови). Це: а) наявність моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірні рішення, дії чи бездіяльність заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вина заподіювача шкоди.

Як зазначалось вище, моральна шкода є втратою немайнового характеру, натомість відшкодування моральної шкоди відбувається в майновій (грішми, іншим майном) або немайновій формах (публікація спростування недостовірної інформації, публікація рішення суду у засобах масової інформації, інші форми відновлення морального стану особи).

Отже, за змістом частини третьої статті 23 ЦК України позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, якщо вона визначена у грошовому або іншому майновому вимірі, правовим наслідком відшкодування якої є грошове або інше майнове стягнення на користь позивача (стягнення грошових коштів, витребування майна, визнання права на майно тощо).

Таким чином, предмет спору у справах про відшкодування шкоди є саме грошовий розмір моральної шкоди, завданий конкретній особі, а відтак висновки судів про те, що спільність фактичних обставин, що призвели до завдання шкоди, не є ознакою спільності предмета вимог, адже кожен з позивачів просить про відшкодування завданої саме йому шкоди, є правильними.

Вимога третьої особи, спрямована на будь-що поза предметом спору між позивачем та відповідачем, не може бути визнана вимогою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 916/542/18.

Положення статей 193 і 194 ЦПК України застосовуються до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, у якій відкрито провадження.

Відповідно до частини другої статті 193 ЦПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

За правилом частини третьої статті 194 ЦПК України зустрічний позов, що поданий з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику.

Таким чином, суди дійшли обґрунтованого висновку про повернення позову ОСОБА_2 , оскільки заявлений ним позов не взаємопов`язаний з первісним позовом, адже спір між сторонами за первісним позовом виник у зв`язку з порушенням немайнового права ОСОБА_1 , і не стосується прав і обов`язків ОСОБА_2 .

Наведені у касаційній скарзі доводи по своїй суті зводяться до неправильного тлумачення заявником норм цивільного процесуального законодавства України та правильність висновків суду не спростовують.

Доводи касаційної скарги про те, що висновки судів по суті вирішеної заяви суперечать правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 916/3245/17, від 09 вересня 2019 року у справі № 910/12463/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19, не заслуговують на увагу, оскільки викладені у наведених судових рішеннях Верховного Суду правові висновки, на які посилається заявник, стосуються загального розуміння прийнятності подання позовної заяви третьою особою з самостійними вимогами. Висновки судів попередніх інстанцій у цій справі не суперечать таким висновкам.

Таким чином, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, постановлені із додержанням норм процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтею 127, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Продовжити ОСОБА_2 строк на усунення недоліків касаційної скарги.

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України, треті особи: слідчий Слідчого відділу Малиновського відділку поліції м. Одеси Євдошенко Олександр Валерійович, прокурор Одеської місцевої прокуратури № 2 Урсалов Сергій Валерійович, про відшкодування моральної шкоди, завданої службовою особою органу державної влади, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 лютого 2021 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик