ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 533/325/20 Номер провадження 22-ц/814/151/21Головуючий у 1-й інстанції Лизенко А. В. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Абрамов П.С., Чумак О.В.,

секретар Зеленська О.І.,

за участю позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Марченка В.В., відповідача ОСОБА_2 , її представника адвоката Маслюка В.В., відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 19 жовтня 2020 року (повний текст складено 26 жовтня 2020 року) та додаткове рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 30 жовтня 2020 року, постановлені суддею Лизенко І.В.,

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Четверта Кременчуцька державна нотаріальна контора, про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя, визнання недійсним договору,

в с т а н о в и в:

31.03.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд із указаним позовом, у якому просив визнати: спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1 , визнавши за ним право власності на її Ѕ частину; недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 10.06.2016 та посвідчений державним нотаріусом Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №2-657, скасувавши запис про право власності 15010076 від 10.06.2016, внесений на підставі рішення державного реєстратора Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори, індексний номер 30091906 від 16.06.2016, про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_3 .

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що із 05.08.1977 по 20.06.1997 він перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою ОСОБА_2 . За час сумісного життя ними спільно набуто кв. АДРЕСА_1 , житловою площею 30,33 кв.м., загальною площею 43,52 кв.м., згідно договору купівлі-продажу, посвідченого Козельщинською ДНК 11.03.1992 №256, зареєстрованого в КП «Кременчуцьке МБТІ» в книзі №В-1 за р.№1, вартістю на момент подання позову 216 300,00 грн.

Після розірвання шлюбу квартира залишилася у фактичному користуванні ОСОБА_2 , яка 10.06.2016 без його згоди передала квартиру безоплатно у власність ОСОБА_3 згідно договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №2-657.

Про відчуження об`єкту нерухомості йому стало відомо у грудні 2019 року, коли ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом зняття його, ОСОБА_1 , з реєстраційного обліку.

Із наведених підстав та у межах строку позовної давності, який обраховуються ним згідно ч.2 ст.72 СК України, ст.261 ЦК України із моменту, коли він довідався про порушення свого права, просить захистити його в судовому порядку.

Рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 19.10.2020 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя, визнання недійсним договору задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,52 кв.м., житловою площею 30,33 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори 10 червня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за №2-267, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Скасовано запис про право власності 15010076 від 10 червня 2016 року, здійснений на підставі рішення державного реєстратора Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори Ільїної Н.О., індексний номер 30091906 від 16 червня 2016 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 30.10.2020 стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати у розмірі 1 081,50 грн.

Стягнуто із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати у розмірі 840,80 грн. в рівних частках, тобто по 420,40 грн. з кожного./а.с.54-55 т.1/

Рішення районного суду в частині, якою позов задоволено, вмотивовано тим, що відповідачкою ОСОБА_2 не доведено обставини, зазначені в ст.24 КпШС України, а тому спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки відчуження квартири згідно договору дарування на користь ОСОБА_3 відбулося без згоди позивача, що не заперечується відповідачкою ОСОБА_2 , такий договір є недійсним відповідно до ч.1 ст.203, ст.215 ЦК України. Вимога про скасування запису про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_3 підлягає задоволенню, як похідна.

Строк позовної давності за такою вимогою позивачем не пропущений, оскільки він не був присутній під час укладення договору дарування, а його твердження, що про наявність такого правочину дізнався в грудні 2019 року із позовної заяви ОСОБА_2 , останньою не спростовано.

У задоволенні позовних вимог в частині поділу спільного майна подружжя відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності, визначеного ч.3 ст.29 КпШС України, ч.2 ст.72 СК України.

При вирішенні питання розподілу судових витрат, районних суд виходив із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, постановивши до стягнення із відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати за вимоги позову в частині визнання майна спільною сумісною власністю; щодо визнання договору дарування недійсним з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у рівних частках.

Із рішенням районного суду не погодилася відповідачка ОСОБА_2 та подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення районного суду в частині, якою позовні вимоги задоволено та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Просить скасувати додаткове рішення, поклавши судові витрати по справі на позивача.

Доводить, що згідно договору купівлі-продажу від 11.03.1992, на підставі рішення виконкому Козельщинської селищної Ради народних депутатів №76 від 28.02.1992, зареєстрованого в Кременчуцькому БТІ 20.04.1992, спірну квартиру придбано нею, ОСОБА_2 , в особисту власність, на підставі діючого на той час законодавства, зокрема, «Положення про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонту», затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 19.05.1989 №142 (зі змінами) та Закону України «Про власність» від 17.02.1991.

Заперечує висновки суду першої інстанції, що зазначення у рішенні виконкому та реєстраційному написі вказівки на особисту власність не відповідає нормативному регулюванню даних правовідносин на той час. Вважає, що, дійшовши такого висновку, районний суд поставив під сумнів рішення виконкому Козельщинської селищної ради №76 від 28.02.1992, яке стало підставою для укладення договору купівлі-продажу, при цьому не визнавши його недійсним, що також свідчить про неналежність обраного позивачем способом захисту порушеного права, як підставу для відмови в задоволенні позову.

Зазначає, що на час викупу спірної квартири в 1992 році вона не могла набути статусу спільного майна подружжя, оскільки у 1967 році була надана її батькові та членам його сім`ї в користування взамін знесеного будинку та у подальшому викуплена нею, ОСОБА_2 , як членом сім`ї наймача із комунальної власності органів місцевого самоврядування зі згоди всіх повнолітніх членів сім`ї, в тому числі її матері, яка також давала кошти на викуп квартири та мала частку в ній.

Посилаючись на положення ст.ст.224, 231 ЦК УРСР, якими визначено, що право власності на придбане майно набуває покупець, який сплатив за нього певну грошову суму, доводить, що згідно квитанції на оплату квартири платником є ОСОБА_2 . При цьому ОСОБА_1 співпокупцем в договорі не виступав, а сам правочин, який ніким не оспорювався, не містить умов щодо набуття ним прав співвласника.

Доводить, що районний суд при постановленні оскаржуваного рішення не врахував надані нею пояснення, а саме, що вона займалася підготовкою усіх необхідних документів для здійснення викупу квартири, яка придбавалася не в інтересах сім`ї. При цьому, ні до, ні після її придбання позивач у квартирі не проживав, не утримував її та не оплачував комунальні послуги.

Вважає, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, оскільки квартира придбавалася не в інтересах сім`ї та не за спільні кошти подружжя.

Вважає припущеннями позивача його твердження, що він мав можливість сплатити кошти за квартиру. Просить врахувати, що позивач не заперечує, що спірна квартира, по суті, була надана батьком відповідачки в той період, коли сторони вже спільно не проживали і мали неприязні стосунки між собою. Указані обставини підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_4 , які безпідставно відхилені районним судом.

Звертає увагу, що при постановленні оскаржуваного рішення районним судом враховано показання свідка ОСОБА_5 , який всупереч вимогам ст.219 ЦПК України, був присутній у залі суду під час кожного судового засідання в якості вільного слухача.

З огляду на те, що спірна квартира придбана у 1992 році з відома та дозволу ОСОБА_1 , останній був обізнаний про факт укладення договору купівлі-продажу та передання квартири у особисту власність відповідачки, тому вважає заявлений ним у березні 2020 року до позов про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя подано з пропуском трирічного строку позовної давності.

Посилаючись на висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 22.05.2019 у справі №234/3341/15-ц, зазначає, що саме позивач повинен довести поважність причин пропуску строку позовної давності та факт своєї необізнаності щодо умов договору купівлі-продажу квартири.

Стосовно визнання недійсним договору дарування зазначає, що між нею та позивачем існувала усна домовленість з приводу того, що спірна квартира залишиться їх дочці ОСОБА_3 , а будинок, де зараз проживає позивач, їх синові ОСОБА_5 , що підтверджується поясненнями позивача в рамках досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за №000000313 від 17.10.2019.

Доводить, що при укладенні договору дарування вона, ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 діяли добросовісно, жодної інформації від нотаріуса вона не приховувала, повідомляла про те, що до 1994 року перебувала у зареєстрованому шлюбі, але нотаріус її запевнив, що правовстановлюючі документи свідчать про її право особистої власності і згода другого з подружжя не потрібна. Тому, будучи впевненою, що квартира належить їй на праві особистої власності і відповідно, вона, як одноосібний власник, має право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, подарувала квартиру дочці ОСОБА_3 .

Заперечує розрахунок судових витрат у справі, оскільки суд помилково визнав вимогу про визнання квартири спільною сумісною власністю, вимогою майнового характеру та відповідно неправомірно застосував розрахунок 2163 грн./2=1081,50 грн.; не вирішив питання про стягнення з позивача недоплаченого судового збору в дохід держави, оскільки судовий збір був сплачений ним з розрахунку немайнової вимоги.

18.01.2021 до апеляційного суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, в якому він із підстав, попередньо викладених у позові, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін.

26.01.2021 до апеляційного суду надійшло клопотання Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори про розгляд справи без представника нотаріальної контори.

У суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 , її представник адвокат Маслюк В.В., відповідач ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги, наполягаючи на її задоволенні, позивач ОСОБА_1 та його адвокат Марченко В.В. заперечили проти доводів апеляційної скарги, просили її відхилити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції установлено та підтверджується матеріалами справи, що з 05.08.1977 по 15.04.1994 ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі./а.с.12, 62 т.1/

Рішенням виконавчого комітету Козельщинської селищної Ради народних депутатів Козельщинського району Полтавської області від 28.02.1992 №76 «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_2 » дозволено ОСОБА_2 придбати в особисту власність квартиру АДРЕСА_1 . У мотивувальній частині рішення вказано, що заявниця у вказаній квартирі проживає разом з чоловіком ОСОБА_1 , матір`ю ОСОБА_7 та неповнолітніми дітьми, де дорослі члени сім`ї дали письмові згоди на придбання нею в особисту власність квартири АДРЕСА_1 ./а.с.57-58 т.1/

11.03.1992 на підставі указаного рішення ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Козельщинської державної нотаріальної контори, р.№256, придбала у виконкому Козельщинської селищної ради спірну квартиру за ціною 4391 крб./а.с.129-130 т.1/.

Вартість квартири сплачена ОСОБА_2 згідно квитанції серії СФ №315484 від 28.02.1992./а.с.61 т.1/.

Право особистої власності за ОСОБА_2 зареєстроване в Кременчуцькому БТІ в реєстровій книзі №1 під №24./а.с.125 т.1/.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 показали, що станом на час придбання квартири у власність позивач та ОСОБА_2 проживали разом однією сім`єю із дітьми в будинку, належному батькам позивача за адресою: АДРЕСА_2 . Вели спільне господарство, разом придбавали речі та продукти харчування.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 працювали, отримували заробітну плату./а.с.64, 65, 78-81, 229, 233-241 т.1/.

10.06.2016 між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровуваний) укладено договір дарування, за умов якого дарувальник передав безоплатно у власність обдаровуваного, а обдаровуваний прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,52 кв.м, житловою площею 30,33 кв.м.

Згідно п.2 договору дарування, квартира належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Козельщинською державною нотаріальною конторою 11.03.1992 за р.№256, зареєстрованого в КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» у книзі №В- за р.№1./а.с.16 т.1/

15.09.2020 року ОСОБА_2 заявлено про застосування строку позовної давності./а.с.159-160 т.1/

Частково задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив із того, що зазначені у рішенні виконкому та реєстраційному написі вказівки на «особисту» власність не відповідають нормативному регулюванню спірних правовідносин в редакції, діючій на той час, а саме, постанові КМ УРСР від 22.08.1991№163, якою викладено в новій редакції п.1 Положення про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт, в тексті якої замінено «особисту власність» на «власність». Оскільки ОСОБА_2 не доведено обставини, зазначені в ст.24 КпШС України, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя і її відчуження без згоди позивача суперечить вимогам закону, а тому такий правочин є недійсним в силу ч.1 ст. 203, ст.215 ЦК України. Вимога про скасування запису про право власності на квартиру за ОСОБА_3 підлягає задоволенню, як похідна від визнання недійсним договору дарування.

Строк позовної давності за цією вимогою позивачем не пропущено, оскільки він дізнався про вказаний правочин лише у грудні 2019 року із позовної заяви ОСОБА_2 , і ці обставини відповідачкою не спростовано.

У задоволенні позовних вимог в частині поділу спільного майна подружжя відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності, визначеного ч.3 ст.29 КпШС України, ч.2 ст.72 СК України.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку в межах доводів та вимог апеляційної скарги згідно ч.1 ст.357 ЦПК України, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.15 Закону УРСР «Про власність», в редакції 07.02.1991, наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством Української РСР.

Пунктами 9, 18 Положення про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт, затвердженого постановою РКМ УРСР від 19.05.1989 №142, зі змінами від 22.08.91 №163 (163-91-п) визначено, що громадянин, який бажає придбати у власність займану квартиру (будинок), подає заяву за місцем проживання до виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів або адміністрації підприємства, об`єднання, організації, у віданні або власності яких перебуває будинок. До заяви додається письмова згода членів сім`ї, проживаючих разом з ним, на придбання квартири (будинку) у його власність і довідка з місця проживання про склад сім`ї та прописку. Купівля-продаж квартири (будинку) оформляється договором, який повинен бути нотаріально посвідчений і зареєстрований у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, а там, де є орган технічної інвентаризації в цьому органі.

Згідно п.18 цього Положення, громадяни, які уклали договір купівлі-продажу квартири (будинку), набувають права власності на квартиру (будинок) з моменту укладення договору.

За приписами статті 16 Закону УРСР «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю Української РСР.

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до статті 23 цього Кодексу майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Статтею 24 КпШС визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Частиною 2 статті 65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України, обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Із матеріалів справи убачається, що спірна квартира набута у період зареєстрованого шлюбу позивача ОСОБА_1 із ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу від 11.03.1992, укладеного останньою із виконкомом Козельщинської селищної ради на підставі рішення ради виконавчого комітету від 28.02.1992 про надання дозволу ОСОБА_10 придбати в особисту власність квартиру АДРЕСА_1 .

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, районний суд правильно застосував редакцію Положення про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт від 22.08.91 №163 (163-91-п), в тексті якої вказівки на «особисту власність» замінено на «власність» у зв`язку із прийняттям Закону УРСР «Про власність». Таким чином, встановивши, що зазначені в рішенні виконкому та реєстраційному написі вказівки на особисту власність не відповідають нормативному регулюванню, районний суд дійшов обґрунтованого висновку, що вказана квартира є спільною власністю подружжя ОСОБА_11 .

Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують, оскільки ґрунтуються на редакції Положення від 19.05.1989 №142, що втратила чинність на момент

набуття права власності на спірний об`єкт нерухомості, та зводяться до довільного тлумачення вимог Закону УРСР «Про власність» на власну користь.

Крім того, ч.1 ст.24 КпШС, яка діяла на час викупу спірної квартири, до майна, яке є власністю кожного із подружжя, віднесено майно, належне кожному із них до вступу в шлюб, а також одержане ними під час шлюбу в дарунок або в порядку спадкування.

Доводи ОСОБА_2 щодо чинності рішення виконкому та укладеного на його підставі договору купівлі-продажу із вказівкою на особисту власність, а також, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту оспореного права, апеляційним судом відхиляються. Оскільки зазначене рішення виконкому є актом індивідуальної дії одноразового застосування та вичерпало свою дію фактом його виконання (укладення договору купівлі-продажу), а тому не може бути скасовано чи змінено після його виконання. При цьому таке рішення виконкому та укладений на його підставі договір купівлі-продажу, фактично, відповідають положенням ч.4 ст.2 Закону УРСР «Про власність», норми якої передбачали індивідуальну (особиста і приватна трудова), колективну та державну форми власності, а індивідуальна (особиста) форма власності кореспондується з положеннями статті 24 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР.

При цьому апеляційний суд зазначає, що позивач розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд і для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, позивач повинен мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на його думку, порушує його права й охоронювані законом інтереси.

Доводи апеляційної скарги, що спірна квартира у 1967 році була надана батькові ОСОБА_2 та членам його сім`ї в користування взамін знесеного будинку та у подальшому викуплена нею, як членом сім`ї наймача із комунальної власності, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки указані обставини не впливають на статус спірної квартири, як спільної власності подружжя, придбаної під час шлюбу.

Із цих підстав також відхиляються доводи апеляційної скарги щодо неврахування районним судом тих обставин, що, вона, ОСОБА_2 , займалася підготовкою дозвільних та правовстановлюючих документів, а також, що квартира придбавалася не в інтересах сім`ї, оскільки на той час вони з позивачем разом не проживали і він не приймав участі в утриманні спірного житла. Підготовка відповідачем документів на оформлення правочину не впливає на статус спірного майна, а реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя, що відповідає позиції Верховного Суду по справі №161/14048/19 від 29.01.2021. Твердження відповідача, що квартира придбавалася не в інтересах сім`ї, спростовуються показаннями допитаних районним судом свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які підтвердили, що ОСОБА_11 проживали разом однією сім`єю із дітьми, разом придбавали речі та продукти харчування. Крім того, реєстрація позивача у спірній квартирі з 1977 року зберігалася до 2020 року.

Апеляційним судом досліджено показання свідка ОСОБА_4 , на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, яка підтвердила, що проживає по сусідству із ОСОБА_2 та у 1992 році разом із нею викупала квартири. Апеляційний суд оцінює вказані показання критично, оскільки вони є малоінформативними, а тому на правильність висновків суду першої інстанції не впливають. Тим більше, що джерела сплачених за квартиру коштів свідку не відомі, на більшість запитань сторін свідок відповіла, що не пам`ятає подій того часу, а факт перебування ОСОБА_11 у шлюбі на час придбання квартири є встановленим.

Заперечення відповідача проти врахування показань свідка ОСОБА_5 , який був присутній в судових засіданнях у ході розгляду справи, апеляційний суд відхиляє. Свідок був попереджений судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання. Відповідач не навела аргументів щодо неправдивості показань даного свідка.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що показання усіх допитаних у судовому засіданні свідків не є вирішальними у заявленому спорі та оцінювалися районним судом у взаємозв`язку із іншими доказами.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції, що спірна квартира є спільною власністю подружжя, відчуження якої згідно договору дарування від 10.06.2016 на користь ОСОБА_3 , відбулося без згоди позивача, як співвласника.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, згідно частини першої наведеної норми, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч.4 ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Таким чином відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч.4 ст.369, ст.215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору з добросовісністю ні того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні обдарованого (відповідач ОСОБА_3 ) за таким договором і не ставить оспорення правочину в залежність від добросовісності його сторін. Наведене відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду по справі №372/504/17 від 21.11.2018 та спростовує твердження відповідача ОСОБА_2 про добросовісність її дій під час нотаріального оформлення договору дарування, як підстави для скасування судового рішення в частині визнання правочину недійним.

З огляду на викладене, районний суд, встановивши, що позивач при укладенні договору дарування не надавав своєї згоди на відчуження спірного майна, яке є спільною сумісною власності подружжя, дійшов правильного висновку про недійсність оспорюваного правочину з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги, зокрема про наявність усних домовленостей між колишнім подружжям, що спірна квартира перейде у власність їх дочці ОСОБА_3 , а будинок синові ОСОБА_5 , не спростовують правильність висновків районного суду та, на думку колегії суддів, опосередковано підтверджують, що спірна квартира сторонами визнавалася спільним майном.

Колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем пропущені строки позовної давності про застосування якого нею подано заяву. При цьому апеляційний суд, переглядаючи рішення в оскаржуваній частині, враховує наступне.

За приписом статті 76 ЦК УРСР (1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Наведені норми матеріального права відповідають чинним на день розгляду справи положенням ст.72 СК України та ст.ст.256, 261 ЦК України, що в сукупності, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи (позивача) знати про стан своїх майнових прав, що кореспондується із зобов`язанням відповідача довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Судом першої інстанції установлено, що позивач не був присутній під час укладення договору дарування, датованого 10.06.2016, про наявність такого правочину він дізнався у грудні 2019 року, отримавши його примірник в якості додатку до позовної заяви ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття його, ОСОБА_1 , з реєстраційного обліку. Указані обставини підтверджені зібраними у справі доказами та не спростовані відповідачами, зокрема, відповідач ОСОБА_2 підтвердила, що вважала спірне майно своєю особистою власністю, що не потребує згоди ОСОБА_1 на її відчуження.

З огляду на викладене, районний суд правомірно виходив із того, що позивачем не пропущено строк позовної давності в частині вимог про визнання договору дарування від 10.06.2016 недійсним.

Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують та зводяться до довільного тлумачення норм права на власну користь, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя, а тому районний строк обґрунтовано виходив із того, що початок перебігу позовної давності за такими вимогами слід обраховувати з грудня 2019 року, коли позивач довідався про порушення його майнових прав.

Інші доводи відповідача ОСОБА_2 нічим не підтверджені та є її власними судженнями і оцінкою подій.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_2 без задоволення, а рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 19.10.2020 та додаткове рішення цього ж суду від 30.10.2020 - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 19 жовтня 2020 року та додаткове рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 30 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04.02.2021.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді П.С. Абрамов

О.В. Чумак