ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1424/21 Справа № 201/4362/20 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С.С. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т. Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства Дніпровський електротранспорт Дніпровської міської ради на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Дніпровський електротранспорт Дніпровської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2020 року ОСОБА_1 до звернувся до суду із позовом до Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що 25 травня 2018 року, близько 07 год. 25 хв., в Соборному (Жовтневому) районі м. Дніпро на проспекті Гагаріна в районі е/о № 678, трапилось зіткнення тролейбуса марки «ПМЗ-2» б/н НОМЕР_1 , маршруту № НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 і маршрутного транспортного засобу марки «Мерседес-Бенс» р/н НОМЕР_3 , маршруту № 40, під керуванням водія ОСОБА_3 . Внаслідок зіткнення шестеро пасажирів отримали тілесні ушкодження. ОСОБА_1 після дорожньо-транспортної пригоди доставлено до КЗ «Дніпропетровської міської клінічної лікарні № 16» Дніпропетровської обласної ради з діагнозом закритий перелом с/3 правого стегна, що підтверджується довідкою МКЛ № 16 за № 143. Також позивачем у зв`язку із ушкодженням здоров`я було втрачено можливість професійно виконувати свої трудові обов`язки в період з 25 травня 2018 року по 19 липня 2018 року Окрім цього, у зв`язку із ушкодженням здоров`я, ОСОБА_1 була завдана моральна шкода, яка полягала у фізичному болі та душевних стражданнях, моральних переживаннях, у порушенні нормальних життєвих зв`язків, які позначили негативні зміни у його житті, викликали негативні переживання та спогади, потребу в униканні аналогічних обставин, насторогу, тривогу, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, фіксованість уваги на проблемі одужання, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасову відірваність від активного соціального життя, знижений настрій, порушення сну, емоційну напругу, почуття образи, обурення. Потерпілий не міг обслуговувати себе самостійно, не міг самостійно пересуватись тривалий час, а після 20 липня 2018 пересувається за допомогою тростини і в обмеженій кількості. Потерпілому було здійснено операцію та кістку приєднано до металевої пластини. У зв`язку із викладеним, з метою захисту своїх порушених прав, позивач звернувся до суду із відповідним позовом та просить стягнути з Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт Дніпропетровської міської ради» на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) - 104 558,11 грн. матеріальної шкоди та 60 000,00 грн. моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2020 року позов задоволено частково та ухвалено стягнути з КП «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 104558,11 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди; 50000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено; вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, оскільки у позивача внаслідок отриманих травм у результаті дорожньо-транспортної пригоди моральних страждань, спричинених травмою, розлад здоров`я, вимушені зміни у житті позивача, неможливості виконувати свої трудові обов`язки і отримувати заробітну плату за виконані послуги.

В апеляційній скарзі КП «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради просить рішення суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 25 травня 2018 року, близько 07 год. 25 хв., в Соборному (Жовтневому) районі м. Дніпро на проспекті Гагаріна в районі е/о № 678, трапилось зіткнення тролейбуса марки «ПМЗ-2» б/н НОМЕР_1 , маршруту № НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 і маршрутного транспортного засобу марки «Мерседес-Бенс» р/н НОМЕР_3 , маршруту № 40, під керуванням водія ОСОБА_3 , де внаслідок зіткнення шестеро пасажирів отримали тілесні ушкодження, у тому числі ОСОБА_1 .

Факт дорожньо-транспортної пригоди та її фактичні обставини підтверджені постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 17 квітня 2018 року у справі № 201/3638/18, якою ОСОБА_2 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КупАП.

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою, а тому фактичні обставини встановлені постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 17 квітня 2018 року є преюдиційними і доведенню не підлягають.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 після дорожньо-транспортної пригоди доставлено до КЗ «Дніпропетровської міської клінічної лікарні № 16» Дніпропетровської обласної ради з діагнозом закритий перелом в/3 правого стегна, що підтверджується довідкою МКЛ № 16 за № 143 (а.с.41).

Відповідно до Виписки із медичної карти стаціонарного хворого №5201/495 діагноз, поставлений позивачу: Політравма: ЗЧМТ, струс головного мозку, гострий період. Забій шийного відділу хребта. Забій тазу. З/перелом в/З правого бедра. Шок 1 ст. (а.с. 6)

В результаті отриманих ушкоджень, 30 травня 2018 року позивачу була проведена операція: «Інтрамедулярний блокуючий остеосинтез перелому правого стегна» та рекомендована ходьба на милицях терміном до 3 (трьох) місяців.

Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 , позивач перебував на амбулаторному лікуванні з 13 червня 2018 року до 20 липня 2018 року (а.с. 51).

У матеріалах справи міститься висновок експерта №1822е за результатами судово-медичної експертизи ОСОБА_1 , від 19 червня 2018 року на підставі ухвали слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2018 року (а.с. 42-49).

Відповідно до вказаного висновку експерта за своїм характером виявлені у ОСОБА_1 тілесні ушкодження у вигляді: тупої травми тіла на момент проведення судово-медичної експертизи відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), п.2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ Украхни від 17 січня 1995 року №6 термін зрощення кісткової тканини понад 21-ну добу.

Відповідно до довідки, виданої травматологом КЗ «Дніпропетровської міської клінічної лікарні № 16» Дніпропетровської обласної ради від 20 липня 20218 року, позивачу було дозволено повернутися до роботи (а.с. 50).

Трудові обов`язки позивач здійснював відповідно до Договору №ІС/95 від 21 грудня 2015 року про консультаційні послуги, укладеним між ОСОБА_1 та Департаментом охорони здоров`я Дніпровської обласної державної адміністрації (а.с.8-10).

Згідно із п.4-Б Договору №ІС/95 від 21 грудня 2015 року про консультаційні послуги, в період надання послуг за даним Договором у відповідності до вказівок Координатора від Консультанта може вимагатися заповнення табелю обліку використання робочого часу для підрахунку витраченого Консультантом часу та понесених витрат, що підлягають відшкодуванню.

Як вбачається із матеріалів справи, табель обліку використання робочого часу був наданий позивачем за травень місяць та липень місяць 2018 року із зазначенням у ньому днів фактично відпрацьованого часу.

Згідно табелю обліку використання робочого часу за Договором №ІС/95 від 21 грудня 2015 року за травень 2018 ОСОБА_1 відпрацьовано 17 днів/136 годин (а.с. 13).

Відповідно до табелю обліку використання робочого часу за Договором №ІС/95 від 21 грудня 2015 року за липень 2018 ОСОБА_1 відпрацьовано 8 днів/64 години (а.с. 12).

Згідно листа директору департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації Будяк Н.О. від 23 липня 2018 року за Вих.№58 від ОСОБА_1 , останнім не надавалися консультаційні послуги з 25 травня 2018 року по 19 липня 2018 року у зв`язку із його перебуванням на амбулаторному лікуванні, через що жодних послуг згідно договору надано не було (а.с. 11).

У свою чергу, відповідно до п.4-В Договору №ІС/95, Замовник зберігає за собою право на проведення аудиту або призначення визнаної аудиторської фірми для проведення перевірки облікової документації, що стосується сум, на які Консультант виставив вимогу за даним Договором в період дії Договору.

Відповідно до Додатку А до Договору №ІС/95 від 21 грудня 2015 року про надання консультаційних послуг Консультант буде працювати повний робочий день. Замовник надає Консультанту робоче місце, включаючи обладнання, необхідне для виконання завдань. Замовник також надає Консультанту приміщення для виконання його/її функцій та обов`язків.

Враховуючи зазначене, робота дистанційно за межами офісу відповідно до положень п.4-Б договору може вимагатися відповідно до вказівок Координатора, та у подальшому вноситься до робочого табелю. Докази на підтвердження того, що позивач працював поза межами офісу у матеріалах справи відсутні.

Позивач повинен був і міг отримати дохід від виконання своїх трудових обов`язків, що підтверджується наявністю Договору №ІС/95 від 21 грудня 2015 року про надання консультаційних послуг, який достроково не розірваний жодною із сторін.

Виходячи із наявних у матеріалах справи доказів, із ушкодженням здоров`я, яке відноситься до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_1 було втрачено можливість професійно виконувати свої трудові обов`язки за період з 25 травня 2018 року по 19 липня 2018 року, тобто всього 56 днів.

Відповідно до податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця дохід позивача за 2017 звітний рік з якого було сплачено податок становив 681 494, 86 грн. за 12 місяців (а.с. 14-15).

Таким чином, розмір втраченого позивачем заробітку внаслідок каліцтва з урахуванням ступеня втрати професійної працездатності терміном у 56 днів (7+30+19) за період з 25 травня 2018 року по 19 липня 2018 року, що підтверджується матеріалами справи, складає 104 558,11 грн., виходячи із розрахунку:

681 494,86 грн. (дохід позивача за 2017 звітний рік) / 365 * 56 днів (кількість днів втраченого заробітку у зв`язку з ушкодженням здоров`я) = 104 558,11 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги районний суд обґрунтовано виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, оскільки у позивача внаслідок отриманих травм у результаті дорожньо-транспортної пригоди моральних страждань, спричинених травмою, розлад здоров`я, вимушені зміни у житті позивача, неможливості виконувати свої трудові обов`язки і отримувати заробітну плату за виконані послуги.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку.

У відповідності до абз. 2 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

У тому числі, згідно з роз`ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий догові року Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України.

Зі змісту ч.1 ст. 1172 ЦК України вбачається, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до п. 12 постанови № 6 Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 року « Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розмір відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою потерпілим заробітку (його частини) у зв`язку з ушкодженням здоров`я, встановлюється виходячи зі ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, який потерпілий мав до ушкодження здоров`я.

При зміні в період виплати відшкодування шкоди ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, складу сім`ї померлого, підвищенні розміру мінімальної заробітної плати у визначеному законодавством порядку розмір щомісячних страхових виплат і витрат на медичну та соціальну допомогу підлягає відповідному перерахуванню.

Відповідно до п. 22 даної постанови Пленуму Верховного суду України в рішенні суд повинен навести точний розрахунок присуджених сум для відшкодування шкоди, зазначені строки їх виплати. Відшкодування шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я складається зі щомісячних платежів (страхових виплат), що виплачуються протягом строку, на який встановлено втрату працездатності, та додаткових витрат, що виплачуються протягом строку, на який визначено потребу в них.

Частина 1 статті 1195 ЦК України містить загальні підстави відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. Зокрема, вказаною нормою передбачено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності.

При цьому, законодавець передбачив, що шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів ( ч.3 ст.1195 ЦК України).

За правилами ч.1 ст.1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я. Якщо середньомісячний заробіток ( дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку ( доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За змістом частин 1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року - при заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов`язок по її відшкодуванню, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого. Пунктами 3,4 вищевказаної Постанови передбачено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Володілець джерела підвищеної небезпеки не відповідає за шкоду, заподіяну цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, а не з його вини.

Згідно роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України, з подальшими змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової)шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод (в редакції Протоколу № 11), рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції. При цьому Україна офіційно визнала юрисдикцію Європейського суду з питань тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Отже, суду необхідно враховувати в своїй діяльності прецеденту практику Європейського суду з прав людини.

Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Розмір компенсації зазвичай становить 1000 - 5000 євро. Таким чином визначений розмір спричиненої позивачеві моральної шкоди цілком відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Так рішенням від 27 липня 2004 року по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, який не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.

Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України.

Як визначено у Рішенні Європейського суду з прав людини «Справа Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства» (Case ofABDULAZIZ, CABALES AND BALKANDALI), 1985 року, з огляду на її природу, моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні належні докази, які підтверджують факт втрати позивачем професійної працездатності терміном у 56 днів, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки матеріалами справи встановлено, що позивач в період з 25 травня 2018 року по 19 липня 2018 року не надавав консультативні послуги, що підтверджується табелем обліку робочого часу за Договором № ІС/95 від 21 грудня 2015 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що розрахунки позивача, щодо втрати доходу зазначені в позовній заяві є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний реальний розмір прибутку, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи наявні всі необхідні докази на підтвердження стягнутої суми у розмірі 104558,11 грн., розрахунок якої перевірений й апеляційним судом.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних,психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Встановивши обсяг спричинених страждань, характер душевних страждань, яких позивач зазнав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про справедливість заявлених позивачем вимог щодо стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди у розмірі 50000 грн., а отже доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди є такими, що не заслуговують на увагу.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства Дніпровський електротранспорт Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т. Р. Куценко