Справа № 727/9557/20
Провадження № 2/727/76/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2021 року Шевченківський районний суд м. Чернівці, в складі:

Головуючого судді Слободян Г.М.

за участю:

секретаря судового засідання: Дужич Я.І.

розглянувши, за правилами загального позовного провадження, відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про припинення права спільної сумісної власності, -

В С Т А Н ОВ И В:

Короткий зміст позовних вимог

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права спільної сумісної власності .Мотивує заявлені вимоги тим, що 13.03.2018 року Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13.03.2018 року, за ОСОБА_1 визнано право власності на 46/100 часток земельної ділянок, площею 0,1000 га, цільове призначення якої- для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд. Земельна ділянка розташована по АДРЕСА_3 . Мотивує окрім наведеного, вимоги і тим, що при вирішенні справи в суді в грудні 2016 року не було вирішено питання про припинення права спільної сумісної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_3 .

Вказує, що 08.07.2020 року він звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно, однак йому було відмовлено у державній реєстрації, оскільки були встановлені суперечності між заявленими правами на частку земельну ділянку, оскільки не було припинено право спільної сумісної власності на цю частку земельної ділянки. Просить заявлені позовні вимоги про припинення права спільної сумісної власності на земельну ділянку розташовану по АДРЕСА_3 задовольнити в повному обсязі.

Рух справи

07.12.2020 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження з призначенням справи за наведеним вище позовом до розгляду в підготовче засідання, із викликом сторін.

Позивач ОСОБА_1 та його представник, адвокат Дубець М. в судове засідання не з`явились, на адресу суду скерували заяву в якій позовні вимоги підтримали та просили суд провести розгляд справи без їх участі.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися належним чином були повідомленні про день, час та місце розгляду справи. Скерували на адресу суду відповідні заяви про визнання позовних вимог, та просили суд розглядати справу без їх участі.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі наявних у справі доказів.

Суд, дослідивши наявні в справі докази, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Досліджені судом докази та застосовані норми права.

Судом належними доказами по справі, встановлено, що 10.04.1990 року позивач на підставі договору купівлі-продажу придбав 46/100 частин жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами які розташовані на земельній ділянкі 400 кв.м., після чого приватизував вказану земельну ділянку. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно співвласниками земельної ділянки є відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.9)

16.12.2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою про визнання договору-дарування недійсним - позов було задоволено, та судом було ухвалено рішення де що один із співвласників нерухомого майна, а саме ОСОБА_5 , не був співвласником земельної ділянки, на якій це майно розташоване, оскільки після визнання договору дарування недійсним, ОСОБА_4 втратила своє право власності на частку житлового будинку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, а ОСОБА_1 набув статусу власника частки нерухомого майна.

Згідно рішення Шевченківського районного суду від 13.03.2018 року, за ОСОБА_1 визнано право власності на 46/100 часток земельної ділянки площею 0, 1000 га, цільве призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в АДРЕСА_3 , кадастровий номер :017:003:1050, рішення набрало законної сили та не оскаржувалось (а.с.7)

8 липня 2020 року позивач звернувся із заявою державного реєстратора про здійснення державну реєстрацію права власності,на 46/100 частки земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :17:003:1050. Реєстратором була позивачу надана відмова в реєстрації права власності, так як право власності на земельну ділянку вже було зареєстровано ( на праві спільної сумісної), встановлений розмір частки на земельну ділянку, кадастровий номер :17:003:1050 згідно запису від 01.07.2014 в Державному реєстрі речових прав (на підставі свідоцтва про право власності САМ№060651, що видане згідно рішення Чернівецької міської ради № 1186 від 28.04.2014р.) (а.с.10).

Згідност. 15 ЦК Україникожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до положень ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України, згідно з яким, право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 355 ЦК Українимайно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1ст. 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Що стосується існуючої в співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені в ст. ст. 364,365,367 ЦК України, як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої передбачена ч. 4ст. 358 ЦК України умова не є обов`язковою Одним, з випадків наведено в ст. 365 ЦК України, що регулює підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі: 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Згідно правової позиції Верховного Суду України (справа N 6-37цс13 від 15.05.2005.2013 року) вбачається, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналогічне вбачається і з правової позиції Верховного Суду України (по розгляду цивільної справи N 6-68цс14), якою Суд роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, тобто, для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч. 1ст. 365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті.

За частиною другою статті 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Припинення права відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на частку в спільній власності жодним чином не завдасть їм істотної шкоди.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Визначений статтею 13 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Висновки

На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги грунтуються на законі і підлягають до задоволення

Керуючись ст. ст. 4,19 175,176,177 15, , 365 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про припинення права спільної сумісної власності задовольнити.

Припинити право спільної сумісної власності на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_3 , кадастровий номер :17:003:1050, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0.1000 га.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду безпосередньо або через Шевченківський районний суд м. Чернівці, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 21.01.2021 року

Суддя Слободян Г.М.