Номер провадження: 22-ц/813/2736/21
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Князюка О. В.,

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О. М.,

за участю секретаря Бикової К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних, -

ВСТАНОВИВ:

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

У липні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування інфляційних витрат та 3% річних.

Позовна заява мотивована тим, що із відповідачів підлягають відшкодуванню інфляційні втрати та 3% річних у зв`язку з невиконанням рішення Апеляційного суду Одеської області від 14 березня 2014 року, яким частково задоволено позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, заподіяної пошкодженням квартири та стягнуто з відповідачів на користь позивачів 195 493,00 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди та 10 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

На підставі викладеного, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просили суд стягнути солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частках на користь кожного 3% річних та інфляційні витрати у сумі 239 388,13 грн, з яких інфляційні витрати 220 606,63 грн та 3 % річних 18 781,50 грн за період з 15 березня 2014 року до 31 березня 2017 року; стягнути солідарно з відповідачів сплачений судовий збір у розмірі 2 563,00 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 12 800,00 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2017 року у задоволенні позову - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що правовідносини, які виникли між сторонами мають деліктний характер, до деліктних правовідносин неможливо застосувати частину другу статті 625 ЦК України, оскільки застосування вказаної норми матеріального права можливе лише у зобов`язальних правовідносинах.

У липні 2017 року ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на зазначене рішення суду.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 27 березня 2018 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду ухвалено відповідно до вимог матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують.

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та постанову суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Постановою Верховного суду від 22 липня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Апеляційного суду Одеської області від 27 березня 2018 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Зазначено, що відповідно до статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Постанова суду касаційної інстанції вмотивована тим, що місцевим судом не вірно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті, а судом апеляційної інстанції зазначену помилку виправлено не було. З огляду на зазначене, та оскільки судами не досліджувалися наданий позивачами розрахунок інфляційних витрат та 3% річних, а установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду, тому рішення місцевого суду та суду апеляційної інстанції було скасовано з направленням справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд з урахуванням зазначених обставин та висновків викладених у цій постанові та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року.

07 вересня 2020 року справа надійшла до Одеського апеляційного суду та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 07 вересня 2020 року справу розподіллено на головуючого Князюка О.В., суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.09.2020 року цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних - прийнято до провадження головуючого судді Князюка О.В. та призначено розгляд справи в судовому засіданні в приміщенні Одеського апеляційного суду на „21 січня 2021 р. на 10 год. 30 хв.

11 січня 2021 року на електронну адресу Одеського апеляційного суду надійшли пояснення щодо розрахунку інфляційних втрат та 3% річних від представника ОСОБА_5 адвоката Лошакової Юлії Ігорівни.

В поданих до суду поясненнях представник відповідача зазначила, що розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за невиконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 14.03.2014 року, слід здійснювати з дня наступного за днем спливу 7-денного строку з дати ухвалення постанови державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Саламахи В.В. від 03.06.2014 року (том. 1 а.с. 130) про відкриття виконавчого провадження тобто з 11.06.2014 року та неврахування періоду з 20.11.2014 року по 22.04.2015 року з посиланням на не чинність у вказаний період рішення апеляційного суду Одеської області у зв`язку з його оскарженням в суді касаційної інстанції.

Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1 з подальшими змінами, на усій території України з 12 березня установлено карантин.

Рада суддів України рекомендувала у період з 16 березня встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.

Пунктами 1,5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 20.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинити розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вказана цивільна справа тривалий час перебуває в провадженні апеляційного суду, учасникам справи була надана можливість реалізувати свої процесуальні права з доведення своєї позиції по справі, вони реалізували свої процесуальні права ще до введення державою карантину.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, а також те, що учасники справи реалізували своє процесуальне право щодо участі у судовому засіданні під час розгляду справи та висловили свою процесуальну позицію, тобто створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за відсутності її учасників.

Крім того, 21.01.2021 року на офіційну електронну адресу Одеського апеляційного суду віж апелянтів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Апелянти зазначили, що апеляційну скаргу підтримують в повному обсязі, та просили її задовольнити.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

П. п. 3, 4 ч. 1ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки, рішення суду вимогам, викладеним у ст. 263 ЦПК України у повній мірі не відповідає, тому апеляційний суд з огляду на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню у повному обсязі, а судове рішення підлягає скасуванню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 14.03.2014 року було частково задоволено первісний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, заподіяної пошкодженням квартири, та стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 195 493,00 грн. - у рахунок відшкодування майнової шкоди та 10000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Однак вказане рішення суду до теперішнього часу не виконане.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачі просили стягнути з відповідачів на їх корить інфляційні витрати та 3% річних за весь період невиконання судового рішення, посилаючись на ч.2 ст. 625 ЦК України.

При цьому позивачі обгрунтовували свої позовні вимоги тим, що у ч. 2 ст. 625 ЦК України не міститься будь-яких обмежень щодо того, з яких підстав виникли грошові зобов`язання.

Так, вони пояснили, що із справи № 522/12422/16-ц вбачається, що спірні правовідносини з приводу стягнення інфляційних втрат та 3% річних, виникли саме за рішенням суду апеляційної інстанції від 14.03.2014 року, а тому деліктні правовідносини переросли у правовідносини зобов`язального права, оскільки виконання грошового зобов`язання за судовим рішенням, є вже обов`язком відповідачів і не пов`язано з деліктними правовідносинами.

При цьому позивачі вказали, що зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 ЦК України, у частині п`ятій якої визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий суд з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами мають деліктний характер, до деліктних правовідносин неможливо застосувати частину другу статті 625 ЦК України, оскільки застосування вказаної норми матеріального права можливе лише у зобов`язальних правовідносина.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Предметом позову у цій справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням судових рішень про стягнення грошових коштів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц) щодо необхідності відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

З огляду на матеріали справи, предметом позову у даній справі є стягнення на підставі частини 2 статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних, за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування майнової шкоди, підтвердженого судовим рішенням. Основою для розрахунків 3 % річних та інфляційних втрат є сума несвоєчасно виплаченого відшкодування.

Таким чином, відповідачі мають грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується апеляційного суд Одеської області від 14 березня 2014 року, яким було частково задоволено позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, заподіяної пошкодженням квартири та стягнуто з відповідачів на користь позивачів 195 493,00 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди та 10 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин місцевим судом не вірно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

З огляду на те, що відповідачі порушили вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено.

Зволікання відповідачів з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з них судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідачів сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п.2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом якого грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2017 року, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних є законні та належним чином обґрунтовані відповідно до норм чинного законодавства.

Апеляційний суд відхиляє доводи представника ОСОБА_5 адвоката Лошакової Юлії Ігорівни щодо розрахунку інфляційних втрат та 3% річних за днем спливу 7-денного строку з дати ухвалення постанови державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Саламахи В.В. від 03.06.2014 року (том. 1 а.с. 130) про відкриття виконавчого провадження тобто з 11.06.2014 року та неврахування періоду з 20.11.2014 року по 22.04.2015 року з посиланням на не чинність у вказанпй період рішення апеляційного суду Одеської області у зв`язку з його оскарженням в суді касаційної інстанції та вважає необхідним зазначити наступне.

Так 26.04.2017 року Верховний Суд України у справі №3-1522гс16 зазначив, що в спорах про стягнення 3% річних та інфляційних витрат після виконання боржником основного зобов`язання, згідно якого внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Апеляційний суд приймає до уваги розрахунок наданий позивачами, та вважає за необхідне зазначити наступне.

Період заборгованості з 15.03.2014 року по 31.03.2017 року, сума боргу становить 205 493 грн, сукупний індекс інфляції за перший період складає 2,074. Таким чином, інфляційне збільшення суми боргу становить ((сума боргу ? індекс інфляції)- 205 493, тобто (205 493?2,074)- 205 493) = 220 606,63 грн.

Загальна сума процентів за боргом за період прострочення заборгованості з 15.03.2014 року по 31.03.2017 року при сумі боргу 205 493 грн., за 1113 днів прострочення при 3% річних становить 18 748,50 грн. (за формулою сума заборгованості ? кількість днів прострочення ? 3% : 365 : 100).

Таким чином, солідарному стягненню з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 підлягає стягнення 3% річних та інфляційних витрат у сумі 239 388,13 грн (двісті тридцять дев`ять триста вісімдесят вісім гривень тринадцять копійок) з яких: 220 606,63 грн (двісті двадцять тисяч шістсот шість гривень шістдесят три копійки) та 3% річних 18 781,50 грн (вісімнадцять тисяч сімсот вісімдесят одна гривня п`ятдесят копійок) на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 в рівних частках на користь кожного.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.)

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).

Таким чином, необхідно змінити розподіл судових витрат. На підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів документально підтверджений сплачений судовий збір за подання позову 1 923,49 грн.т. 1 а. с. 1, та за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1 755,60 грн. т. 1 а. с. 151-152.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 375, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення яким позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 3% річних та інфляційних витрат у сумі 239 388,13 грн (двісті тридцять дев`ять триста вісімдесят вісім гривень тринадцять копійок) з яких: 220 606,63 грн (двісті двадцять тисяч шістсот шість гривень шістдесят три копійки) інфляційних витрат та 3% річних 18 781,50 грн (вісімнадцять тисяч сімсот вісімдесят одна гривня п`ятдесят копійок) на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 в рівних частках на користь кожного.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 в рівних частках на користь кожного суму сплаченого судового збору в розмірі 1 226,36 грн

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 в рівних частках на користь кожного суму сплаченого судового збору в розмірі - 1 226,36 грн

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 в рівних частках на користь кожного суму сплаченого судового збору в розмірі - 1 226,36 грн

Стягнути ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 солідарно судові витрати на користь ОСОБА_1 в сумі 12 800, 00 грин судових витрат на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29.01.2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А. П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе