Постанова

Іменем України

26 травня 2021 року

м. Київ

справа № 712/5977/20

провадження № 61-1171св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

заінтересована особа - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 вересня 2020 року в складі судді Токової С. Є. та постанову Черкаського апеляційного суду від 18 грудня 2020 року в складі колегії суддів: Нерушак Л. В., Бородійчука В. Г., Єльцова В. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 , діючи також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису.

В обґрунтування заяви вказала, що зі сторони колишнього чоловіка ОСОБА_4 вчиняється психологічне, економічне та фізичне насильство відносно неї та двох їх дітей. Так, ОСОБА_4 створив нестерпні умови проживання у квартирі, яку подарував дітям, забрав верхній одяг у старшого сина, робив неодноразові спроби забрати у дітей їх кошти, що перераховувались ним як аліменти, бив її, через що вона разом із дітьми змушена була залишити квартиру та орендувати з дітьми інше житло. За фактами спричинення їй тілесних ушкоджень за її заявою внесені відомості до ЄРДР та проводиться досудове розслідування.

Крім того, ОСОБА_4 постійно погрожує їй фізичною розправою, примушує дітей до продажу квартири, яку подарував, та перешкоджає її професійній діяльності, забирає поштову кореспонденцію, а вказана квартира є її зареєстрованим місцем здійснення адвокатської діяльності. ОСОБА_2 навчається в місті Харкові та проживає у її батьків. З неповнолітнім сином ОСОБА_3 колишній чоловік спілкується, але після спілкування син стає роздратованим.

За таких обставин заявник просила суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_4 на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: протягом шести місяців заборонити ОСОБА_4 перебувати в місці спільного проживання (перебування), в місцях роботи, навчання з постраждалими особами: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , та за місцем знаходження власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ; протягом шести місяців заборонити ОСОБА_4 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; протягом шести місяців заборонити ОСОБА_4 наближатися на визначену відстань 1 000 метрів до місця проживання (перебування), роботи, навчання, місця знаходження, інших місць частого відвідування постраждалими особами: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; усунути перешкоди у користуванні майном, що є об`єктом права власності ОСОБА_3 та неповнолітнього ОСОБА_2 , за місцем реєстрації ОСОБА_1 або особистою приватною власністю постраждалої особи ОСОБА_1 , шляхом надання безперешкодного доступу до квартири АДРЕСА_1 , а також іншого майна постраждалої особи дітям: неповнолітньому ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та постраждалій ОСОБА_1 .

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 18 грудня 2020 року, заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Видано обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_4 , поклавши на нього на строк шість місяців такі обов`язки: заборонити вести листування, телефонні переговори або контактувати через інші засоби зв`язку чи особисто з ОСОБА_1 .

Судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_1 не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_4 домашнього насильства над нею та дітьми у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». При цьому судом першої інстанції не встановлено обставин домашнього насильства ОСОБА_4 відносно ОСОБА_1 та дітей, а також ризиків настання насильства у майбутньому, тому, врахувавши часткове визнання вказаної заяви заінтересованою особою, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, який, серед іншого, забороняє ОСОБА_4 особисто контактувати з ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У касаційній скарзі, поданій у січні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення її заяви, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що зі сторони колишнього чоловіка ОСОБА_4 вчиняється психологічне, економічне та фізичне насильство відносно заявника та двох їх дітей, а тому наявні правові підстави, передбачені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», для задоволення заяви ОСОБА_1 у повному обсязі. При вирішенні заяви суди безпідставно не узяли до уваги висновки судово-медичної експертизи про завдання ОСОБА_1 тілесних ушкоджень, не врахували факт вручення ОСОБА_4 підозри за нанесення ОСОБА_1 тілесних ушкоджень 14 травня 2020 року та не заслухали пояснення дитини з приводу домашнього насильства.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 25 січня 2021 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2021 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 04 червня 1999 року до 24 вересня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, мають двох дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 жовтня 2017 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 на утримання синів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 грн щомісячно і до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 26 липня 2017 року.

Згідно із договором дарування від 21 травня 2019 року ОСОБА_4 (дарувальник) передав дітям: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (обдарованим) у дар безоплатно квартиру АДРЕСА_1 .

Між сторонами є спір щодо права користування вказаною квартирою, в якій мешкає ОСОБА_4 ОСОБА_1 разом із молодшим сином ОСОБА_2 мешкає в іншому житлі. Старший син ОСОБА_3 проживає у м. Харкові.

На підтвердження фізичного насилля зі сторони ОСОБА_4 заявник надала довідки з травмпункту від 14 березня 2020 року, 14 та 15 травня 2020 року та висновок спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи № 02-01/257 від 20 березня 2020 року.

За зверненнями ОСОБА_1 правоохоронними органами внесені відповідні відомості в ЄРДР та відкриті кримінальні провадження відносно ОСОБА_4 за статтями 125, 126-1, 356 КК України, а також пред`явлено підозру останньому за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 125 КК України. На час розгляду справи у судах вказане кримінальне провадження не закінчено.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення відповідають з таких підстав.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального стосовно колишнього чоловіка ОСОБА_4 , вказувала, що останнім вчиняється психологічне, економічне та фізичне насильство відносно неї та їх двох дітей, так як він створив нестерпні умови проживання у квартирі, яку подарував дітям.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів - осіб, які постраждали від такого насильства.

Пунктом 3 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру (пункт 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Положеннями частин першої, другої статті 350-6 ЦПК України встановлено, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» або Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Дослідивши надані сторонами докази з урахуванням їх належності й достовірності, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційній суд, встановивши відсутність даних про те, що до зі сторони ОСОБА_4 вчинялось домашнє насильство відносно його дітей, дійшов правильного висновку про те, що відсутні підстави для застосування обмежувального припису щодо заінтересованої особи у вигляді тимчасового обмеження у праві перебувати в місці спільного проживання (перебування) дітей та за місцем їх знаходження, а також контактувати з ними.

При цьому суди, задовольнивши заяву ОСОБА_1 в частині вимог, що стосуються обмежень на контактування ОСОБА_4 із нею, врахувавши неприязні стосунки між сторонами та позицію заінтересованої особи, яка не заперечувала відносно задоволення вимог заяви у вказаній частині, підставно констатували, що заявник не надала жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про необхідність обмеження права ОСОБА_4 у спілкуванні із неповнолітнім сином, оскільки ОСОБА_4 не позбавлений батьківських прав щодо нього та відповідно до статті 153 СК України має право на таке спілкування.

Будь-яких доказів, крім власних пояснень, щодо вчинення насильства заінтересованою особою відносно неповнолітнього ОСОБА_2 , а також повнолітнього ОСОБА_3 , який проживає у м. Харкові, заявником судам не було надано.

Частково задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій виходили із того, що сам факт звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не підтверджує факт вчинення ОСОБА_4 насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

При цьому аналогічний висновок у справі з подібними правовідносинами був висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 336/5627/19 (провадження № 61-1585св20).

Разом із тим, суди попередніх інстанцій у цій справі врахували, що за відсутності доказів про притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності ОСОБА_4 останній з метою мінімізації створення конфліктної ситуації із ОСОБА_1 визнав вимоги заявника в частині накладення на себе обмежень щодо контактування із нею, про що свідчить його заява від 28 липня 2020 року (а.с. 128-129, том 1). Проте, у вказаній заяві ОСОБА_4 наголосив на тому, що з врахуванням відсутності у нього іншого житла, обмеження щодо доступу до спірної квартири порушать його конституційні права на житло.

При вирішенні спору суди установили, що конфліктні ситуації між сторонами виникли внаслідок майнових суперечок з приводу користування квартирою, яку ОСОБА_4 подарував своїм дітям, та підставно вказали про те, що вирішення цього спору можливе в позовному провадженні, зокрема і рамках поданого ОСОБА_1 позову про визнання недійним вказаного договору дарування квартири, а не під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису. При цьому суди врахували, що місце проживання ОСОБА_4 зареєстроване у вказаній квартирі й іншого житла він не має та не перешкоджає ОСОБА_1 користуватися житлом.

Переглядаючи законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень та оцінюючи ризики виникнення у майбутньому домашнього насильства відносно ОСОБА_1 з боку ОСОБА_4 , колегія суддів враховує, що такі ризики на момент розгляду цієї справи не є підставними та є припущеннями заявника, оскільки матеріали справи не містять відомостей щодо притягнення в установленому законом порядку до адміністративної чи кримінальної відповідальності ОСОБА_4 .

Доводи касаційної скарги про те, що судами не враховано факт оголошення ОСОБА_4 підозри у вчиненні кримінального правопорушення за нанесення ОСОБА_1 тілесних ушкоджень, що є переконливим доказом застосування фізичного насильства, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Колегія суддів враховує те, що вжиті судами на підставі оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства заходи щодо обмеження прав ОСОБА_4 , зокрема щодо особистого контактування з ОСОБА_1 , охоплюють також інші необхідні для забезпечення безпеки постраждалої особи заходи, у тому числі і перебування у спільному місці перебування, проживання, роботи, тощо.

Крім того необхідно врахувати, що відповідно до частини десятої статті 26 Закону № 2229-VIII у разі порушення кримінального провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України.

Частиною шостою статті 194 КПК України передбачено, що в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, крім обов`язків, передбачених частиною п`ятою цієї статті, суд може застосувати до особи, яка підозрюється у вчиненні такого кримінального правопорушення, один або декілька таких обмежувальних заходів: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства; 2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності; 3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку із роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин; 4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; 5) направлення для проходження лікування від алкогольної, наркотичної або іншої залежності, від хвороб, що становлять небезпеку для оточуючих, направлення для проходження програми для кривдників.

Стаття 91-1 КК України визначає обмежувальні заходи, що застосовуються до осіб, які вчинили домашнє насильство. Зокрема в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства; 2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності; 3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин; 4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; 5) направлення для проходження програми для кривдників або пробаційної програми.

Враховуючи зазначене, колегія суддів також звертає увагу на те, що заявник не позбавлена можливості звертатися до суду з відповідним клопотанням про вжиття заходів, передбачених частиною шостою статті 194 КПК України та/або статтею 91-1 КК України, у кримінальному провадженні, межах якого ОСОБА_4 вручено підозру за вчинення кримінального правопорушення.

Доводи касаційної скарги про наявність домашнього насильства зі сторони заінтересованої особи відносно дітей є безпідставними, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами, а надані заявником докази не містять інформації щодо вчинення насильства будь-якого виду щодо дітей. Вказані обставини були предметом дослідження судів та їм надано належну правову оцінку.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 вересня 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 18 грудня 2020 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович