Постанова

Іменем України

19 травня 2021 року

м. Київ

справа № 206/1293/19

провадження № 61-16936св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: державний реєстратор Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Тетяна Василівна, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , Чумаківська сільська рада Дніпровського району Дніпропетровської області, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зєнікова Марина Сергіївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А., та касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного реєстратора Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Т. В., ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Чумаківська сільська рада Дніпровського району Дніпропетровської області, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Л. Г., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зєнікова М. С., про скасування рішення, визнання недійсним договору, витребування майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 травня 2017 року позивач за договором купівлі-продажу придбав квартиру у ОСОБА_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Його право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 20587935, реєстраційний номер нерухомого майна 101. Договір купівлі-продажуквартири укладено у нотаріуса в м. Херсоні. Інтереси ОСОБА_2 при укладанні договору представляв її син ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченої довіреності. За їх домовленістю, представник продавця ОСОБА_5 зобов`язувався нести обов`язок з утримання квартири (оплаті всіх належних платежів), а також відповідати за стан квартири до моменту її фактичного звільнення, а також зобов`язувався погасити заборгованість за комунальними платежами та звільнити квартиру від належних ОСОБА_2 речей до 05 червня 2017 року.

Однак умови договору ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_5 не виконали. Певний час між ними була домовленість, що вони деякий час поживуть у квартирі, але згодом вони почали уникати спілкування, не піднімати слухавку і т. д.

У жовтні 2018 року його представник приїхав у м. Дніпро і намагався поспілкуватися з ОСОБА_2 , однак вона викликала поліцію. ОСОБА_2 відмовлялася надати доступ до квартири законному власнику. У листопаді 2018 року його представник знову приїхав у м. Дніпро для того, щоб потрапити у квартиру, однак ОСОБА_2 зачинилась у квартирі та не впускала його.

15 лютого 2019 року позивачу стало відомо, що в його квартирі проживають невідомі особи, які стверджують, що купили цю квартиру у ОСОБА_2 . Ним з`ясовано, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесені зміни, а саме: 20 листопада 2018 року державним реєстратором Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Т. В. внесено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 20587935). Підставою зазначено рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська справа № 206/6702/17 від 25 вересня 2018 року.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень 25 вересня 2018 року рішення у такій справі не ухвалювалось. Зі змісту рішення № 206/6702/17, яке згідно з Єдиним державним реєстром судових рішень ухвалювалося 25 липня 2018 року, воно стосується інших обставин, осіб і іншої нерухомості. Також державним реєстратором Третяк Т. В. поновлено номер запису про право власності 17935845, за яким власником квартири є ОСОБА_2

22 листопада 2018 року на підставі заяви ОСОБА_2 приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Л. Г. видала ОСОБА_2 дублікат договору купівлі-продажу квартири від 09 грудня 2016 року. Також провела реєстрацію права власності у реєстрі.

03 грудня 2018 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зєнікова М. С. посвідчила договір іпотеки, за яким ОСОБА_6 , діючи на підставі довіреності, яку їй надала ОСОБА_2 , передала в іпотеку ОСОБА_7 його квартиру. 17 січня 2019 року за заявою ОСОБА_7 іпотека припинена.

18 січня 2019 року ОСОБА_2 згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав уклала договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з ОСОБА_3 , у зв`язку з чим до реєстру прав власності внесено запис про право власності № 29915391. Посвідчувала договір приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зєнікова М. С. Таким чином, позивача протиправно позбавили майна.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд: визнати недійсними, неправомірними, незаконними та скасувати рішення (дії, запис) державного реєстратора прав на нерухоме майно Третяк Т. В. по винесенню рішення про скасування запису про право власності, індексний номер 44134595 від 20 листопада 2018 року, яким скасовано номер запису про право власності 20587935 та поновлено номер запису про право власності 17935845 на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 101; поновити державну реєстрацію права власності, номер запису про право власності 20587935, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, за яким власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 ; визнати недійсними, неправомірними, незаконними та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності квартири, реєстраційний номер 101, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , від 22 листопада 2018 року № 44189168, яким зареєстровано дублікат договору купівлі-продажу, серія та номер 4699, виданий 22 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л. Г.; визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 18 січня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , щодо квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та витребувати квартиру з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 , передавши її у володіння ОСОБА_1 ; у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно скасувати рішення про державну реєстрацію - запис про право власності від 18 січня 2019 року № 29915391, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, індексний номер 45118273.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Скасовано рішення державного реєстратора Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Т. В. по винесенню рішення про скасування запису про право власності, індексний номер рішення 44134595 від 20 листопада 2018 року, яким скасовано номер запису про право власності 20587935 та поновлено номер запису про право власності 17935845 на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 101. Поновлено державну реєстрацію права власності, номер запису про право власності 20587935, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, за яким власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності квартири, реєстраційний номер 101, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , № 44189168 від 22 листопада 2018 року, яким зареєстровано дублікат договору купівлі-продажу, серія та номер 4699, виданий 22 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л. Г.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 18 січня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зєніковою М. С., зареєстровано в реєстрі за № 52.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 .

Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності від 18 січня 2019 року № 29915391, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, індексний номер 45118273, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зєніковою М. С.

Стягнуто з державного реєстратора Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Т. В. на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 768,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 768,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 435,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з підстав їх обґрунтованості та доведеності, дійшов висновку, що позивач є власником спірної квартири, яка вибула з володіння останнього не з його волі й знаходиться у відповідача ОСОБА_3 .

Додатковим рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі (щодо стягнення з відповідачів на його користь понесених судових витрат на правничу допомогу у розмірі 15 886,50 грн) відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи в ухваленні додаткового рішення, зазначив, що на підтвердження здійснених позивачем витрат на професійну правничу допомогу надано: договір про надання правової допомоги від 22 лютого 2019 року з адвокатом Старюк В. А., розрахунок суми судових витрат, які ОСОБА_1 поніс у зв`язку із розглядом справи, дві квитанції, складені та підписані адвокатом, акт виконаних робіт від 07 жовтня 2019 року на 15 886,50 грн.

Проте підстав для стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу, на думку суду першої інстанції, не вбачається, оскільки позивач не надав належних доказів їх понесення, а саме: документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року (з урахуванням ухвали цього суду про виправлення описки від 10 грудня 2020 року) апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2019 року та додаткове рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано запис державного реєстратора Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Т. В., індексний номер 44134595 від 20 листопада 2018 року, про скасування права власності за ОСОБА_1 , номер запису про право власності 20587935, та поновлення номера запису про право власності 17935845 на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 101, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності, реєстраційний номер 101, на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , № 44189168 від 22 листопада 2018 року, яким зареєстровано дублікат договору купівлі-продажу, серія та номер 4699, виданий 22 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л. Г.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 1 985,90 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 943,25 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 1 985,90 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 943,25 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд звернув увагу на те, що заявлена позовна вимога про визнання протиправним і скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_3 фактично стосується запису про це право від 18 січня 2019 року, та зазначив, що саме скасування такого запису є належним способом захисту прав та інтересів позивача, рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. За змістом абзацу першого частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_3 ) у разі скасування на підставі рішення суду записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Отже, на думку апеляційного суду, позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту його порушеного права, який узгоджувався зі змістом статей 26 і 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у вказаній редакції.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири не є ефективним способом захисту права власника для мети витребування ним його майна з чужого незаконного володіння, отже, у задоволенні цієї вимоги слід відмовити саме з огляду на те, що визнання даного договору недійсним не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на спірне нерухоме майно та для її витребування, а власне таке витребування є метою власника.

Також колегією суддів апеляційного суду враховано, що визначення позивачем як відповідача державного реєстратора Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Т. В., є помилковим, разом з тим позивач пред`явив вимоги до ОСОБА_3 , тобто до особи, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Апеляційний суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи договір про надання юридичних послуг, детальний опис послуг з кількістю витраченого часу та вартістю наданих послуг, а також акт приймання виконаної роботи підтверджують понесені позивачем витрати та є належним чином обґрунтованими.

Апеляційний суд не прийняв доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що спірне майно не може бути витребуване у неї, так як вона є добросовісним набувачем та не знала і не могла знати, що ОСОБА_2 не мала права продавати спірну квартиру, оскільки це суперечать положенню пункту 3 частини першої статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), згідно з яким, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом, то таке майно можна витребувати й у добросовісного набувача.

На противагу позиції відповідача апеляційний суд також зазначив, що рішення суду, на підставі якого скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру, видано дублікати правовстановлюючих документів та відновлено право попереднього власника ОСОБА_2 на спірну квартиру, не існує, справа судом не розглядалась. Таким чином, встановлені судом апеляційної інстанції обставини, які не спростовані доводами апеляційної скарги та іншими доказами, підтверджують, на думку колегії апеляційного суду, наявність порушеного права позивача, яке підлягає судовому захисту у передбачений законом спосіб.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.

У своїй заяві до апеляційного суду позивач просив ухвалити додаткове рішення щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, яким стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 644,50 грн у рівних частинах. Крім того, заявник просив ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на стадії апеляційного розгляду за апеляційною скаргою, поданою ОСОБА_3 , на професійну правничу допомогу в розмірі 32 055,00 грн. До заяви про ухвалення додаткового рішення на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції надано акт-опис виконаних робіт від 03 листопада 2020 року № 77 та № 78.

Апеляційний суд дійшов висновку, що підстав для ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язаних із переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає, оскільки позивач ОСОБА_1 не надав суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, а також їх оплату. Інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, апеляційним судом зазначено, що неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року, позиції інших учасників справи

У листопаді 2020 року ОСОБА_3 звернулася засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі. Також касаційна скарга містить клопотання проводити її розгляд за участю ОСОБА_3 та зупинити виконання оскаржуваної постанови апеляційного суду до розгляду касаційної скарги.

Як підставу касаційного оскарження заявник зазначає, що апеляційним судом застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 27 березня 2019 року у справі № 204/198/16-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 03 квітня 2019 року у справі № 712/15369/12. Крім того, заявник вказує на порушення судами норм процесуального права в частині розподілу судових витрат між сторонами.

У касаційній скарзі заявник вказує, що:

- апеляційним судом не враховано, що конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, завданих таким відчуженням. Отже, задоволення позовних вимог за первісним позовом про витребування спірної квартири в особи, яка є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), оскільки в такому випадку на відповідача буде покладено індивідуальний та надмірний тягар;

- з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав;

- якщо контрагент за недійсним правочином відчужив майно третій особі, то у відносинах з новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту;

- апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог при скасуванні запису про реєстрацію права власності державного реєстратора Третяк Т. В., оскільки такі вимоги позивачем не заявлялись;

- апеляційний суд задовольнив вимогу (про скасування запису про державну реєстрацію державного реєстратора Третяк Т. В. ), яка не є належним способом захисту прав і не передбачена чинним «реєстраційним» законодавством.

- заявник є добросовісним набувачем спірної квартири, в якій проживає і її малолітній син, натомість у позивача відсутній реальний інтерес щодо спірного нерухомого майна та бажання ним користуватися, що мало бути враховано апеляційним судом для співвіднесення інтересів сторін. Апеляційний суд, однобічно захистивши права позивача на спірну квартиру, поклав на заявника, яка є добросовісним набувачем, індивідуальний та надмірний тягар, що є фактичним порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, та суперечить висновкам щодо застосування норм права, сформованим Верховним Судом у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 204/198/16-ц та постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц;

- належним правовим засобом захисту права позивача, якщо воно дійсно порушено, був би позов від його імені до компетентних державних органів про відшкодування шкоди, завданої недоглядом, а не позов, направлений проти прав заявника, оскільки особисто вона жодним чином права позивача не порушувала, але по суті апеляційний суд виправив недогляд та помилку державних органів за рахунок прав та інтересів заявника.

- позивач конструював свої вимоги таким чином, що саме через інститут реституції необхідно було поновити його титульне право на спірну квартиру, після чого квартира підлягала витребуванню, в якості реституції, а не віндикації, з власності касатора. Апеляційний суд самостійно змінив обраний позивачем спосіб захисту права із зобов`язальної вимоги на сурогат речово-правового способу захисту прав та зобов`язальної вимоги, тим самим допустивши порушення диспозитивності, рівності та змагальності сторін у судовому процесі;

- судом першої інстанції не досліджено ряд суттєвих обставин, що мають значення для вирішення спору, зокрема на предмет можливої змови сімейств ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , існування у позивача дійсного інтересу до спірної квартири, дійсності правочину про набуття позивачем у власність квартири. Із фактичних обставин справи вбачається, що до позивача перейшов тільки «титул», правоможностей власника щодо спірної квартири позивач не набув, оскільки не вступив у її володіння та користування. Суди не намагались забезпечити явку ОСОБА_5 в суд для надання пояснень по суті справи, що так само мало б суттєве значення для вирішення спору;

- щодо розподілу судових витрат, то заявник не погоджується із покладенням на неї витрат зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, оскільки саме ОСОБА_2 набула право власності на квартиру на підставі підробленого судового рішення. Апеляційний суд мав покласти всі судові витрати саме на ОСОБА_2 , як на особу, внаслідок неправильних дій якої власне і виник цей спір.

У грудні 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду клопотання про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року в частині оскарження задоволеної судом вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння.

У грудні 2020 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року, у якій позивач, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а також стягнути з ОСОБА_3 судові витрати на користь ОСОБА_1 у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції за касаційною скаргою ОСОБА_3 , у сумі 17 867,00 грн.

Інших відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року станом на дату розгляду справи Верховним Судом не надходило.

У грудні 2020 року до Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_3 про зупинення виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року у справі, яке обґрунтовано тим, що після відкриття касаційного провадження за її касаційною скаргою позивач почав вчиняти заходи, направлені на примусове виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року, зокрема питання щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про скасування арешту на спірну квартиру призначено до розгляду у Самарському районному суді м. Дніпропетровська, що в подальшому дозволить йому витребувати спірне майно з її володіння, а тому існує об`єктивна необхідність у зупиненні виконання судового рішення.

У грудні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшов лист від Виконавчого комітету Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 17 грудня 2020 року № 1966 про те, що державного реєстратора Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Т. В. 17 січня 2020 року звільнено з посади державного реєстратора розпорядженням сільського голови від 17 січня 2020 року № 1-к за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), наразі у Виконавчому комітеті Чумаківської сільської ради відсутні посади державних реєстраторів.

У січні 2021 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшло доповнення до відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року, в якому заявник просить поновити строки його подання та залишити касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року без задоволення.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року, позиції інших учасників справи

У грудні 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав касаційну скаргу на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву позивача та (1) стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на стадії апеляційного розгляду за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу у розмірі 8 644,50 грн у рівних частинах; (2) стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на стадії апеляційного розгляду за апеляційною скаргою, поданою ОСОБА_3 , на професійну правничу допомогу у розмірі 32 055,00 грн; (3) стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу на стадії касаційного розгляду за касаційною скаргою, поданою ОСОБА_1 , на оскаржувану ухвалу у розмірі 6 306,00 грн.

До касаційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року додано копію попереднього орієнтовного розрахунку суми судових втрат на професійну правничу допомогу, які ОСОБА_1 поніс та планує понести у зв`язку з розглядом його касаційної скарги, на суму 6 306,00 грн та копію акта-опису виконаних робіт (наданих послуг) від 18 грудня 2020 року № 89 на суму 6 306,00 грн.

Як підставу касаційного оскарження заявник зазначає, що апеляційним судом при вирішенні питання про розподіл судових витрат не враховано висновків, викладених у постановах Верховного Суду: від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18, від 20 грудня 2019 року у справі № 903/125/19, від 21 січня 2020 року у справі № 904/1038/19, від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Заявник вказує, що позивачем як докази понесення судових витрат у суді апеляційної інстанції надані попередні (орієнтовні) розрахунки сум судових витрат, які він поніс та які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, копія договору про надання правової допомоги адвокатом, копія ордера, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, копія довіреності на представництво інтересів позивача у суді адвокатом, копії актів виконаних робіт.

Ураховуючи надані документи, позивач не погоджується із позицією апеляційного суду в оскаржуваній ухвалі, оскільки останній при ухваленні постанови по суті справи задовольнив вимоги зі стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, які позивач поніс у суді першої інстанції, і на підтвердження понесених судових витрат суду надавалися ті самі документи за змістом та формою оформлення. Єдиною різницею між переліком документів, підтверджуючих понесення судових витрат, є те, що у суді першої інстанції ці витрати були оплачені (про що суду надано квитанції), а у суді апеляційної інстанції сплата цих витрат за домовленістю з адвокатом повинна відбутися згодом.

На переконання заявника, відмова апеляційного суду в ухваленні додаткового рішення з підстав відсутності фактичної оплати за надання професійної правничої допомоги є необґрунтованою. Ні Цивільний процесуальний кодекс України (далі - ЦПК України), ні інші закони не містять чітко встановленої форми документа, який повинен бути наданий адвокатом на підтвердження наданих послуг з професійної правничої допомоги, а за своїм змістом надані суду акти-опису, як зазначає заявник, мають усю необхідну доказу інформацію, що вимагається статтею 137 ЦПК України.

Також заявник вказує, що оскаржувана ухвала не містить аргументів (обґрунтування), у зв`язку з чим апеляційний суд дійшов висновку, що наданий позивачем акт-опис виконаних робіт (враховуючи його змістовне наповнення) не може вважатися тим документом, що містить необхідну інформацію, що підлягає доказуванню, щодо надання послуг професійної правничої допомоги для задоволення вимог про стягнення судових витрат.

У лютому 2021 року на адресу Верховного Суду надійшов лист від Виконавчого комітету Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 27 січня 2021 року № 157 про те, що державного реєстратора Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Т. В. 17 січня 2020 року звільнено з посади державного реєстратора розпорядженням сільського голови від 17 січня 2020 року № 1-к за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, наразі у Виконавчому комітеті Чумаківської сільської ради відсутні посади державних реєстраторів.

Відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року станом на дату розгляду справи Верховним Судом не надходило.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга ОСОБА_3 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року (на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 206/1293/19 із Самарського районного суду м. Дніпропетровська, відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_3 про зупинення виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2020 року задоволено клопотання ОСОБА_3 та зупинено виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року (на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України) та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У січні 2021 року матеріали справи № 206/1293/19 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2021 року продовжено ОСОБА_1 строк на подання доповнень до відзиву на касаційну скаргу, відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_3 про розгляд справи за її участю та призначено справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

Ураховуючи прохальну частину касаційної скарги ОСОБА_3 , перегляд у касаційному порядку оскаржуваної постанови Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року здійснюється Верховним Судом лише в частині задоволених апеляційним судом позовних вимог на користь ОСОБА_1 .

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанційустановлено, що 25 травня 2017 року між ОСОБА_5 , який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої 12 червня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіною В. В. за реєстровим № 2440, та ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої 29 листопада 2016 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Годованим О. В. за реєстровим № 702, укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводиною І. М., зареєстровано в реєстрі за № 889.

З пункту 2 цього договору вбачається, що квартира АДРЕСА_3 належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 09 грудня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Батовою Л. Г. за реєстровим № 4846, право власності зареєстроване 09 грудня 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним № 101, номер запису 17935845.

Право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 25 травня 2017 року зареєстровано за покупцем ОСОБА_1 , номер запису про право власності 20587935, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 травня 2017 року.

З інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15 лютого 2019 року вбачається, що:

- 20 листопада 2018 року державним реєстратором Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Т. В. внесено запис у державному реєстрі речових прав та скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 20587935), підстава: повідомлення № 206/6702/17-6324, виданий 25 вересня 2018 року, видавник: Самарський районний суд м. Дніпропетровська, рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська, справа № 206/6702/17, провадження № 2/206/303/18, від 25 вересня 2018 року, також поновлено номер запису про право власності № 17935845, за яким власником квартири є ОСОБА_2 ;

- 22 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л. Г. видано дублікат договору купівлі-продажу квартири від 09 грудня 2016 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та проведена реєстрація права власності за ОСОБА_2 ;

- 03 грудня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зєніковою М. С. посвідчено договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 передала в іпотеку ОСОБА_7 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 17 січня 2019 року іпотека припинена;

- 18 січня 2019 року право приватної власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 18 січня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зєніковою М. С., номер запису про право власності 29915391.

На виконання ухвали суду приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л. Г. надано належним чином завірені копії нотаріальної справи № 02-21 щодо видачі та справи № 01-30 щодо реєстрації дубліката договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , в яких зокрема є: заява ОСОБА_2 про видачу дубліката договору купівлі-продажу від 09 грудня 2016 року; дублікат договору купівлі-продажу квартири від 09 грудня 2016 року, за яким ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_11 квартиру; заява ОСОБА_2 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (виникнення); запити приватного нотаріуса; інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інформація з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, за якими наявна інформація про право власності за ОСОБА_2 , номер запису про право власності 17935845; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 листопада 2018 року, за яким проведено державну реєстрацію прав власності на квартиру з реєстраційним номером 101 за ОСОБА_2 .

На виконання ухвали суду приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зєніковою М. С. надано належним чином засвідчені копії: договору купівлі-продажу, посвідченого 18 січня 2019 року разом з додатками, договору іпотеки, посвідченого 03 грудня 2018 року, разом із додатками, повідомлення ОСОБА_7 про припинення договору іпотеки від 01 січня 2019 року разом з додатками.

18 січня 2019 року між ОСОБА_12 , який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої 11 січня 2019 року ОСОБА_13 , тимчасово виконуючою обов`язки ОСОБА_14 , нотаріуса нотаріального округу Санкт-Петербургу, зареєстрованої в реєстрі за № 78/127-н/78-2019-1-279, та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зєніковою М. С., зареєстровано в реєстрі за № 52.

В пункті 6 даного договору продавець стверджує, зокрема, що щодо об`єкта нерухомого майна відсутні судові спори.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2019 року у справі № 206/4784/18, яке набрало законної сили 01 березня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Воєводина І. М., про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 25 травня 2017 року квартири АДРЕСА_3 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати в розмірі 4 675,00 грн.

На виконання ухвали суду відділом реєстрації майнових прав управління у сфері державної реєстрації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради надано належним чином завірені копії документів реєстраційної справи № 1011 та копії документів згідно з відомостями Державного реєстру речових прав.

У наданій реєстраційній справі № 1011 квартира АДРЕСА_2 , зокрема наявне повідомлення відповідному державному реєстратору ( Третяк Т. В. ) від 25 травня 2019 року вих. № 206/6702/17-6324 про перебування цивільної справи № 206/6702/17 за позовом ОСОБА_15 до ОСОБА_11 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію, витребування майна з чужого незаконного володіння у провадженні Самарського районного суду м. Дніпропетровська та саме рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська (суддя Румянцев О. П.) від 25 вересня 2018 року, справа № 206/6702/17, провадження № 2/206/303/18, яке набрало законної сили 25 жовтня 2018 року, за змістом якого позовні вимоги ОСОБА_15 задоволено: визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , від 09 грудня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л. Г., зареєстровано в реєстрі за № 4849, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 ; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 17935845 від 09 грудня 2016 року, прийняте державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л. Г., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер № 32835090 від 09 грудня 2016 року; витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_15 квартиру АДРЕСА_2 .

У той же час відповідно до автоматизованої системи документообігу суду «Д-3» та Єдиного державного реєстру судових рішень 25 липня 2018 року у справі № 206/6702/17, провадження № 2/206/303/18, Самарським районним судом м. Дніпропетровська (суддя Румянцев О. П.) ухвалено рішення, яким позовну заяву ОСОБА_16 до ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Г. О. та Покровська районна державна адміністрація, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування права власності та визнання права власності задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_5 між ОСОБА_17 та ОСОБА_18 від 25 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г. О., зареєстрований в реєстрі за № 437. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 , площею 0,0886 га, кадастровий номер :09:463:0006, між ОСОБА_17 та ОСОБА_18 від 25 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г. О., зареєстрований в реєстрі за № 440. Припинено право власності ОСОБА_18 на земельну ділянку площею 0,0886 га, кадастровий номер :09:463:0006, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 . Припинено право власності ОСОБА_18 на квартири АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7 . Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_8 за ОСОБА_18 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101). Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_7 за ОСОБА_18 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101). Визнано за ОСОБА_16 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_5 . Визнано за ОСОБА_16 право власності земельну ділянку площею 0,0886 га, кадастровий номер :09:463:0006, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

На виконання ухвали суду апеляційної інстанції Самарським районним судом м. Дніпропетровська надано відповідь від 07 жовтня 2020 року, що згідно з перевіркою автоматизованої системи документообігу суду (КП Д-3) цивільна справа № 206/6702/17, провадження № 2/206/303/18, за позовом ОСОБА_15 до ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Батова Л. Г., про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію, витребування майна з чужого незаконного володіння - до суду не надходила і судом не розглядалась. В Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня інформація щодо такого рішення.

Виконавчим комітетом Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області 05 жовтня 2020 року повідомлено апеляційний суд, що державного реєстратора Виконавчого комітету Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Т. В. 17 січня 2020 року звільнено з посади державного реєстратора розпорядженням сільського голови від 17 січня 2020 року № 1-к за пунктом 1 статті 40 КзпП України.

На підтвердження здійснених позивачем ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції надано: договір про надання правової допомоги від 07 липня 2019 року з адвокатом Старюком В. А., розрахунок суми судових витрат, дві квитанції складені та підписані адвокатом на загальну суму 15 886,50 грн, акт виконаних робіт, довіреність.

До заяви про ухвалення апеляційним судом додаткового рішення на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції надано акт-опис виконаних робіт від 03 листопада 2020 року № 77, акт-опис виконаних робіт від 03 листопада 2020 року № 78.

Нормативно-правове обґрунтування

Щодо суті спору

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до положень статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

Власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 388 ЦК України.

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 125), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 146), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.43), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 92)).

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Застосовуваний судом спосіб захисту має відповідати природі правових відносин, що існують між учасниками спору, враховувати положення норм права, якими такі відносини регулюються, з урахуванням правил системного аналізу. Такий спосіб захисту має бути правомірним, тобто відповідати праву, його змісту та системі.

Частиною другою статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Загальний доступ до судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України забезпечується з дотриманням вимог статті 7 цього Закону (частини перша-друга статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Щодо витрат на професійну правничу допомогу

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

Відповідно до статті 1Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_3 .

Ураховуючи фактичні обставини у справі, що переглядається в касаційному порядку, зокрема, те, що реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , скасовано неправомірно державним реєстратором Третяк Т. В. на підставі неіснуючого рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 206/6702/17, що насправді згідно з відомостями із Реєстру, підтвердженими відповідним судом, стосується іншого об`єкта нерухомості, інших правовідносин, з іншим складом учасників, після чого за відповідачем ОСОБА_2 на підставі дубліката договору купівлі-продажу спірної квартири від 09 грудня 2016 року зареєстровано право власності на спірну квартиру, яка надалі відчужена відповідачу ОСОБА_3 , апеляційний суд, належним чином дослідивши наявні у справі докази та надавши їм оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про наявність порушеного права позивача, яке підлягає судовому захисту у передбачений законом спосіб.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що позивач не мав права звертатися до співвідповідача з вимогами щодо спірної квартири, вона є добросовісним набувачем, оскільки спірна квартира вибула з володіння позивача не з його волі, незаконне позбавлення власника права володіння нерухомим майном, у тому числі, шляхом безпідставного виключення відповідного запису про державну реєстрацію права власності із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з подальшим його відчуженням, передбачає наявність у такого власника права на захист порушених прав шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховним Судом встановлено, що відчуження належного позивачу майна на підставі неіснуючого судового рішення не може вважатись таким, що відбулося за наявності його волі, отже, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

Між ОСОБА_1 та останнім набувачем спірної квартири - ОСОБА_3 відсутні договірні правовідносини з приводу квартири, отже застосований апеляційним судом механізм захисту права, передбачений статтями 387, 388 ЦК України, відповідає природі правових відносин, що існують між цими учасниками спору.

Із зазначених підстав відхиляються доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про порушення апеляційним судом статті 1 Першого протоколу до Конвенції стосовно неї.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, апеляційний суд задовольнив вимогу (про скасування запису про державну реєстрацію державного реєстратора Третяк Т. В. ), яка не є належним способом захисту прав і не передбачена чинним «реєстраційним» законодавством, колегією суддів не приймаються, враховуючи наступне.

У частині другій статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року, яка діяла на час прийняття оскарженого рішення державного реєстратора) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі також Державний реєстр прав), змін до них та їх скасування.

Зокрема, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18), рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права.

Однак, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Апеляційним судом при прийнятті оскаржуваної постанови означене було враховано та обґрунтовано зазначено, що за змістом абзацу першого частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що була чинною на час державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_3 , у разі скасування на підставі рішення суду записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав, таким чином, позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту його порушеного права, який узгоджувався зі змістом статей 26 і 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у вказаній редакції.

Ураховуючи зміст позовних вимог та мету позову, колегія суддів не вбачає підстав для висновку про вихід за межі позовних вимог, про що зазначає заявник у своїй касаційній скарзі.

Посилання заявника на постанови Верховного Суду: від 27 березня 2019 року у справі № 204/198/16-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, від 26 вересня 2019 року у справі № 2-4352/11, на які посилається ОСОБА_3 та які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не приймаються, оскільки обставини у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, та у наведених справах різняться.Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Доводи касаційної скарги про речово-правові способи захисту не приймаються Верховним Судом, ураховуючи, що апеляційним судом відмовлено в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 18 січня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (і в цій частині постанова апеляційного суду не оскаржується), а витребування квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 є ефективним способом захисту порушених прав позивача.

Дослідження існування у позивача дійсного інтересу до спірної квартири, про що зазначає заявник у своїй касаційній скарзі, враховуючи неправомірне позбавлення позивача права власності, не має вирішального правового значення для розв`язання цього спору.

Наявність іншого нерухомого майна у позивача, на що вказує ОСОБА_3 у своїй касаційній скарзі, не може бути підставою для позбавлення його права власності на спірну квартиру, а тому доводи касаційної скарги в цій частині відхиляються.

Інші доводи касаційної скарги є аналогічними тим доводам, які були викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_3 та перевірялися судом апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду цього спору, додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні апеляційним судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги по суті спору фактично зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції (в оскаржуваній частині) стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині розгляду справи по суті підлягає залишенню без змін із підстав, передбачених частиною третьою статті 401, статтею 410 ЦПК України.

Водночас Верховний Суд погоджується із доводами касаційної скарги ОСОБА_3 у частині покладення на неї апеляційним судом витрат зі сплати судового збору у розмірі 1 985,90 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 943,25 грн, ураховуючи те, що вона придбала спірну квартиру вже у ОСОБА_2 , і саме останній, як установлено судами, державним реєстратором Третяк Т. В. було поновлено номер запису про право власності № 17935845 на об`єкт нерухомого майна, за яким власником спірної квартири обліковувалась ОСОБА_2 (на підставі неіснуючого рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 206/6702/17), приватним нотаріусом Батовою Л. Г. видано дублікат договору купівлі-продажу спірної квартири від 09 грудня 2016 року та проведено державну реєстрацію права власності на неї.

Частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Відповідно до статті 412 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 412 ЦПК України).

З урахуванням зазначеного, колегія суддів не погоджується із рішенням апеляційного суду в частині розподілу судових витрат щодо ОСОБА_3 та дійшла висновку, на підставі статті 412 ЦПК України, про зміну оскаржуваної постанови апеляційного суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 із співвідповідача ОСОБА_3 сум судового збору у розмірі 1 985,90 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 943,25 грн та покладення цих витрат на співвідповідача ОСОБА_2 .

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 .

Апеляційний суд, постановляючи оскаржувану ухвалу від 10 грудня 2020 року, виходив з того, що позивач ОСОБА_1 не надав суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, а також їх оплату.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала апеляційного суду вище зазначеним вимогам закону не відповідає, оскільки суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статей 133, 137 та 141 ЦПК України, а саме: не врахував пункт 1 частини другої статті 137 та частину восьму статті 141 ЦПК України, те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Окрім цього, у наданих позивачем актах-описах виконаних робіт від 03 листопада 2020 року № 77 та № 78, складених між замовником ОСОБА_1 та адвокатом Старюком В. А. відповідно до договору про надання правової допомоги від 22 лютого 2019 року, перераховано виконані роботи (надані послуги), дата їх надання, витрачений час у годинах та їх вартість, зазначено, що послуги виконано повністю, претензій та зауважень щодо їх надання немає.

Колегія суддів вважає слушними доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що акти з аналогічним змістом та формою оформлення прийняті судом апеляційної інстанції як належні та допустимі докази при прийнятті постанови по суті спору 29 жовтня 2020 року та ухваленні рішення про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 886,50 грн.Апеляційний суд сам зазначив при цьому, що наявні в матеріалах справи договір про надання юридичних послуг, детальний опис послуг з кількістю витраченого часу та вартістю наданих послуг, а також акт приймання виконаної роботи підтверджують понесені позивачем витрати та є належним чином обґрунтованими.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для розподілу вартості витрат на професійну правничу допомогу за результатами розгляду справи в апеляційному провадженні.

У своїй заяві про винесення додаткового рішення та стягнення понесених судових витрат до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 просив стягнути на свою користь з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у рівних частинах 8 644,50 грн понесених судових витрат на професійну правничу допомогу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , а також стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 32 055,00 грн понесених судових витрат на професійну правничу допомогу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 .

На підтвердження зазначеного позивачем надано копію акта-опису виконаних робіт від 03 листопада 2020 року № 77 на суму 8 644,50 грн та копію акта-опису виконаних робіт від 03 листопада 2020 року № 78 на суму 32 055,50 грн.

У зазначених актах, складених між замовником ОСОБА_1 та адвокатом Старюком В. А. відповідно до договору про надання правової допомоги від 22 лютого 2019 року, перераховано виконані роботи (надані послуги), дата їх надання, витрачений час у годинах та їх вартість, зазначено, що послуги виконано повністю, претензій та зауважень щодо їх надання немає.

Від відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надходило до апеляційного суду письмових заперечень чи клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката на стадії апеляційного розгляду справи.

Отже, беручи до уваги те, що стороною позивача підтверджено належним чином надання адвокатом Старюком В. А. професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції на загальну суму 40 700,00 грн, Верховний Суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції на вказану суму.

Витрати на професійну правничу допомогу на цю суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом Старюком В. А. обсягом послуг у суді апеляційної інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, підстав для зменшення розміру суми цих витрат у суду касаційної інстанції немає.

Водночас з підстав, зазначених вище, з урахуванням норми частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про стягнення зазначеної суми коштів на користь ОСОБА_1 із співвідповідача ОСОБА_2 у повному обсязі.

Отже, оскільки у справі не вимагається збирання або додаткова перевірка чи оцінка доказів, але апеляційним судом допущено порушення норм процесуального права (зокрема статей 133, 137 та 141 ЦПК України), тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , скасування ухвали апеляційного суду та постановлення нового судового рішення про стягнення понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції на користь позивача в сумі 40 700,00 грн.

Щодо розподілу судових витрат у суді касаційної інстанції

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Оскільки постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині щодо суті спору залишена Верховним Судом без змін, то понесені скаржником ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору відшкодуванню не підлягають.

У своєму відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1 просив суд касаційної інстанції стягнути на його користь із ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 17 867,00 грн, на підтвердження чого надав копію попереднього орієнтованого розрахунку суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які ОСОБА_1 поніс та планує понести у зв`язку із розглядом Верховним Судом касаційної скарги, що була подана ОСОБА_3 , а також копію акта-опису виконаних робіт (наданих послуг) від 15 грудня 2020 року № 88 на суму 17 867,00 грн.

У зазначеному акті, складеному між замовником ОСОБА_1 та адвокатом Старюком В. А. відповідно до договору про надання правової допомоги від 22 лютого 2019 року, перераховано виконані роботи (надані послуги), дата їх надання, витрачений час у годинах та їх вартість, зазначено, що послуги виконано повністю, претензій та зауважень щодо їх надання немає.

Також у своїй касаційній скарзі на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 жовтня 2020 року ОСОБА_1 просив суд касаційної інстанції стягнути з ОСОБА_3 на його користь понесені судові витрати на професійну правничу допомогу на стадії касаційного розгляду за поданою ним касаційною скаргою на оскаржувану ухвалу у розмірі 6 306,00 грн.

До касаційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року додано копію попереднього орієнтовного розрахунку суми судових втрат на професійну правничу допомогу, які ОСОБА_1 поніс та планує понести у зв`язку з розглядом його касаційної скарги, на суму 6 306,00 грн та копію акта-опису виконаних робіт (наданих послуг) від 18 грудня 2020 року № 89 на суму 6 306,00 грн.

У зазначеному акті, складеному між замовником ОСОБА_1 та адвокатом Старюком В. А. відповідно до договору про надання правової допомоги від 22 лютого 2019 року, перераховано виконані роботи (надані послуги), дата їх надання, витрачений час у годинах та їх вартість, зазначено, що послуги виконано повністю, претензій та зауважень щодо їх надання немає.

Окрім цього, матеріали справи містять копію договору про надання правової допомоги від 22 лютого 2019 року, укладеного між замовником ОСОБА_1 та адвокатом Старюком В. А. (а. с. 14, 42д т. 1, а. с. 80 т. 3), копію нотаріально посвідченої довіреності від 27 серпня 2019 року на представництво інтересів ОСОБА_1 Старюком В. А. (а. с. 52 т. 3), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 609, видане Старюку В. А. (а. с. 17, 43а т. 1, а. с. 23 т. 3), копію ордера від 22 лютого 2019 року серія ХС № 041415 на надання правової допомоги ОСОБА_1 адвокатом Старюком В. А. (а. с. 22 т. 3).

Від відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надходило до Верховного Суду заперечень чи клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката на стадії касаційного розгляду справи.

Отже, беручи до уваги те, що стороною позивача підтверджено належним чином надання адвокатом Старюком В. А. професійної правничої допомоги у суді касаційної інстанції на загальну суму 24 173,00 грн, Верховний Суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції на вказану суму.

Витрати на професійну правничу допомогу на цю суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом Старюком В. А. обсягом послуг у суді касаційної інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, підстав для зменшення розміру суми цих витрат у суду касаційної інстанції немає.

Водночас з підстав, зазначених вище, з урахуванням норми частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про стягнення зазначеної суми коштів на користь ОСОБА_1 із співвідповідача ОСОБА_2 у повному обсязі.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року змінити в частині розподілу судових витрат у суді першої інстанції.

Судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 3 971,80 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 886,60 грн, стягнути на користь ОСОБА_1 із ОСОБА_2 .

В іншій оскаржуваній частині постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року (у незміненій за результатами касаційного перегляду частині).

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені в суді апеляційної інстанції судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 700,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені в суді касаційної інстанції судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 24 173,00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко