Справа № 346/4280/19
Провадження № 2/346/90/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2021 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі:

головуючого Веселова В.М.,

секретаря Максим`юк М.А.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3

третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия клопотання про відвід судді в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Коломийського міського нотаріального округу Маркелова Іванна Михайлівна, ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

позивачка звернулася в суд з даним позовом, в якому вказала, що їй на підставі свідоцтва про право власності виданого виконкомом Коломийської міської ради Івано-Франківської області 02 листопада 2001 року їй належить 4/100 частини від цілого нежитлового будинку, загальною площею 8,9 м.кв. в АДРЕСА_1 . В січні 2017 року під час вирішення питання з орендою землі, на якій знаходиться дане нежитлове приміщення, вона дізналася про договір купівлі-продажу 4/100 частини вказаного нежитлового будинку від 19 березня 2002 року,який був посвідчений приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Маркеловою І.М., укладеного між нею та відповідачкою ОСОБА_3 ,який вона не підписувала. Просить суд договір купівлі-продажу нежитлового будинку, що складає 4/100 частини від цілого нежитлового будинку, загальною площею 8,9 м.кв. в АДРЕСА_1 , укладений 19 березня 2002 року між продавцем ОСОБА_1 та покупцем ОСОБА_3 визнати недійсним та зобов`язати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 вказану частину нежитлового будинку та стягнути з ОСОБА_5 на її користь судові витрати.

Від позивачки в судове засідання поступила заява про відвід судді. Заява мотивована тим,що 4 листопада 2020 року суддя в порушення вимог ст.251,252 ЦПК України виніс ухвалу про призупинення провадження у справі за надуманих підстав. В подальшому дана ухвала була скасована Івано-Франківським апеляційним судом. Вважає,що суддя зацікавлений в результаті розгляду справи на користь відповідача,надає можливість відповідачці користуватись її майном.

Відповідачка заяву про відвід заперечила,підстав для відводу судді не вбачає.

Розглянувши заяву позивачки, суд приходить до наступних висновків.

У відповідності до ч.3,6,7 ст.40 ЗУ від 15.01.2020 року №460-ІХ Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ, який набрав законної сили з 8 лютого 2020 року: «Питання про відвід вирішується невідкладно. Вирішення питання про відвід суддею, який не входить до складу суду, здійснюється протягом двох робочих днів, але не пізніше призначеного засідання по справі. У разі розгляду заяви про відвід суддею іншого суду - не пізніше десяти днів з дня надходження заяви про відвід. Відвід, який надійшов поза межами судового засідання, розглядається судом у порядку письмового провадження"

Згідно з ч.1 ст.36 ЦПК України суддя не може брати участі в розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, які викликають сумнів в об`єктивності та неупередженості судді. Згідно ст.39 ЦПК України відвід повинен бути вмотивованим і заявленим не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання.

У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У відповідності до ст.10 ЦПК України - суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України та застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, ст.8 ЦПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом.

Так у відповідності до п.п. 49-54 рішення Європейського Суду з прав людини, Справа "Білуха проти України" (Заява N 33949/02) від 9.11.2006 року, яке є остаточним відповідно до умов, зазначених у п. 2 статті 44 Конвенції:

«49. Відповідно до усталеної практики Суду наявність безсторонності відповідно до п. 1 ст. 6 повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (див., серед іншого (inter alia), рішення у справі "Фей проти Австрії" (Fey v. Austria) від 24 лютого 1993 року, пп. 27, 28 and 30; рішення у справі "Ветштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland), N 33958/96, п. 42, ЄСПЛ 2000-XII). У кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про небезсторонність суду (див. рішення у справі "Пуллар проти Сполученого Королівства" (Pullar v. United Kingdom), від 10 червня 1996 року, п. 38).

50. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного (див. вищевказане рішення у справі "Ветштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland), пункт 43).

53. З огляду на це, навіть зовнішні прояви можуть мати певну важливість або, іншими словами, "правосуддя повинно не тільки чинитися, повинно бути також видно, що воно чиниться" (див. рішення у справі "Де Куббер проти Бельгії" (De Cubber v. Belgium), від 26 жовтня 1984 року, п. 26). Важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти в громадськість у демократичному суспільстві (див. вищевказане рішення у справі "Ветштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland) та рішення у справі "Кастілло Альгар проти Іспанії" (Castillo Algar v. Spain), від 28 жовтня 1998 року, п. 45).

Наявність безсторонності, відповідно до п.1 ст.6 Конвенції, має визначатись за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Згідно з об`єктивним критерієм визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад умови, за яких були б неможливі сумніви у його безсторонності (вісник ВСУ № 4/2008 стор. 31).

Крім цього, в п.п.66,67,69,70 Рішення ЄСПЛ «Справа Мироненко та Мартенко проти України» від 10.12.2009 року № N 4785/02, зазначено,що: «…п.66. Згідно з усталеною практикою Суду, наявність безсторонності має визначатися, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції , за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи

забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (див., зокрема, рішення у справах "Фей проти Австрії" (Fey v. Austria), рішення від 24 лютого 1993 року, серія A, N 255, с. 12, п. 27, 28 і 30, та "Веттштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland), заява N 33958/96, п. 42, ЄСПЛ 2000-XII). У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (див. рішення у справі "Пуллар проти Сполученого Королівства" (Pullar v. the United

Kingdom), рішення від 10 червня 1996 року, Reports 1996-III, с. 794, п. 38).

67.Особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного (див. згадане вище рішення у справі Веттштайна (Wettstein), п. 43).

69. Застосовуючи об`єктивний критерій, слід з`ясувати, чи існують, окрім самої поведінки судді, певні факти, які можуть служити підставою для сумніву в його безсторонності. Тобто при визначенні наявності у відповідній справі законних підстав сумніватися в безсторонності певного судді позиція особи, про яку йдеться, має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальне значення при цьому матиме можливість вважати такі сумніви об`єктивно обґрунтованими (див. згадане вище рішення у справі Веттштайна (Wettstein), п. 44, та рішення у справі "Феррантеллі та

Сантанджело проти Італії" (Ferrantelli and Santangelo v. Italy), рішення від 7 серпня 1996 року, Reports 1996-III, с. 951-952, п. 58).

70. У цьому зв`язку навіть видимі ознаки можуть мати певне значення або, іншими словами, "має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється" (див. рішення у справі "Де Куббер проти Бельгії" (De Cubber v. Belgium), рішення від 26 жовтня 1984 року, серія A, N 86, с. 14, п. 26). Адже йдеться про необхідність забезпечення довіри, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти у громадськість (див. згадане вище рішення у справі Веттштайна (Wettstein), там само, та рішення у справі "Кастільо Альгар проти Іспанії" (Castillo Algar v. Spain), рішення від 28 жовтня 1998 року, Reports 1998-VIII, с. 3116, п. 45).

Таким чином, наявність безсторонності визначається фактором, чи забезпечення судом умов, за яких були б неможливі сумніви у його безсторонності , про що і зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини в справі Білуха проти України від 9 листопада 2006 року та Справа Мироненко та Мартенко проти України» від 10.12.2009 року.

Так, суддею Веселовим В.М. було розпочато слухання цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Коломийського міського нотаріального округу Маркелова Іванна Михайлівна, ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Ухвалою суду від 10 вересня 2019 року було відкрито провадження, а в подальшому ухвалою суду від 21 травня 2020 року було задоволено клопотання позивачки про проведення почеркознавчої експертизи та залучення до справи третьої особи чоловіка позивачки ОСОБА_4 .

Після отримання висновку експертизи, було відновлено провадження по справі, призначено судовий розгляд. Однак, в судовому засіданні відповідачкою було подано клопотання про зупинення розгляду справи, оскільки _було внесено відомості до ЄРДР про порушення кримінального провадження за ст.358 ч.1 КК України. Дане клопотання було задоволено і ухвалою суду від 4 листопада 2020 року було зупинено провадження до завершення досудового слідства. В подальшому дана ухвала була скасовано Івано-Франківським апеляційним судом, справу повернуто для продовження розгляду.

Як вбачається з поданої заяви про відвід позивачка була не згідна з ухвалою про зупинення провадження, відповідно вона реалізувала своє право на звернення до Івано-Франківського апеляційного суду, який і скасував ухвалу.

Суд зазначає, що зобов`язаний реагувати на ті чи інші клопотання сторін,в тому числі і письмовими ухвалами, які підлягають оскарженню. В даному випадку,на думку суду, була і є нагальна потреба в зупиненні цивільного провадження, до вирішення по суті досудового слідства в кримінальному правопорушенні, порушеного по факту шахрайських дій третьої особи, який за участі нотаріуса підписав договір купівлі- продажу частини нерухомого майна, яке належить позивачці, яка є його дружиною. На думку суду, саме органи слідства повинні встановити як, чому, коли, і за яких обставин було підписано вищезгаданий договір купівлі-продажу, і чому його підписала третя особа по справі, а не власник- позивачка. Вирішення на досудовому слідстві відповідей на вище поставлені питання, дали б можливість суду правильно вирішити дану цивільну справу.

Щодо аргументації позивачки на тривалість слухання справи, то суд зазначає,що протягом всього часу задовольнялись саме її клопотання, наприклад, про призначення почеркознавчої експертизи, яка тривала певний період, і цей факт чомусь не викликав такого відторгнення і скарг на тривалість слухання справи.

Вважаю, що хоча подана позивачкою заява є безпідставна, обставини, які в ній викладені є надуманими, однак її слід задовольнити, оскільки позивачка таким чином намагається чинити маніпулювання думкою судді та тиск на мене, як головуючого по справі з метою отримання потрібного їй та третій особі, яка є її чоловіком, рішення, відповідно за таких обставин суд не зможе чітко, законно та неупереджено розглянути дану справу.

У відповідності до ст.126 Конституції України вплив на суддю в будь-який спосіб забороняється.

Вищенаведені дані дають мені підстави і право керуючись ст.ст.36,39,40,41 ЦПК України задовольнити заяву про відвід по даній справі.

Враховуючи наведене, приходжу до висновку, що для забезпечення умов, за яких у сторін не виникало б будь-яких сумнівів щодо розгляду справи безстороннім та неупередженим судом (чи безсторонності судді при розгляді даного позову), заявлений відвід слід задовольнити.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.126 Конституції України, ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. ст.36,39,40,41 ЦПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», рішення Європейського Суду з прав людини, Справа "Білуха проти України" (Заява N 33949/02) від 9.11.2006 року, Справа Мироненко та Мартенко проти України» від 10.12.2009 року № N 4785/02,правовий висновок Верховного Суду в постанові №277/599/15-к від 17 вересня 2019 року, -

ухвалив:

Заяву про відвід судді Веселову В.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Коломийського міського нотаріального округу Маркелова Іванна Михайлівна, ОСОБА_4 , подану позивачкою ОСОБА_1 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним - задовольнити.

Передати справу до канцелярії суду на новий розподіл.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Веселов В. М.