МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 484/2209/20
Провадження № 22-ц/812/169/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» на заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Медведєвої Н.А. в приміщенні того ж суду, за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» про повернення земельних ділянок та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», в якому просив зобов`язати відповідача повернути земельні ділянки площею 3,0767га з кадастровим номером :01:000:0156, площею 1,4248га з кадастровим номером :03:000:0190, площею 0,2774га з кадастровим номером :01:000:0236, площею 0,017га з кадастровим номером :01:000:0515, що розташовані в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області та стягнути заборгованість з орендної плати за договором оренди земельних ділянок, укладеним 10.06.2009р. між ним та ТОВ «Агрофірма Корнацьких», за 2018-2019 роки на загальну суму 7924грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що йому на праві власності належать земельні ділянки з кадастровими номерами: :01:000:0156 площею 3,0767 га, :03:000:0190 площею 1,4248 га, :01:000:0236 площею 0,2774 га, :01:000:0515 площею 0,017 га, а всього загальною площею 4,8 га, що знаходяться в межах Кам?янонобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29.05.2018 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 жовтня 2018 року, договір оренди земельних ділянок, який був укладений 10 червня 2009 року строком на 50 років між ним та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» було розірвано з підстав систематичної невиплати орендної плати за 2013-2017 роки.

Згідно ст. 34 ЗУ «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.

Уразі невиконання орендарем обов`язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобов`язаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки.

Однак, після розірвання договору оренди земельних ділянок, відповідач продовжує без правових підстав користуватися земельними ділянками та безпідставно зберігає кошти в розмірі орендної плати.

Доказами використання земельних ділянок відповідачем є довідка Кам?янобалківської сільської ради від 19.02.2020 року за № 27, із змісту якої вбачається, що земельні ділянки площею 4,8 га, належні йому на праві приватної власності, використовуються та обробляються ТОВ «Агрофірма Корнацьких» та даними з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про нарахування орендної плати за 2018 -2019 роки.

Відповідач у період 2018 -2019 роки не сплачував орендну плату за користування земельними ділянками, отже без законних підстав зберіг у себе майно кошти у вигляді орендної плати. Отже, відповідач не сплачуючи орендну плату за користування земельними ділянками без правових підстав, фактично збільшив свої доходи, а позивач втратив своє майно (кошти від орендної плати).

Відповідач, як фактичний користувач земельними ділянками, який незаконно зберіг у себе кошти за рахунок власника земельних ділянок, які мав сплатити у період 2018-2019 роки, зобов`язаний повернути ці кошти позивачу, як власнику на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків відповідач у 2018 році нарахував орендну плату в сумі 3962 грн та утримав податки в сумі 713,16 грн, але її не виплатив. В 2019 році нарахував орендну плату в сумі 3962 грн та утримав податки в сумі 713,16 грн, але теж не виплатив її.

Таким чином, невиплачена оренда плата за 2018-2019 роки складає 7924 грн, що свідчить про те, що відповідачем порушуються його права, які підлягають судовому захисту.

Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ТОВ "Агрофірма Корнацьких" повернути власнику ОСОБА_1 земельні ділянки площею 3,0767га з кадастровим номером :01:000:0156, площею 1,4248га з кадастровим номером :03:000:0190, площею 0,2774га з кадастровим номером :01:000:0236, площею 0,017га з кадастровим номером :01:000:0515, що розташовані в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, в належному агротехнічному стані відповідно до акту прийняття-передачі.

Стягнуто з ТОВ "Агрофірма Корнацьких" на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 6497 грн 72 коп. В задоволенні вимог про стягнення коштів в іншій частині відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 листопада 2020 року залишено без задоволення заяву представника ТОВ «Агрофірма Корнацьких» про перегляд заочного рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2020 року.

Не погодившись з заочним рішенням суду, ТОВ «Агрофірма Корнацьких» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права, просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідно до статті 537 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі: відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання; ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; відсутності представника недієздатного кредитора.

Згідно із підпунктом 1.1 пункту 1 глави 21 розділу II наказу Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (надалі - Наказ № 296/5) державні та приватні нотаріуси у випадках, передбачених законодавством України, приймають у депозит грошові суми та цінні папери.

Сторони правочину, в тому числі і попереднього, можуть домовитись про депонування грошових сум у депозиті нотаріуса з метою виконання зобов`язань та наступного їх безготівкового перерахування нотаріусом особі, на ім`я якої вони були внесені безготівковим шляхом, у зв`язку з настанням певної події, що обумовлена договором.

Не витребувані з депозиту грошові суми та цінні папери, що підлягають передачі фізичним та юридичним особам, згідно з підпунктом 10.2. пункту 10 глави 21 розділу II Наказу № 296/5, зберігаються в депозиті державної нотаріальної контори або приватного нотаріуса протягом трьох років і після закінчення встановлених термінів їх зберігання підлягають перерахуванню до Державного бюджету України в порядку, установленому чинним законодавством України.

Як вбачається зі змісту Наказу № 296/5 депонування грошових сум у депозиті нотаріуса має здійснюватися на умовах: договору, попереднього договору; знання прізвища, ім`я, по батькові, серію та номер паспорта, коли та ким він був виданий, місце проживання та реєстраційний номер облікової картки платника податків, особи для передачі якій його внесено; сплати державного мита, або плати про прийняття у депозит для передачі за належністю грошових сум; зберігання протягом трьох років і після закінчення встановлених термінів їх зберігання перерахуванню до Державного бюджету України.

З огляду на викладене, оскільки депонування грошових сум у депозиті нотаріуса є додатковим фінансовим навантаженням на боржника, воно чітко має здійснюватися в рамках відповідного договору. Проте, як зазначає відповідач, у нього із позивачами відсутні будь-які договірні відносини щодо депонування грошових коштів у депозиті нотаріуса для сплати орендної плати.

Крім того, згідно до положень ст. 537 ЦК України це є правом, а не обов`язком боржника. Дане право виникає лише в чітко передбачених законодавцем випадках, а саме: відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання; ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання зобов`язання; відсутності представника недієздатного кредитора.

Натомість, судом першої інстанції не було враховано правову позицію Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року справа № 709/1089/17, а тому суд дійшов до помилкового висновку.

Також посилається на те, що вимоги статті 34 Закону України «Про оренду землі» зобов`язують орендаря у разі припинення ( з будь-яких підстав) договору оренди землі повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором.

Обов`язок орендаря повернути земельну ділянку з оренди за актом її приймання передачі у разі припинення договору оренди землі повинен бути обумовлений у самому договорі.

Як вбачається зі змісту Договору оренди земельної ділянки, який було укладено 10.06.2009 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких», повернення земельної ділянки здійснюється без акту прийому-передачі.

На думку апелянта, судом першої інстанції не надано належної оцінки його доводам, що і вплинуло на прийняття необґрунтованого рішення.

Посилаючись на аналіз пунктів а-г статті 12 Земельного кодексу, статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статті 189 Земельного кодексу України, зазначає, що об`єктом самоврядного контролю за використанням та охороною земель є землі комунальної власності, а не приватної.

Таким чином довідка від 19.02.2020 року №27 Камянобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області не може бути належним та допустимим доказом у даній справі щодо користування апелянтом спірними земельними ділянками на момент подання позивачем даного позову в розуміння приписів цивільного процесуального закону.

Таким чином, на погляд апелянта, матеріали цивільної справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які підтверджували, перебування земельних ділянок площею 3,0767 га, кадастровий номер :01:000:0156, площею 1,4248 кадастровий номер :03:000:0190, площею 0,2774 га з кадастровим номером :01:000:0236, розміром 0,017 га з кадастровим номером :01:000:0515, в користуванні у апелянта.

З огляду на викладене, ТОВ «Агрофірма Корнацьких» вважає що, суд першої інстанції припустився логічної помилки, коли в обґрунтування оскаржуваного рішення фактично використав концепцію негативного доказу, внаслідок чого було порушено принцип змагальності та порядок доказування, визначений ЦПК України.

Відповідно до пункту 9 договору оренди землі орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі шляхом видачі орендодавцю (або його уповноваженому представнику) готівкою відповідної грошової суми із каси орендаря або перерахуванням її на банківський рахунок орендодавця. При цьому, в Договорі оренди землі відсутні банківські реквізити позивача для виплати йому орендної плати.

Таким чином, для отримання орендної плати позивач повинен звернутись до відповідача вказавши банківський рахунок або в касі відповідача отримати орендну плату, розписавшись у відомостях про отримання орендної плати. Це кореспондується з положенням частини першої статті 545 ЦК України, а саме, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі).

Також ТОВ «Агрофірма Конацьких» зазначає, що позивач з моменту набуття права власності на вказану земельну ділянку відповідно до вимог договору оренди землі не звертався за отриманням орендної плати до відповідача. Тому останній був позбавлений можливості виконати самостійно зобов`язання по виплаті орендної плати за договором оренди землі. Позивачем не надано суду будь-яких доказів, які б підтверджували звернення позивача до відповідача з вимогою про виплату орендної плати.

Отже, позивач не вчинивши відповідні дії, що встановлені договором оренди землі, вважається кредитором, що прострочив прийняття належне виконання зобов`язання.

Відповідно до приписів частини четвертої статті 612 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. На думку апелянта, позивачем обрано тактику отримання орендної плати через суд.

Позивач правом надати відзив на апеляційну скаргу не скористалася.

В суд апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, приймаючи рішення у справі суд виходив з того, що позивач є власником земельних ділянок площею 3,0767га з кадастровим номером :01:000:0156, площею 1,4248га з кадастровим номером :03:000:0190, площею 0,2774га з кадастровим номером :01:000:0236, площею 0,017га з кадастровим номером :01:000:0515, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

10.06.2009р. між позивачем та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» укладений договір оренди вказаних вище земельних ділянок, який був зареєстрований у книзі записів реєстрації договорів оренди землі по Кам`янобалківській сільській раді 28.03.2012р. за №01223.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29.05.2018р., яке набрало законної сили 25.10.2018р, зазначений договір оренди землі за позовом ОСОБА_1 був розірваний.

Правовим наслідком розірвання договору оренди земельної ділянки є повернення такої ділянки орендодавцю. Докази того, що земельні ділянки повернуті позивачу відповідачем суду не надані.

Розглядаючи вимоги про стягнення з відповідача орендної плати за 2018-2019 роки, суд виходив з того, що рішення суду, яким договір оренди спірних земельних ділянок був розірваний, набрало законної сили 25.10.2018р., отже позивач зобов`язаний сплатити позивачеві орендну плату за час користування земельними ділянками позивача до 25.10.2018р.

Пунктом 9 договору оренди землі визначено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі шляхом видачі орендодавцю (або його уповноваженому представнику) готівкою відповідної грошової суми із каси орендаря або перерахуванням її на банківський рахунок орендодавця. Щорічний розмір орендної плати складає фіксовану грошову суму у розмірі 1395грн. 96 коп. Орендна плата повинна бути сплачена не пізніше 20 грудня року, за який здійснюється розрахунок по орендній платі (п.11).

Отже, обов`язок сплачувати орендну плату лежить на орендарі, який повинен капіталізувати її в касі підприємства, на банківському рахунку орендодавця, чи, за загальним правилом зобов`язального права, на депозиті нотаріальної контори. В будь-якому разі, орендодавець повинен мати можливість вільного доступу до цих коштів, які слід вважати його власністю.

Твердження позивача про неотримання ним коштів в якості орендної плати відповідач не спростував, тому, на підставі ч.4 ст. 81 ЦПК України, суд першої інстанції вважав доведеним факт несплати орендної плати відповідачем станом на 25.10.2018р.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Проаналізувавши встановлені у справі обставини, суд вважав доведеним, що, починаючи з 25.10.2018р. відповідач фактично користувався земельними ділянками, що належать позивачу на праві власності, без укладеного договору оренди, а недоотримання останнім доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Отже, фактичний користувач земельних ділянок, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Згідно відомості з державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_1 нарахований відповідачем дохід за 2018р. та 2019 р. по 3962,02грн., з яких сплачений податок в сумі по 713,16грн., інформація щодо виплати такого доходу відсутня.

Проаналізувавши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що до сплати позивачеві належить по 3248,86грн. за 2018р. та 2019р., всього 6497,72грн.

Колегія суддів вважає, що на підставі наявних у справі доказів суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведеність позовних вимог, оскільки наявними у справі доказами підтверджений факт позбавлення останнього можливості користування земельними ділянками через їх перебування у користуванні відповідача без будь-якої правової підстави, а також факт несплати відповідачем орендної плати за користування землею.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги стосовно порушення судом принципу змагальності та порядку доказування через фактичне використання концепції негативного доказу як безпідставні.

Так, на підтвердження фактичного використання відповідачем спірних земельних ділянок позивачем надано довідку Кам?янобалківської сільської ради від 19.02.2020 року за № 27, із змісту якої вбачається, що земельні ділянки площею 4,8 га, належні йому на праві приватної власності, використовуються та обробляються ТОВ «Агрофірма Корнацьких».

Відповідачем зазначені у довідці відомості, зокрема шляхом надання документів на підтвердження правомірності використання спірних земельних ділянок або не користування ними, не спростовані. Тому в даному випадку позивачем були надані докази на підтвердження своїх тверджень, які не спростовані відповідачем, а тому такі обставини не свідчать про використання судом концепції негативного доказу.

Щодо посилань представника відповідача на те, що надана позивачем довідка сільської ради не є належним доказом через приписи статті 12 ЗК України, то вони є хибними, оскільки, як вбачається з витягів з Державного земельного кадастру про спірні земельні ділянки, останні були сформовані із земель комунальної власності, тому сільська рада мала право надати відомості щодо їх використання.

Крім того, факт не повернення земельних ділянок позивачу підтверджується також даними з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про нарахування орендної плати за 2018 -2019 роки, згідно яких відповідач продовжував нараховувати позивачу орендну плату вже після розірвання договору оренду в судовому порядку. В апеляційній скарзі відповідач також не стверджує в категоричній формі, що ним повернуті земельні ділянки позивачу. А в заяві про перегляд заочного рішення посилався на те, що рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29.05.2018 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 жовтня 2018 року, на які посилається позивач, не скасовано державну реєстрацію договору оренди, який було укладено між сторонами 10.06.2009р. За такого на його думку вимога позивача про повернення земельних ділянок є передчасною і такою, що не підлягає задоволенню.

Отже, позивачем були надані належні та допустимі докази використання саме відповідачем земельних ділянок, які належать позивачу на праві власності, без достатньої правової підстави, а відповідачем дані докази не спростовані.

Відхиляє колегія суддів також посилання відповідача у апеляційній скарзі на те, що суд у порушення умов договору оренди зобов`язав його повернути земельну ділянку за актом прийому-передачі, оскільки вказане не протирічить умовам виконання зобов`язання. Вказаний акт підтвердить виконання обов`язку щодо повернення земельних ділянок.

Не є підставою для скасування рішення суду з урахуванням встановлених по справі обставин також аргументи апеляційної скарги про відсутність вини відповідача у порушенні зобов`язань з виплати орендної плати.

Так, в силу ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено і таке не спростовано відповідачем, що останній не виплачував позивачеві орендну плату протягом 2018-2019 років, а тому вважається таким, що прострочив.

Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора (частини 1, 2 ст. 613 ЦК України).

Відповідачем не надано доказів того, що позивач відмовлявся від прийняття орендної плати або іншим чином перешкоджав орендарю провести її оплату.

Більш того, навіть якщо допустити, що позивач є кредитором, який допустив прострочення, то в цьому випадку настають наслідки, передбачені ч.3 та 4 ст. 613 ЦК України, а саме він позбавляється права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання, а також права на проценти за час прострочення кредитора. Проте це не звільняє боржника від обов`язку виконання за основним зобов`язанням.

Позовних вимог про стягнення збитків у зв`язку з несвоєчасним виконанням зобов`язання чи розірвання договору оренди через систематичну не сплату орендної плати у даній справі заявлено не було, тому доводи апеляційної скарги про відсутність вини відповідача у порушенні зобов`язань з виплати орендної плати, в даному випадку не впливають на правильність прийнятого судом рішення.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Тому, враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про часткове задоволення позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» залишити без задоволення.

Заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 04 лютого 2021 року