Справа № 415/6026/20
Провадження № 2/415/574/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді Калмикової Ю.О.,

за участю секретаря Кравченко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лисичанську в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернулась до Лисичанського міського суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилається на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 .

За вказаною адресою зареєстровані відповідачі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не проживають у вказаній квартирі, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймають, особистих речей у квартирі не має

Перешкод у користуванні квартирою позивач відповідачам не чинила.

Оскільки позивач не має можливості сплачувати комунальні послуги, вона потребує держаної допомоги, а саме призначення субсидії, але для цього їй необхідно зняти з реєстрації відповідачів, яки виїхали на постійне місце проживання до іншої держави.

На підставі викладеного, позивач просить суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили права користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Надходження позовної заяви та інших заяв до суду

20.10.2020 року ухвалою суду про відкриття провадження у справі № 415/6026/20 було відкрито провадження у цій цивільній справі.

Відзив на позовну заяву не надійшов.

Доводи особи, яка подала позов

Позовна заява мотивована порушенням права власності позивача внаслідок не проживання відповідачів за адресою реєстрації без поважних причин більше встановленого законом строку, протягом якого зберігається жиле приміщення за тимчасово відсутньою особою.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, надала письмове клопотання, в якому просила справу розглядати без її участі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про день, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, у встановлений судом строк, на адресу суду відзиву на позовну заяву не надали, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими наступні фактичні обставини справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

З матеріалів справи вбачається, що згідно з свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 від 16.06.1999 року, виданим Лисичанським виконкомом згідно з розпорядженням від 16.06.1999 року № 637, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та членам її сім`ї, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Згідно з реєстраційного напису на свідоцтві ЛДМКП «БТІ» зареєструвало право власності на квартиру в реєстрову книгу №1086 кн. 28.

Згідно з довідкою №221 від 23.09.2020 року, наданою начальником КП ЛЖЕК № 3 Суворовій Неллі Георгіївні, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за вказаною адресою не проживають з 2015 року по теперішній час.

Згідно з довідкою № 13355 від 23.09.2020 року, виданою Управлінням адміністративних послуг Лисичанської міської ради, за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 23.09.2020 р. зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Мотивувальна частина

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення також кореспондують ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами.

Гарантуючи захист права власності, закон тим самим надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

З аналізу положень ст. ст. 391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п. 33, 34 Постанови № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначені матеріально-правові норми за своїм змістом визначають право власника вимагати відновлення свого порушеного права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просила захистити права як власника житлового приміщення шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом в порядку ст. 405 ЦК України з огляду на їх не проживання в квартирі понад один рік.

Конструкція ст. 405 ЦК України передбачає, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та відмінними від власників житла усунення порушення його прав шляхом визнання втратившим право користування. Можливість визнання втратившим право користування житлом його власника / співвласника положеннями діючого законодавства не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником.

Пред`являючи вимогу про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 втратившими право користування квартирою АДРЕСА_1 у зв`язку з їх проживанням за іншою адресою, позивач ОСОБА_1 залишили поза увагою той факт, що відповідачі нарівні з нею є співвласниками вказаного житлового приміщення, яке належить їй та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є співвласниками вказаної вище квартири, права користування якою їх просить позбавити позивач.

Отже, з наведеного вище суд доходить висновку, що оскільки відповідачі є співвласниками квартири, то визнання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 призведе до обмеження останніх у праві користування своєю власністю, що суперечить положенням ст. 317, 319 ЦК України, які гарантують кожному власнику право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, що також включає і право бути зареєстрованим у житловому приміщенні, яке належить особі на праві приватної власності, незалежно від фактичного проживання або не проживання такого співвласника у цьому житловому приміщенні.

Аналогічного правового висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, згідно з яким та обставина, що відповідач був відсутній у квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчить про його відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставою для припинення права власності на нього або втрати права користування своєю власністю.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Отже, враховуючи, що рішення суду має бути ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, а при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд вважає, що в даному випадку не підлягає застосуванню норма статті 391 ЦК України, оскільки відповідачі не втратили право власності на вказану квартиру в силу вимог ст. 319, 321 ЦК України, а тому не можуть бути позбавлені іншим співвласником права користування своєю власністю.

За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, слід відмовити.

Обставини не проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в квартирі з 2015 року, підтверджено довідкою КП «ЛЖЕК №3» з місця проживання хоча й має місце, однак не є достатнім для позбавлення їх права користування житлом як складової права власності нарівні з правом володіння, оскільки Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» гарантовано право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства на вільний вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати, в той час як право власності не зобов`язує особу зареєструвати місце проживання та проживати саме в тому житлі, яке знаходиться у власності.

Мотиви несення позивачем додаткових витрат по оплаті комунальних послуг за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не є достатніми для позбавлення їх права користування житлом, що не позбавляє позивача права на пред`явлення до них вимог про відшкодування ними витрат пропорційно їх частці у власності.

Доказів, які б свідчили про припинення права власності відповідачів на належну їм частку в спірній квартирі в розумінні ст. ст. 346, 365 ЦК України, у тому числі за вимогами інших співвласників, які б визначали можливість визнання їх втратившими право користування житлом із застосуванням ст. 405 ЦК України, в ході судового розгляду сторонами не надано.

Вказані обставини в їх сукупності приводять суд до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в аспекті застосування обраного нею способу захисту прав, який є неналежним та суперечить ст. 16 ЦК України, що не позбавляє її права на звернення до суду за захистом її прав як співвласника житла у випадку дійсності її порушення іншими співвласниками ОСОБА_2 , ОСОБА_3 дієвим способом, передбаченим законом.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно з ст. 141 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь відповідачів, у зв`язку з чим судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст. 41, 47 Конституції України, ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 16, 316, 319, 321, 345, 365, 391, 396, 405 ЦК України, ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року) апеляційні скарги подаються до або через суд першої інстанції, тобто апеляційна скарга може бути подана до Луганського апеляційного суду через Лисичанський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 .

Повний текст судового рішення складено 08.06.2021 року.

Суддя Ю.О. Калмикова