Номер провадження: 22-ц/813/4875/21
Головуючий у першій інстанції Кисельов В.К.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа: комунальне підприємство «ЖКС «Пересипський» про визнання членом сім`ї померлого наймача, визнання права користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а також за зустрічним позовом Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради до ОСОБА_3 про виселення

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року, ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа: комунальне підприємство «ЖКС «Пересипський» про визнання членом сім`ї померлого наймача, визнання права користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

У листопаді 2018 року, Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради звернулася до суді із зустрічною позовною до ОСОБА_3 про виселення.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради, третя особа: Комунальне підприємство «ЖКС «Пересипський», про визнання членом сім`ї померлого наймача, визнання права користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3 членом сім`ї померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 наймача кімнати № НОМЕР_1 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_4 .

Визнано за ОСОБА_3 право користування кімнатою АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у кімнаті АДРЕСА_2 залишено без задоволення у повному обсязі.

Зустрічні позовні вимоги Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради до ОСОБА_3 про виселення з кімнаті АДРЕСА_2 залишено без задоволення у повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішенняСуворовського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2019 року та відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову в повному обсязі. Задовольнити позовні вимоги Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради до ОСОБА_3 про виселення.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 , посилаючись на її необґрунтованість просить суд залишити рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2019 року без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення (а.с. 78-81).

Слід зазначити, що Суворовська районна адміністрація Одеської міської Ради також подала апеляційну скаргу на вищевказане рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2019 року, однак в подальшому її відкликала (Том ІІ: а.с.4-9, 35-44).

В судове засідання, призначене на 20.05.2021 року, з`явилися представник апелянта ОСОБА_1 ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 .

Представники Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради та комунального підприємства «ЖКС «Пересипський» до суду апеляційної інстанції не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «ОДЕССІЛЬМАШ» від 01.02.2006 року ОСОБА_4 було видано ордер на житлову площу в гуртожитку - кімнату № 56 розміром, 18.60 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 . (а.с. 8)

З часу вселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стали проживати разом в даній кімнаті та вести спільний побут.

В останні роки свого життя ОСОБА_4 стала хворіти, у зв`язку з чим, ОСОБА_3 надавав їй необхідний догляд, купував ліки. (а.с. 63-84)

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , яке було видано Іванівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. (а.с. 7)

Увалюючи оскаржуване рішення, суд вважав за необхідним визнати ОСОБА_3 членом сім`ї померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 наймача кімнати № НОМЕР_1 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , а також визнати за ОСОБА_3 право користування кімнатою АДРЕСА_2 , в зв`язку із чим, зустрічні позовні вимоги Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради до ОСОБА_3 про виселення з кімнаті АДРЕСА_2 не підлягають задоволенню. В той же час, суд вважав, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у кімнаті АДРЕСА_2 необхідно залишити без задоволення у повному обсязі, оскільки саме ОСОБА_3 не давав можливості проживати ОСОБА_1 у спірній кімнаті, а тому неможливо вважати, що останній не проживав без поважних причин.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та обставинам справи, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 2 п. 15 Постанови Пленуму ВСУ N 9 від 01.11.96 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» встановлено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу

пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача

(власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

Вищевказана позиція також висловлювана у Постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 682/139/17-ц.

Згідно із ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються на рівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти та батьки. Якщо особи перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права та обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст.65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Згідно ч. 2 ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Судовим розглядом справи встановлено, а апелянтом не спростовано, що ОСОБА_3 у спірній кімнаті сумісно проживав однією сім`єю понад 15 років разом з ОСОБА_4 , вселився у кімнату з її згоди і тому є колишнім членом сім`ї законного користувача житла.

Відповідно до п. 17 «Примірного положення про гуртожитки», затвердженого Радою Міністрів УРСР від 03.06.1986р. № 208, (яке було чинним на час вселення ОСОБА_3 у гуртожиток) громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у

їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення

своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається

лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадянина, які проживають разом з ним.

Окрім того, матеріалами справи також встановлено, що ПАТ «ОДЕССІЛЬМАШ» не здійснювавло жодних дій щодо виселення ОСОБА_3 із займаної кімнати, а отже останній був вселений з дозволу та відома адміністрації.

З пояснень свідків - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які були допитані у суді першої інстанції, також вбачається, що на час передачі будинку АДРЕСА_3 від ПАТ «ОДЕССІЛЬМАШ» до Одеської міської Ради ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю у кімнаті АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 вселився та проживав у спірній кімнаті зі згоди основного квартиронаймача, - померлої ОСОБА_4 , оплачував та по теперішній час оплачує комунальні послуги, займався побутом та проводив ремонтні роботи у спірній кімнаті (а.с. 16-24), тобто проживає у кімнаті понад 13 років, іншого житла не має. З 24.02.2017 року ОСОБА_3 зареєстрований в Центрі для безпритульних осіб по АДРЕСА_4 (а.с. 132).

Житловий будинок АДРЕСА_1 знаходиться на балансі Комунального підприємства Житлово-комунальній сервіс «Пересипський» та був прийнятий до комунальної власності лише після передачі його від «ОДЕССІЛЬМАШ».

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд повністю погоджується із висновком районного суду, що позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання його членом сім`ї померлого наймача кімнати АДРЕСА_2 ОСОБА_4 та визнання за ним права на користування кімнатою АДРЕСА_2 на умовах наймача є обґрунтованими та підлягають задоволенню, в зв`язку із чим зустрічні позовні вимоги Суворовської РА ОМР про виселення ОСОБА_3 із зазначеного приміщення задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_3 безпідставно вселився в спірну кімнату та проживає там і на теперішній час, чим порушує право ОСОБА_1 на користування кімнатою - є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи та встановленими судом обставинами.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 03.07.2019 року (справа № 523/4465/17) у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради та КП «ЖКС «Пересипський», про усунення перешкод у здійсненні права користування шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, відмовлено повністю (Том І: а.с. 195-197).

Необгрнутованими та безпідставними є і твердження апелянта про те, що до суду не надано доказів про існування письмової згоди ОСОБА_4 , як наймача на той час спірної кімнати на вселення ОСОБА_3 , з огляду на те, що відсутність письмової згоди не свідчить, що позивач ОСОБА_3 не набув права користування жилим приміщенням, оскільки фактичними обставинами безспірно встановлено, що він вселився зі згоди наймача ОСОБА_4 , проживав у цьому приміщенні, як член сім`ї з ОСОБА_4 , вони були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки. При цьому, даних про те, що ОСОБА_4 за весь час проживання із ОСОБА_3 у цій кімнати ставила питання щодо його виселення - до суду не надано.

Таким чином наведені в апеляційній скарзі доводи спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами, в цілому зводяться до переоцінки доказів та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа: комунальне підприємство «ЖКС «Пересипський» про визнання членом сім`ї померлого наймача, визнання права користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а також за зустрічним позовом Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради до ОСОБА_3 про виселення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 31.05.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

С.М. Сегеда