Справа № 495/658/18
№ провадження 2/495/467/2021
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

21 січня 2021 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,

за участю секретаря Іванченко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом виконувача обов`язків керівника Білгород - Дністровської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації, департаменту Державного архітектурно - будівельної інспекції в Одеській області до ОСОБА_1 , реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Ярмошевича Дениса Вікторовича про визнання незаконним та скасування рішення реєстратора про реєстрацію права власності, скасування запису про право власності на нерухоме майно та їх обтяжень,

представник позивача - прокурор Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Євглевський А.В.,

представник відповідача ОСОБА_1 - адвоката Турута С.І.

В С Т А Н О В И В:

Позивач виконувач обов`язків керівника Білгород - Дністровської місцевої прокуратури, в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації, департаменту Державного архітектурно - будівельної інспекції в Одеській області, звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Ярмошевича Дениса Вікторовича, про визнання незаконним та скасування рішення реєстратора про реєстрацію права власності, скасування запису про право власності на нерухоме майно та їх обтяжень, просить суд: визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Ярмошевича Д.В. від 001.08.2016, на підставі якого за гр. ОСОБА_1 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомості; скасувати запис в реєстрі прав власності на нерухоме майно № 15913452; стягнути відповідачів судовий збір.

Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що прокуратурою області вивчалось питання будівництва в дельті річки Дністер, за наслідками якого установлено, що Департаментом ДАБК в Одеській області встановлені факти будівництва у природно-заповідній зоні річки Дністер.

Так, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру на нерухоме майно вбачається, що на підставі рішення реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Ярмошевича Д.В. від 15.08.2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 30943314 від 15.08.2016 року, зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_1 на будівлю відпочинку рибака та зберігання плавзасобів, що знаходяться Одеська область, Білгород-Дністровський район, Удобненська сільська рада, комплекс будівель і споруд № 9 , будинок № 129 .

Згідно даних Інформаційної довідки, підставою виникнення права власності є декларація про готовність об`єкта до експлуатації серія та номер ОД 24, видана 01.08.2016 департаментом ДАБК в Одеській області.

Позивач вважає вказане рішення державного реєстратора таким, що прийнято із порушенням вимог діючого законодавства, адже наказом Департаменту ДАБІ в Одеській області № 50,54 від 15.09.2017 року «Про скасування декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності» скасовано декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, зареєстрованої 01.08.2015 за № ОД 24 з будівництва будівлі відпочинку рибака та зберігання плавзасобів за адресою: АДРЕСА_1 , замовник - ОСОБА_1 .

Окрім того, відомості щодо реєстрації права власності або користування земельною ділянкою за ОСОБА_1 відсутні.

Таким чином, на думку позивача, державним реєстратором проведено державну реєстрацію прав на нерухоме майно без наявності усіх необхідних документів.

Тому, ураховуючи те, що державним реєстратором рішення про державну реєстрацію права власності за громадянином ОСОБА_1 прийнято на підставі, зокрема декларації про готовність об`єкту до експлуатації, яка на теперішній час скасована, та без наявності відповідних документів, що посвідчують право власності або право користування земельною ділянкою, то рішення про реєстрацію права власності та запис про реєстрацію права власності мають бути скасовані.

На підставі усього вищевикладеного позивач і звернувся до суду з відповідним позовом.

31 січня 2018 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду, суддя Боярський О.О. по вказаній справі було відкрито провадження та вона призначена до підготовчого судового розгляду. /т.1 л.с. 24-26/

07 травня 2018 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду, суддя Боярський О.О. підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. / т. 1 л.с. 56-57/

24 липня 2018 року заочний рішенням Білгород - Дністровського міськрайонного суду позовні вимоги позивача були задоволені. /т.1 л.с. 80-84/

30 липня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду, суддя Боярський О.О. заочне рішення було скасоване та справа призначена до її підготовчого розгляду. /т.1 л.с.134-135/

27 серпня 2019 року відповідачем до суду наданий відзив на позовні вимоги позивача, відповідно до якого проти задоволення позову заперечував повністю, вказуючи на його безпідставність, представник ОСОБА_1 наполягав на відсутності виключного випадку звернення прокурором в інтересах держави з відповідним позовом, а також звертав увагу суду на той факт, що ДАБІ здійснило реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації у строк визначений законодавством, не виявляючи ніяких недоліків та порушень.

Вказана декларація була зареєстрована протягом 10 днів з дня подання декларації на реєстрацію, та протягом 3-х місяців ніяких перевірок достовірності інформації не проводилось, а таке незаконне скасування відбулось через рік після такої реєстрації.

Більш того, стверджував, що після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення.

Також відповідач звертав увагу суду на принцип належного урядування та безпрецедентну практику ЄСПЛ з цього питання.

Щодо необхідності при реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна мати правовстановлюючі документи на право власності або право користування земельною ділянкою, вказував, що жодне з цитувань Закону «Про державну реєстрацію речових прав..», наведених в позові не відповідає дійсному змісту цих статей, в той час як п. 41 Порядку 1127 наведений вичерпний перелік документів на реєстрацію новозбудованого об`єкту нерухомості.

Цей перелік не містить якихось додаткових документів стосовно підтвердження права власності або користування земельною ділянкою.

Тому посилаючись на висновки судів з аналогічних справ, просив в задоволенні позову відмовити повністю.

11 вересня 2019 року відповідно до розпорядження № 491 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи, вказана справа була розподілена судді Прийомової О.Ю.

16 вересня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду, суддя Прийомова О.Ю. вказана справа була прийнята до провадження та призначений її підготовчий розгляд.

13 листопада 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті.

24 березня 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справи була залучена третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 .

Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених у позові.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, просив суд в їх задоволені відмовити з підстав наведених у відзиві.

Реєстратор Ярмошевич Д.В., третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причина неявки суду невідома.

Вислухавши представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, ретельно перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного висновку.

Так, дійсно відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф. В. проти Франції" (F. W. v. France) від 31.03.2005, заява № 61517/00, пункт 27).

Водночас ЄСПЛ звертав увагу також на категорії справ, у яких підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у разі захисту інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси значного числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

При цьому ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не стосуються сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечення обмеження повноважень і функцій прокурорів сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему здійснення кримінального правосуддя, водночас для виконання будь-яких інших функцій має бути засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Зважаючи на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким має бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Так відповідно до частини 1, абзацу 1 частини 3 та абзацу 1 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Аналіз наведених законодавчих положень дає підстави для висновку, що виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави".

В Основному Законі та ординарних законах не наведено переліку випадків, за яких прокурор здійснює представництво в суді, однак визначено критерії для оцінки орієнтири та умови, коли таке представництво є можливим. Приміром, таке право виникає там і тоді, коли прокурор діє в інтересах держави, у разі відсутності в органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, повноважень щодо звернення до суду із заявленими позовними вимогами.

Наявність інтересу і необхідність його захисту повинні базуватися на справедливих підставах, які мають бути об`єктивно обґрунтовані (доведені) і мати законну мету. Право на здійснення представництва інтересів держави у суді не є статичним, тобто не обмежується тільки зазначенням того, у чиїх інтересах діє прокурор, а спонукає і зобов`язує обґрунтовувати наявності права на таке представництво або, інакше кажучи, вимагає пояснити (засвідчити, аргументувати), чому в інтересах держави звертається саме прокурор. Знову ж таки, це має бути засновано на підставах, за якими можна виявити (простежити) інтерес того, на захист якого відбувається звернення до суду, і водночас ситуацію у динаміці, коли суб`єкт правовідносин, в інтересах якого діє прокурор, неспроможний самостійно реалізувати своє право на судовий захист.

Для представництва у суді інтересів держави прокурор за законом має визначити та описати не просто передумови спору, який потребує судового вирішення, а й виокремити ті ознаки, за якими його можна вважати винятком, повинен зазначити, що відбулося порушення або є загроза порушення економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

З огляду на викладене необхідно зазначити, що закон не передбачає права прокурора на представництво інтересів суспільства загалом, у цілому.

В ухвалі від 19 липня 2018 року у справі № 822/1169/17 ВС/КАС зробив наступний правовий висновок, щодо застосування судами ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру»:

«участь прокурора в судовому процесі в адміністративних судах (в тому числі касаційне оскарження судових рішень) стає можливою за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтвердження відсутності такого органу».

В Постановах Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17 та від 10.05.2018р. у справі № 910/18283/17, викладено наступний правовий висновок:

«не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави».

В даній конкретній цивільній справі, прокурор зауважив, що належним органом, що виконує функції з розпорядження землями державної власності є Одеська обласна державна адміністрація, якою жодних рішень щодо передачі у власність або у користування землі громадянину ОСОБА_1 не приймалось.

Проте, Одеська обласна державна адміністрація жодних дій щодо скасування права власності за ОСОБА_1 не вчиняла, що свідчить про неналежне виконання обов`язків, у зв`язку із чим виникла необхідність звернення з вказаним позовом органом прокуратури.

Окрім того, ураховуючи, що вказаний об`єкт містобудування експлуатується без вводу в експлуатацію, що заборонено чинним законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», чим порушуються інтереси Департаменту ДАБК в Одеській області, як органу, що наділений функціями контролю у сфері містобудування, відповідно до ст 7,41 вищевказаного закону, є необхідність звернення з вказаним позовом у їх інтересах.

Між тим, з листа № 1015-05/1-8711 від 22.09.2017 року Департаменту ДАБК в Одеській області вбачається, що вказуючи на порядок дій, що передували винесенню наказів № 53-60 від 15.06.2017 року про скасування декларацій про готовність об`єкта до експлуатації, та зауважуючи, що відкритим залишається питання наявності правовставнолюючих документів і підстав їх виникнення в інших власників, а так само і встановлення цих осіб, які являються власниками /забудовниками/ об`єктів нерухомості на території обслуговуючого рекреаційного кооперативу Човна станція рибаків-любителів «Маяк» Нижньодністровського національного природного парку, представник Департаменту ДАБК в Одеській області просив прокурора Одеської області звернутись до суду з позовом про скасування прав власності щодо вищевказаних об`єктів будівництва з підстав скасування документів, на підставі яких було набуте таке право, а саме скасування реєстрації декларацій про готовність об`єкту до експлуатації.

Таким чином, з урахуванням усього вищевикладеного прокурор обґрунтував підстави звернення до суду з відповідним позовом, а отже правомірно звернувся до суду в якості захисту інтересів держави.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, дійсно згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів № 101445303 від 25.10.2017 року, власником будівлі відпочинку рибака та зберігання плавзасобів, загальною площею 230,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .

Підставою виникнення права власності вказані наступні документи: декларація про готовність об`єкта до експлуатації серія та номер ОД 24, виданий 01.08.2016 року ДДАБІ в Одеській області.

На підставі вищенаведеного документу державним реєстратором юридичного департаменту Одеської міської ради Ярмошевич Д.В. винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень /з відкриттям розділу/, індексний номер: 30943314 від 15.08.2016 року. /л.с.13-14/.

Проте, на підставі наказу № 56 від 15.09.2017 року «Про скасування декларації про готовність об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності»,департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області 15.09.2017 року винесено рішення «Про скасування декларації про готовність об`єкта,який належить до І-ІІІ категорії складності»,яким скасовано реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації, який належить до І-ІІІ категорії складності, зареєстрованої 01.08.2016 року за № ОД 24 з будівництва будівлі відпочинку рибака та зберігання плавзасобів за адресою: АДРЕСА_1 . /л.с.15,16/

Згідно ч. 1 ст. 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності ", прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до І-ІІІ категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Форма декларації про готовність об`єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України.

Положеннями ч. 4 ст. 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності " визначено, що прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів.

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації (ч. 5 ст.39 Закону).

Відповідно до ч. 6 ст. 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності " , інспекції державного архітектурно-будівельного контролю повертають декларацію про готовність об`єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обґрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації.

Згідно ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 2 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ", якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 3 та ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень " право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації та виникає з моменту такої реєстрації.

Відтак, прийняття до експлуатації спірного об`єкту - будівлі відпочинку рибака та зберігання плавзасобів, загальною площею 230,1 кв.м. стало підставою відповідно до 2 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень " для державної реєстрації прав на таке майно за гр. ОСОБА_1 .

Прокурор у своєму позові як на підставу задоволення позовних вимог вказав на факті скасування реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації,який належить до І-ІІІ категорії складності, зареєстрованої 01.08.2016 року за № ОД 24 з будівництва будівлі відпочинку рибака та зберігання плавзасобів за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, сільська рада Удобненська, комплекс будівель та споруд № 9, № 129 .

Проте у відзиві відповідач зокрема звертає увагу суду на порушенні процедури, а саме строків проведення позапланової перевірки ДАБІ достовірності даних, зазначених в Декларації.

Відповідно до вимог статті 10 Закону України «Про архітектурну діяльність» для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об`єктів архітектури додержання суб`єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд. Державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю.

Згідно з частинами першою та другою статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» державний архітектурно-будівельний контроль - сукупність заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 № 553 (далі - Порядок) державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється Держархбудінспекцією та її територіальними органами.

Пунктом 2 Порядку встановлено, що державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється за дотриманням: вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, проектної документації, будівельних норм, державних стандартів і правил, технічних умов, інших нормативних документів під час виконання підготовчих і будівельних робіт, архітектурних, інженерно-технічних і конструктивних рішень, застосування будівельної продукції; порядку здійснення авторського і технічного нагляду, ведення загального та (або) спеціальних журналів обліку виконання робіт (далі - загальні та (або) спеціальні журнали), виконавчої документації, складення актів на виконані будівельно-монтажні та пусконалагоджувальні роботи; інших вимог, установлених законодавством, будівельними нормами, правилами та проектною документацією, щодо створення об`єкта будівництва.

Порядком визначено процедуру здійснення заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. Так, відповідно до пункту 5 Порядку державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється у порядку проведення планових та позапланових перевірок за територіальним принципом.

Згідно з пунктом 7 Порядку позаплановою перевіркою вважається перевірка, що не передбачена планом роботи органу державного архітектурно-будівельного контролю.

Підставами для проведення позапланової перевірки є, зокрема, необхідність проведення перевірки достовірності даних, наведених у повідомленні про початок виконання підготовчих робіт, повідомленні про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об`єкта до експлуатації, протягом трьох місяців з дня подання зазначених документів; виявлення факту самочинного будівництва об`єкта; звернення фізичних чи юридичних осіб про порушення суб`єктом містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності.

При цьому суд звертає увагу на те, що відповідно до пункту 7 Порядку № 553 окремою та самостійною підставою для проведення позапланової перевірки є необхідність проведення перевірки достовірності даних, наведених у повідомленні та декларації про початок виконання підготовчих робіт, повідомленні та декларації про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Така перевірка здійснюється протягом трьох місяців з дня подання зазначених документів.

Водночас у визначений зазначеним Порядком строк ДАБІ не було вжито заходів щодо виявлення порушень, які в подальшому стали підставою для прийняття оспорюваних наказу та рішення.

У висновку П`ятого апеляційного адміністративного суду, викладеного в постанові від 11.04.2019 року по справі № 815/1096/18, з аналогічного питання, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відповідач не надав жодних доказів на підтвердження факту законності проведення відповідачем планової чи позапланової перевірки, за результатами якої прийнято оскаржувані рішення та накази, що не спростовує висновок суду щодо порушення відповідачем 3-х місячного терміну для скасування декларацій, встановленого п. 7 Порядку № 553.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів перевірка дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності щодо достовірності даних, зазначених у декларації про готовність до експлуатації об`єкта проведена більше ніж через рік, після її подання для реєстрації, що суперечить вимогам чинного законодавства та спростовує ствердження позивача правомірності винесення оскаржуваних наказу та рішення.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Ч. 4 вказаної статті передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

У відповідності до п.40, 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015 року, державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень " та цим Порядком.

41. Для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються:

1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;

2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;

3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси;

4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність);

5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Ч. 1 ст. 24 вказаного закону передбачено випадки відмови у держаній реєстрації прав та їх обтяжень, який є вичерпним.

Підсумовуючи вище наведені приписи законодавства України, суд дійшов висновку про проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - будівлю відпочинку рибака та зберігання плавзасобів, загальною площею 230,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до вимог вище вказаних нормативно-правових актів.

До того ж, суд звертає увагу на ч. 2 статті 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», якою передбачено, що у разі виявлення інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такого повідомлення або декларації підлягає скасуванню інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Про скасування повідомлення або декларації замовник письмово повідомляється протягом трьох робочих днів з дня скасування.

За правилами статті 26 Закону №3038-VІ завершальним етапом будівництва об`єкту містобудування є реєстрація права власності на такий об`єкт.

Тобто, за загальним правилом такі перевірки можливі щодо тих об`єктів, які знаходяться в процесі будівництва.

Виключенням із цього загального правила є виявлення факту самочинного будівництва у зв`язку з чим, такі перевірки можуть стосуватися й збудованого об`єкту.

Водночас, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення.

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі №465/1461/16-а у постанові від 02.10.2018 року.

Оскільки судом встановлено, що право власності у ОСОБА_1 виникло на законних підставах, а саме згідно поданої декларації про готовність об`єкта до експлуатації серія та номер ОД 24, виданий 01.08.2016 року ДДАБІ в Одеській області, а наказ та рішення ДАБІ про скасування Декларації прийняті за результатом проведення позапланової перевірки, яка проведена з порушенням строків, визначених законодавством, то позовні вимоги щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень реєстратора Ярмошенко Д.В., індексний номер 30943314, за своїми наслідками становлять втручання позивача у право відповідача на мирне володіння своїм майном.

Зі змісту положень ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України вбачається, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Приписами ч. 2 ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Право власності ОСОБА_1 на спірний об`єкт становить "майно", яке підпадає під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції (див., mutatismutandis, рішення від 24 червня 2003 року у справі "Стреч проти Сполученого Королівства", заява N 44277/98, пункти 32 - 35).

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання з боку органів державної влади у право власності особи на майно має здійснюватися за принципом пропорційності, який передбачає дотримання, зокрема, законності втручання, переслідування легітимної мети, та визначення того, чи було воно (втручання) необхідним в демократичному суспільстві.

Принцип пропорційності втручання вимагає дотримання справедливої рівноваги між загальними інтересами суспільства та правами приватних власників. Таким чином, має існувати розумний зв`язок між вжитими заходами та їх метою. Ця умова не буде дотримана, якщо на зацікавлену особу було покладено "надмірне обтяження".

У будь-якому випадку, щоб відповідати Конвенції, втручання органів держави у право власності конкретної особи на майно повинно бути законним і спрямованим на досягнення справедливого балансу між інтересами суспільства та інтересами такої особи (див. п. 36 рішення у справі "Стреч проти Сполученого Королівства").

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на законних підставах набув право власності на спірний об`єкт нерухомості, а тому захід впливу, який позивач пропонує вжити до відповідача та який фактично означає позбавлення вказаного відповідача права власності на спірний об`єкт, на думку суду, не відповідає принципу пропорційності, оскільки не забезпечує справедливий баланс між загальними інтересами облдержадміністрації та приватним інтересом ОСОБА_1 , який не порушував вимоги законодавства в процесі набуття ним права власності на спірне майно.

За таких обставин, на основі повно та всебічно досліджених доказів, у сенсі розуміння вимог чинного законодавства, та із застосуванням правових норм до фактичних обставин справи, суд приходить до висновку про недоведеність, необґрунтованість позову виконувача обов`язків керівника Білгород - Дністровської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації, департаменту Державного архітектурно - будівельної інспекції в Одеській області до ОСОБА_1 , реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Ярмошевича Дениса Вікторовича, про визнання незаконним та скасування рішення реєстратора про реєстрацію права власності, скасування запису про право власності на нерухоме майно та їх обтяжень.

Вимоги позивача стосовно скасування запису в реєстрі прав власності на нерухоме майно № 15913452 щодо реєстрації за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно є похідними вимогами, що можуть бути задоволенні лише в разі задоволення основної частини позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3-5,15,19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ", ст.ст. 321, 331 ЦК України, ст.ст. 2, 5, 12, 81, 83, 247, 258, 259, 263, 264, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог виконувача обов`язків керівника Білгород - Дністровської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації, департаменту Державного архітектурно - будівельної інспекції в Одеській області до ОСОБА_1 , реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Ярмошевича Дениса Вікторовича, про визнання незаконним та скасування рішення реєстратора про реєстрацію права власності, скасування запису про право власності на нерухоме майно та їх обтяжень - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через Білгород-Дністровський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Позивач: виконувач обов`язків керівника Білгород - Дністровської місцевої прокуратури, адреса: вул. Незалежності, 39, м. Білгород-Дністровський Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації, , адреса: м.Одеса, вул. Канатна, 83, департаменту Державного архітектурно - будівельної інспекції в Одеській області. Адреса: м. Одеса, вул. Канатна, 83.

Відповідач: ОСОБА_1 , паспорт серія НОМЕР_3 , ІПН: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: реєстратор юридичного департаменту Одеської міської ради Ярмошевич Денис Вікторович, адреса: м. Одеса, пл. Думська,1.

Повний текст рішення складений 28 січня 2021 року.

Суддя: