Справа № 524/3072/20
Провадження №2/524/162/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2021 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі: головуючого - судді Нестеренка С.Г., за участі: - секретаря судового засідання Бельченко Н.Л., - позивача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 , - представника відповідача АТ «Укртранснафта» - Кравченка Р.В., розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчук Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АТ «Укртранснафта» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості по заробітній платі,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до АТ «Укртранснафта» про скасування наказу № 162-к від 26 лютого 2020 року про звільнення його з посади інспектора групи охорони лінійної частини сектору безпеки (м. Кременчук), поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та заборгованості по заробітній платі.

В обґрунтування позову зазначав, що з 01 жовтня 2018 року працював на посаді інспектора відділення групи охорони лінійної частини сектору БВО «Кременчук» АТ «Укртранснафта».

27 лютого 2020 року наказом за № 162-к його було звільнено з посади у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та скороченням чисельності та штату працівників. Вважає вказаний наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

У своєму позові зазначав, що його звільнення пов`язано із конфліктом з його керівником охорони, від якого він та його колеги вимагали дотримання трудового законодавства. Вказував, що його скорочення відбулося із грубим порушенням законодавства України, зокрема внаслідок того, що відповідачем було порушено вимоги колективного договору від 30 листопада 2018 року щодо першочергового права на працевлаштування у новостворених і діючих структурах товариства у разі відповідності освіти, кваліфікації, досвіду роботи працівника до кваліфікаційних вимог вакантної посади.

Позивач вказував, що сумлінно працював у відповідача близько 19 років та має подяку за 2019 рік. Під час роботи в складі групи здійснював затримання осіб, які займалися розкраданням державного майна, жодного разу не притягувався до дисциплінарної відповідальності.

Вважає, що відповідачем в повному обсязі було проігноровано процедуру його звільнення у разі скорочення, яка повинна була бути застосована у його випадку.

Крім того, зазначає, що при його звільненні йому не було виплачено грошові кошти за відрядження за межі Кременчука за період з 01 жовтня 2018 року по 27 лютого 2020 року, що сумарно складає приблизно 6 тис. грн.

Просив поновити йому строк для подачі позову до суду із вимогою про скасування наказу про звільнення як такий, що пропущений із поважних причин. Скасувати як незаконний наказ № 162-к від 26 лютого 2020 року про його звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та скорочення чисельності і штату працівників з 27 лютого 2020 року. Поновити його на посаді інспектора групи охорони лінійної частини сектору безпеки (м. Кременчук) БВО «Кременчук» АТ «Укртранснафта» або на рівнозначній посаді. Стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та заборгованість по заробітній платі, що сумарно складалася із оплати добових витрат, індексації, оплати праці за понаднормове виконання роботи, нічні, загалом на суму 6 тис. грн. та витрати на правову допомогу, які планується здійснити у розмірі 6 тис. грн.

Ухвалою суду від 26 травня 2020 року (головуючий-суддя Рибалка Ю.В.) було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено розгляд справи (т. 1 а.с. 31).

16 червня 2020 року до суду від позивача надійшла заява-клопотання про витребування доказів (т. 1 а.с. 35-36) та про розгляд справи за правилами загального судочинства (т. 1 а.с. 39-40).

19 червня 2020 року до суду від відповідача АТ «Укртранснафта» надійшов відзив на позовну заяву (т.1 а.с. 41-51).

Вказували, що заперечують проти позову у повному обсязі. Позивач дійсно працював у відповідача з 19 липня 2001 року по 27 лютого 2020 року на різних посадах. 30 січня 2019 року відбулося спільне засідання Об`єднаного профспілкового комітету та адміністрації АТ «Укртранснафта» на якому було розглянуто листа відповідача про можливе скорочення чисельності та штату працівників за окремими функціональними напрямками ті зміни істотних умов праці та були прийняті відповідні рішення.

17 грудня 2019 року відповідачем було видано наказ № 594-к про скорочення окремих посад напрямку «Управління безпекою» та було скорочено 10 одиниць посади інспектора групи охорони лінійної частини сектору безпеки (м. Кременчук) БВО «Кременчук» напрямку «Управління безпекою».

27 грудня 2019 року ОСОБА_1 було ознайомлено з попередженням від 20 грудня 2019 року про скорочення посади та наступне звільнення. Одночасно його було проінформовано про відсутність підходящої роботи та відповідних вакантних посад, а також про те, що з дня попередження про звільнення і до дня розірвання трудового договору йому будуть запропоновані всі вакантні посади, які можливо з`являться протягом цього періоду. Звернули увагу у відзиві, що у м. Кременчуці БВО «Кременчук» були скорочені всі посади функціонального напрямку «Управління безпекою», які займалися охороною лінійної частини, тому підстав для визначення переважного права залишення на роботі не було, оскільки в штаті Товариства не було інших осіб, які, маючи таку ж кваліфікацію і освіту, виконували однакову роботу.

13 лютого 2020 року профспілковий комітет БВО «Кременчук» АТ «Укртранснафта» прийняв рішення про надання згоди на звільнення позивача із займаної посади у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та скорочення чисельності і штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. 27 лютого 2020 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади.

Вважають, що звільнення відбулося на законних підставах, оскільки позивача було належним чином проінформовано про скорочення займаної ним посади, проінформовано про відсутність підходящої роботи та вакантних посад та отримано перед звільненням згоди профспілкового комітету на таке звільнення.

Щодо невиплати позивачу грошових коштів у розмірі приблизно 6 тис. грн., які пов`язані із відрядженням за межі Кременчука, вказали, що характер (режим) роботи позивача мав роз`їний (пересувний) характер, підстав для направлення його у відрядження не було і відповідно не було підстав для нарахування добових, а, отже, вимоги позивача щодо невиплати йому грошових коштів, які пов`язані із відрядженням є безпідставними. Щодо невиплати позивачу грошових коштів за понад нормовану роботу, вказали, що протягом 2018-2020 років позивач не мав відпрацьованих надурочних годин.

Просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Ухвалою суду від 24 червня 2020 року (головуючий-суддя Рибалка Ю.В.) було витребувано від відповідача копії письмових доказів по справі за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 78-79).

30 червня 2020 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив (т. 1 а.с. 84-88), яка по своїй суті має зміст, що є повторенням викладеного у позовній заяві.

21 липня 2020 року до суду від відповідача АТ «Укртранснафта» надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив (т. 1 а.с. 90-94), які є тотожними до поданого раніше відзиву на позов.

25 серпня 2020 року до суду від відповідача АТ «Укртранснафта» на виконання вимог ухвали суду надійшли письмові докази по справі (т. 1 а.с. 96-120).

08 вересня 2020 року до суду від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів (т. 1 а.с. 130-204) та витребування письмових доказів (т. 1 а.с. 205-206).

Ухвалою суду від 08 вересня 2020 року було витребувано від відповідача АТ «Укртранснафта» копії письмових доказів по справі (т. 1 а.с. 207).

21 жовтня 2020 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшли письмові доповнення до відповіді на відзив (т. 1 а.с. 215-220) та заява про уточнення та збільшення позовних вимог (т. 1 а.с. 221). Позивач просив остаточно скасувати наказ по його звільнення від 26 лютого 2020 року за № 162-к в частині його звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та скорочення чисельності і штату працівників з 27 лютого 2020 року. Поновити з 27 лютого 2020 року його на посаді інспектора групи охорони лінійної частини сектору безпеки (м. Кременчук) БВО «Кременчук» АТ «Укртранснафта» або на рівнозначній посаді. Стягнути з відповідача на його користь недоплачену суму з оплати праці у які входять: добові витрати на харчування у розмірі 9900 грн., а також понесені ним витрати на правову допомогу.

Розпорядженням керівника Автозаводського районного суду м. Кременчука від 14 січня 2021 року за № 54 зобов`язано здійснити повторний автоматизований розподіл судової справи №524/3072/20 у зв`язку із відрядженням (шляхом тимчасового переведення) судді Рибалки Ю.В. для здійснення правосуддя до Подільського райсуду м. Києва з 14.01.2020 року по 11.01.2022 року (т. 2 а.с. 1). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями було визначено головуючим-суддю Нестеренка С.Г. (т. 2 а.с. 2).

28 січня 2021 року до суду від відповідача АТ «Укртранснафта» було подано клопотання про долучення до матеріалів справи письмового доказу по справі (т. 2 а.с. 6-7).

Ухвалою суду від 04 лютого 2021 року було залучено до участі у справі третіми особами - ОСОБА_4 та Головне управління Державного комітету України з питань праці у Київській області (т. 2 а.с. 27), задоволено клопотання позивача та викликано для допиту як свідка ОСОБА_5 , від допиту якого пізніше відмовилися позивач та його представник у судовому засіданні, про що була постановлена ухвала, яка була занесена до протоколу судового засідання, та витребувано у відповідача копії письмових доказів по справі.

08 лютого 2021 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла уточнена позовна заява (т. 2 а.с. 36-45). Остаточно позивач просив - поновити строк звернення до суду із позовом, як такий, що був пропущений із поважних причин. Скасувати як незаконний наказ № 162-к від 26 лютого 2020 року про його звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та скорочення чисельності і штату працівників з 27 лютого 2020 року. Поновити його на посаді інспектора групи охорони лінійної частини сектору безпеки (м. Кременчук) БВО «Кременчук» АТ «Укртранснафта». Стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 лютого 2020 року по дату фактичного його поновлення судом у займаній посаді. Стягнути з відповідача на його користь за період з 01 жовтня 2018 року по 26 лютого 2020 року недоплачену компенсацію в розмірі 18 975 грн., яка пов`язана із роз`їзним характером роботи за межами Кременчука та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.

18 лютого 2021 року до суду від відповідача АТ «Укртранснафта» надійшов відзив на уточнену позовну заяву (т. 2 а.с. 50-61).

Додатково до раніше поданого відзиву вказали на пропущення позивачем місячного строку на звернення до суду із даним позовом. Зазначили, що позивачем, як підставу для поновлення строку звернення до суду, не надано жодного документу щодо його хвороби та неможливості вчасного звернення до суду, а також те, що запроваджений Постановою КМУ від 11.03.2020 року за № 211, карантин не встановлював заборон на роботу адвокатів та юристів, до яких позивач мав змогу вчасно звернутися. Звернули увагу, що копія наказу про звільнення від 26 лютого 2020 року була вручена позивачу 27 лютого 2020 року разом із трудовою книжкою, тому у нього було достатньо часу для підготовки позову до суду.

Крім того, звернули увагу, що позивачем під час звернення до суду не було сплачено судовий збір за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також відповідач вказав, що Головним управлінням Держпраці у Київській області було проведено інспекційне відвідування АТ «Укртранснафта» щодо порушення трудового законодавства під час звільнення позивача, за результатами якого було складено Акт перевірки №КВ1211/1998/АВ від 30 жовтня 2020 року, із якого постає, що жодного порушення з боку АТ «Укртранснафта» виявлено не було.

Просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

25 лютого 2021 року до суду від відповідача АТ «Укртранснафта» на виконання вимог ухвали суду надійшли письмові докази по справі (т. 3 а.с. 105-127).

01 березня 2021 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив (т. 3 а.с. 130-138). Дана відповідь є повторенням раніше поданим позивачем тотожним відповідям. Додатково надав виписку із медичної карти амбулаторного хворого по перебування та амбулаторному лікуванні з 18.03.2020 року по 30.03.2020 року.

09 березня 2021 року до суд від відповідача АТ «Укртранснафта» надійшло заперечення на відповідь позивача (т. 3 а.с. 146-150).

Вказали, що позивачем пропущено місячний строк на звернення до суду із позовом. Звернули увагу, що у строк із 27.02.202 року по 18.03.2020 року позивач мав можливість звернутися до суду, чого вчасно не зробив по своїй вині. Перебування на амбулаторному лікуванні з 18.03.2020 року по 30.03.2020 року не були перешкодою для вчасного звернення до суду. Просили відмовити у задоволенні позову.

10 березня 2021 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява-клопотання про витребування доказів (т. 3 а.с. 156-158).

Ухвалою суду від 10 березня 2021 року витребувано від відповідача АТ «Укртранснафта» копії письмових доказів по справі (т. 3 а.с. 162).

18 березня 2021 до суду від відповідача АТ «Укртранснафта» на виконання вимог ухвали суду надійшли письмові докази по справі (т. 3 а.с. 166-169).

21 квітня 2021 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла уточнена позовна заява (т. 3 а.с. 185-195). Остаточно позивач просив - поновити строк звернення до суду із позовом, як такий, що був пропущений із поважних причин. Скасувати як незаконний наказ № 162-к від 26 лютого 2020 року в частині його звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та скорочення чисельності і штату працівників з 27 лютого 2020 року. Поновити його на посаді інспектора групи охорони лінійної частини сектору безпеки (м. Кременчук) БВО «Кременчук» АТ «Укртранснафта». Стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 лютого 2020 року по дату фактичного його поновлення судом у займаній посаді. Стягнути з відповідача на його користь за період з 01 жовтня 2018 року по 26 лютого 2020 року недоплачену компенсацію в розмірі 31 560 грн., яка пов`язана із роз`їзним характером роботи за межами Кременчука та витрати на правову допомогу у розмірі 10 тис. грн.

13 травня 2021 року до суду від відповідача АТ «Укртранснафта» надійшло клопотання про допит свідків (т. 3 а.с. 199-200) та документи на виконання вимог ухвали суду (т. 3 а.с. 201-248).

17 травня 2021 року до суду від позивача ОСОБА_6 надійшла зава про долучення до матеріалів справи актів виконаних робіт (наданих послуг) від 17 травня 2021 року, як доказ понесених витрат на правову допомогу у сумі 5800 грн. (т. 4 а.с. 5-6).

19 травня 2021 року до суду від відповідача АТ «Укртранснафта» надійшов відзив на уточнену позовну заяву (т. 4 а.с. 15-27), який по своїй суті є тотожним раніше поданому відзиву. Позиція відповідача залишилася незмінною, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У судовому засідання позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 уточнений позов від 21 квітня 2021 року підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені у позовних заявах та відповідях на відзиви відповідача на позов.

Представник відповідача АТ «Укртранснафта - Кравченко Р.В. з уточненими позовними вимогами від 21 квітня 2021 року не погодився, підтримав поданий відзив на уточнену позовну заяву від 21 квітня 2021 року, вважав, що звільнення позивача було проведено з дотриманням норм чинного законодавства України. Просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_4 у судове засідання не прибув. Був належним чином повідомлений неодноразово про час, дату та місце розгляду справи за адресою, яка була надана відповідачем. Про причини неявки суд не повідомив.

Представник третьої особи - Головного Управління Держпраці у Київській області у судове засідання не прибув. Адміністрація вказаної юридичної особи була належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. Свого представника у судове засідання не направила, відношення до позову не висловили.

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, свідчення свідків, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

Згідно ст. 43 Конституції України, роз`яснень наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб, а також гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні - добровільність праці, вибір або зміну професії та виду діяльності; захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Між тим, трудовим законодавством України передбачено право власника або уповноваженого ним органу на розірвання за власною ініціативою трудового договору з робітником.

Крім того у відповідності до ст. 43 Конституції України, ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення, сприяння у збереженні роботи. Право громадян на працю забезпечується тим, що трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно зі ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Частиною 1 статті 221 КЗпП України визначено, що трудові спори розглядаються: 1) комісіями по трудових спорах; 2) районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. Такий порядок розгляду трудових спорів, що виникають між працівником і власником або уповноваженим ним органом, застосовується незалежно від форми трудового договору.

Судом достовірно встановлено, що відповідно до наказу № 53-к від 18 липня 2001 року, позивач ОСОБА_1 з 19 липня 2001 року був прийнятий до АТ «Придніпровські магістральні нафтопроводи» на посаду командира групи швидкого реагування Управління безпеки (т. 2 а.с. 117).

Наказом № 67-к від 27 вересня 2001 року по підприємству ОСОБА_1 з 01 жовтня 2001 року було переведено у Кременчуцьке районне нафтопровідне управління на посаду командира групи швидкого реагування (т. 2 а.с. 118).

Наказом № 82-к від 02 жовтня 2001 року по підприємству ОСОБА_1 з 01 жовтня 2001 року було прийнято по переводу до ДАТ «ПДМН з 01 жовтня 2001 року на посаду командира групи швидкого реагування (т. 2 а.с. 119).

Наказом № 109-к від 05 листопада 2003 року по підприємству ОСОБА_1 08 листопада 2003 року було звільнено за переведенням в Управління безпеки магістральних нафтопроводів (т. 2 а.с. 120).

Наказом № 9-к від 11 листопада 2003 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду командира групи швидкого реагування Управління безпеки магістральних нафтопроводів за переведення зі служби безпеки Кременчуцького нафтопровідного управління (т. 2 а.с. 121).

Наказом № 45-к від 08 грудня 2004 року по підприємству ОСОБА_1 було переведено на посаду інспектора з режиму Управління безпеки магістральних нафтопроводів з 08 грудня 2004 року (т. 2 а.с. 122).

Наказом № 19-к від 12 грудня 2005 року по підприємству ОСОБА_1 було переведено на посаду командира групи швидкого реагування Управління безпеки магістральних нафтопроводів з 12 грудня 2005 року (т. 2 а.с. 123).

Наказом № 22-к від 04 квітня 2006 року по Кременчуцькому районному нафтопровідному управлінню ОСОБА_1 було прийнято командиром групи швидкого реагування Служби безпеки управління з 04 квітня 2006 року за переведенням з Управління безпеки магістральних нафтопроводів (т. 2 а.с. 124).

Наказом № 44-к від 14 березня 2011 року по підприємству ОСОБА_1 було переведено з 14 березня 2011 року командиром відділення пересувного патруля Служби безпеки управління (т.2 а.с. 125).

Наказом № 31-к від 01 липня 2011 року по ВАТ «Укртранснафта» ОСОБА_1 було прийнято на посаду командира відділення служби безпеки центральної бази виробничого обслуговування «Кременчук» філії «ПДМН» з 01 липня 2011 року за переведенням з Кременчуцького районного нафтопровідного управління філії «ПДМН» (т. 2 а.с. 126).

Наказом № 407-к від 29 грудня 2017 року по ПАТ «Укртранснафта» ОСОБА_1 було переведено з 01 січня 2018 року на посаду командира відділення групи охорони лінійної частини сектору безпеки ЦБВО «Кременчук» філії «ПДМН» (т. 2 а.с. 127).

Відповідні записи про прийом та переведення позивача були зроблені у його трудовій книжці (т. 1 а.с. 13-19).

Наказом в.о. генерального директора АТ «Укртранснафта» Кость І.Ю. № 162-к від 26 лютого 2020 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 27 лютого 2020 року у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та скороченням чисельності і штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 2 а.с. 129). З даним наказом позивача було ознайомлено 27 лютого 2020 року, про що свідчить його особистий підпис на наказі та що було підтверджено у судовому засіданні самим позивачем ОСОБА_1 та його представником ОСОБА_2 .

Як зазначено у самому наказі № 162-к від 26 лютого 2020 року, підставою для його видання був наказ АТ «Укртранснафта» від 17 грудня 2019 року № 594-к «Про скорочення окремих посад функціонального напрямку АТ «Укртранснафта» «Управління безпекою»; попередження про скорочення посади та наступне звільнення від 20 грудня 2019 року № 26-03-91/9/245-20; лист голови цехкому БВО «Кременчук» від 18 лютого 2020 року № 69/6-91-20.

Не погодившись із даним наказом, позивачем було оскаржено його до суду.

Вирішуючи питання про правомірність дій роботодавця при звільненні працівника ОСОБА_1 , суд виходить із наступного.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Змінами в організації виробництва і праці слід розуміти раціоналізацію робочих місць, введення нових форм організації праці, впровадження передових методів, технологій, тощо.

Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 522/15942/15-ц наголосив, що чинне трудове законодавство не встановлює обмежень щодо строків, заходів, способів, доцільності проведення тих чи інших змін в організації виробництва та праці. Вирішення зазначених питань належить до виключної компетенції власника або уповноваженого ним органу та проводиться ним на його власний розсуд. Суб`єкт господарювання самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Зі змісту норми п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника: ліквідація; реорганізація; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Згідно з ч. 3 ст. 64 ГК України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо.

Скорочення чисельності та скорочення штату - поняття не тотожні. Так, чисельність працівників - це списочний склад працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості. Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.

Як було встановлено судом, 14 січня 2019 року АТ «Укртранснафта» листом за № 26-00/6/157 (т. 2 а.с. 62) звернулося до Об`єднаної профспілкової організації АТ «Укртранснафта» в якому повідомило, що у зв`язку із переходом АТ «Укртранснафта» на цільову структуру за функціональними напрямками з урахуванням існуючих бізнес-процесів та зміною загального підходу до формування організаційно-управлінської структури Товариства, проведенням автоматизації виробничих процесів та продовження впровадження діючих програм оптимізації операційної діяльності, а також переходом на нові програмні продукти, запровадженням ERP системи SAP, адміністрація Товариства проінформувала профспілкову організацію про можливе скорочення чисельності і штату працівників за окремими функціональними напрямками та зміни істотних умов праці працівників АТ «Укртранснафта» в головному офісі (м. Київ) та територіальних офісах (м. Львів, м. Кременчук та м. Одеса) та виробничих підрозділах (м. Львів, м. Кременчук та м. Одеса).

Із Протоколу спільного засідання Об`єднаного профспілкового комітету та адміністрації АТ «Укртранснафта» № 004 від 30 січня 2019 року (т. 2 а.с. 63) постає, що на порядок денний було винесено питання розгляду листа АТ «Укртранснафта» № 26-00/6/157 від 14 січня 2019 року про можливе скорочення чисельності і штату працівників за окремими функціональними напрямками та зміни істотних умов праці працівників АТ «Укртранснафта». Було постановлено про взяття до відома про можливе скорочення чисельності і штату працівників, а також звернуто увагу адміністрації АТ «Укртранснафта» на вирішення питання максимального забезпечення робочими місцями в Товаристві працівників, які підлягають скороченню, шляхом їх переведення на вакантні посади.

Наказом АТ «Укртранснафта» № 594-к від 17 грудня 2019 року, за підписом генерального директора ОСОБА_7 , було скорочено окремі посади функціонального напрямку АТ «Укртранснафта» згідно із Додатками 1, 2, 3, 4 до цього наказу (т. 2 а.с. 61-82).

Так, відповідно до Додатку № 3 до цього наказу було скорочено всі 10 посад інспектора групи охорони лінійної частини сектору безпеки (м. Кременчук) БВО «Кременчук» функціонального напрямку «Управління безпекою».

За приписами ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

У зв`язку з скороченням посади та наступним звільненням, АТ «Укртранснафта» склало Повідомлення про скорочення посади та наступне звільнення (т. 2 а.с. 66), яким повідомило ОСОБА_1 про цю подію. Із даним повідомленням його було ознайомлено особисто під підпис 27 грудня 2019 року, що не заперечувалося позивачем та його представником під час розгляду справи.

За таких обставин суд вважає, що ОСОБА_1 у грудні 2019 року був завчасно у встановлені чинним законодавством строки особисто проінформований про наступне (майбутнє) вивільнення за два місяці по тому.

Суд звертає увагу, що звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17 зроблено висновок, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у тому числі у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачала правових підстав відступити від цих висновків.

Аналізуючи наведені законодавчі норми та правовий висновок Верховного Суду, суд дійшов висновку, що роботодавець зобов`язаний вжити заходів з недопущення вивільнення працівника та запропонувати йому будь-які вакантні посади, які б відповідали його фаху та спеціалізації.

Із Попередження про скорочення посади та наступне звільнення (т. 2 а.с. 66) постає, що ОСОБА_1 , нібито, було проінформовано про відсутність підходящої роботи та відповідних вакантних посад в АТ «Укртранснафта».

У повідомленні, із яким було ознайомлено під підпис ОСОБА_1 , вбачається, що з дня попередження про розірвання трудового договору йому будуть запропоновані усі посади, які з`являться у Товаристві за цей період. З метою безумовного виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України адміністрація Товариства прохала ОСОБА_1 повідомити його адресу фактичного проживання, номера телефонів із встановленими програмами Viber, WhatsApp або Telegram для своєчасної передачі інформації стосовно вакантних посад в АТ «Укртранснафта», які будуть виникати у процесі виробничої діяльності, чого, фактично зроблено не було зі сторони відповідача.

Суд звертає увагу та констатує, що відповідачем АТ «Укртранснафта» не було надано жодні належні і допустимі докази на підтвердження факту запропонування позивачу ОСОБА_1 наявної на підприємстві (товаристві) роботи на час його звільнення не тільки у структурному підрозділі працівника де він працював (м. Кременчук), а взагалі у Товаристві - у головному офісі (м. Київ), а також в інших територіальних офісах (м. Львів, м. Кременчук, м. Одеса), його структурних виробничих підрозділах (м. Львів, м. Кременчук, м. Одеса) та відповідно відмови позивача у запропонованій йому підходящій роботі.

При цьому, суд не може взяти до уваги доводи відповідача, зокрема представника відповідача наданих у судовому засіданні, щодо відсутності будь-якої підходящої для позивача роботи та відповідних вакантних посад загалом по АТ «Укртранснафта» на час звільнення позивача, оскільки відповідач має досить великий перелік працівників по всім офісам та структурним підрозділам на території Україні, що підтверджується штатними розписами, наданими відповідачем, однак не було, при цьому, надані достовірні відомості, які підтверджували б відсутність вакантних посад, зайнятість всіх передбачених штатними розкладами посад (т. 2 а.с. 169-250, т. 3 а.с. 1-17 ).

Крім того, до матеріалів справи відповідачем було додано Перелік вакантних посад в АТ «Укртранснафта» від 27 лютого 2020 року (дата звільнення та ознайомлення позивача із наказом про звільнення), які вводилися у Товаристві з 02 березня 2020 року і на які планувалося перевести працівників (т. 3 а.с. 62). З таким Переліком відповідач, наприклад, ознайомив іншого працівника ОСОБА_5 саме 27 лютого 2020 року, якого також мали звільнити із підприємства, але з 03 березня 2020 року.

Однак, відповідач, знаючи про майбутні вакантні посади у Товаристві, не повідомив про це позивача та не запропонував йому жодної посади та звільнив його. Натомість наказ про звільнення було датовано 26 лютого 2020 року.

ОСОБА_5 , наприклад, було запропоновано майбутню вакантну посаду, яка вводилася з 02 березня 2020 року, саме 27 лютого 2020 року, тобто в день фактичного звільнення позивача з роботи, що свідчить про штучне прискорене видання 26 лютого 2020 року наказу про звільнення позивача з роботи.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Положеннями п. 2 «а» ч. 2 статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII передбачено, що тягар доведення правомірності законної підстави для звільнення працівника з роботи покладається на роботодавця.

Отже, суд наголошує, що саме на роботодавця покладено обов`язок надати докази на підтвердження законності звільнення працівника, дотримання процедури звільнення встановленого національним законодавством.

Статтею 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 КЗпП України, може бути проведено лише за згодою виборчого органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Із роз`яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року вбачається, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпП України. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

Порядок надання згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця установлено ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15 вересня 1999 року № 1045-XIV (далі - Закон № 1045) і ст. 43 КЗпП України.

У випадках, передбачених законодавством про працю, роботодавець для одержання згоди на розірвання з працівником трудового договору має внести до виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, відповідне обґрунтоване письмове подання. Виборний орган профспілки розглядає це подання відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону № 1045 та ч. 2 ст. 43 КЗпП у 15-денний строк у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд подання відкладається до наступного засідання у межах вищезазначеного 15-денного строку. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

З матеріалів справи вбачається, що 04 лютого 2020 року АТ «Укртранснафта» звернулося із поданням № 26-03/91/9/245-20 до профспілкового цехового комітету БВО «Кременчук» АТ «Укртранснафта» в якому просила надати згоду на звільнення інспектора групи охорони лінійної частини сектору безпеки (м. Кременчук) БВО «Кременчук» Шульженка В.І. у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та скороченням чисельності і штату працівників згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 2 а.с. 67).

Суд звертає увагу, що в самому поданні було зазначено про відсутність вакантних посад для працевлаштування позивача за професією (спеціальністю), а отже, з цього суд вбачає, що відповідач взагалі навіть не розглядав можливість та не вважав таке за необхідність щодо працевлаштування позивача не за його професією (спеціальністю), яку він займав на час звільнення, а за можливою іншою підходящою професією (роботою), на яку б погодився позивач та яка б відповідала його кваліфікації, а, отже і не пропонував фактично йому (позивачеві) взагалі нічого.

13 лютого 2020 року профспілковий цеховий комітет БВО «Кременчук» АТ «Укртранснафта» на своєму засіданні (протокол № 11-20) розглянув подання від 04 лютого 2020 року № 26-03/91/9/245-20 та ухвалив рішення про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штатів) в терміни згідно чинного законодавства України з наданням йому гарантій і компенсацій при звільненні, передбачених умовами Колективного договору та чинним законодавством України (т. 2 а.с. 132).

Із протоколу засідання цехового профспілкового комітету вбачається, що на засіданні був присутній особисто позивач ОСОБА_1 . Також, у протоколі зазначено, що вакантні посади для працевлаштування ОСОБА_1 відсутні.

Як пояснив у судовому засіданні голова профспілки ОСОБА_8 , який був допитаний судом як свідок, засідання профспілкового комітету було заплановано на 10 лютого 2020 року, куди запрошували ОСОБА_1 , однак останній зателефонував та повідомив про неможливість прибуття на засідання, тому таке засідання було перенесено на 13 лютого 2020 року на прохання самого ОСОБА_1 . На засіданні 13 лютого 2020 року ОСОБА_1 був присутнім і будь-яких документів, які б підтвердили неможливість звільнення ним надано не було.

Суд звертає увагу, що жодної інформації щодо того, які саме вакантні посади відсутні і чи взагалі щось пропонувалося ОСОБА_1 і він відмовився від цього, протокол засідання профспілкового комітету не містить. Тобто при розгляді профспілковим комітетом не перевірялися питання щодо наявності вакантних посад в цілому по підприємству, можливості віднайдення позивачеві іншої підходящої роботи. Однак, не зважаючи на це, профспілкова організація надала згоду на звільнення позивача за скороченням штатів.

Суд приймає до уваги та погоджується із доводами позивача та його представника щодо порушення відповідачем прав позивача по факту не запропонування йому всіх вакансій (підходящої роботи), які існували на підприємстві на час звільнення позивача, незалежно від структурного підрозділу у якому працівник працював, незалежно від місця роботи, а взагалі у Товаристві (головному офісі, територіальних офісах, його виробничих підрозділах тощо).

Верховний Суд у своїй постанові від 18 березня 2020 у справі № 461/3024/18 зазначив, що законодавством не встановлена заборона для роботодавця ознайомлювати працівника, посада, якого скорочується, із усіма вакантними посадами на підприємстві, як і не встановлено жодного обмеження для працівника претендувати на будь-яку вакантну посаду, яку він має бажання обіймати. При цьому бажання працівника бути переведеним на певну посаду не встановлює, жодного обов`язку щодо переведення такого працівника на обрану ним посаду, у разі невідповідності кваліфікації такого працівника до обраної посади.

Отже, судом встановлено, що сторона відповідача при звільненні ОСОБА_1 дотрималася норм чинного законодавства в частині належного та завчасного його повідомлення про звільнення у зв`язку із скороченням штату, однак, відповідачем не було запропоновано позивачу усі наявні у Товаристві вакансії (підходяща робота) для його працевлаштування (не тільки у м. Кременчуці, а й взагалі у Товаристві), відтак суд дійшов висновку, що при звільненні останнього не було дотримано у повній мірі встановленого законом порядку і процедури звільнення позивача як працівника з займаної посади.

При цьому не заслуговують уваги надані відповідачем Штатні розписи по АТ «Укртранснафта» (т. 2 а.с. 169-250, т. 3 а.с. 1-17), оскільки вони лише відображають найменування посад і професій та кількість одиниць, місце розташування посад (місто), однак, не містять інформації щодо заповнення цих посад (вакантне або зайняте) станом на день звільнення позивача (27.02.2020 року).

Таким чином, суд виходить з того, що при звільненні ОСОБА_1 були допущені порушення частини 2 статті 40 КЗпП України.

Щодо доводів сторони позивача про неврахування переважного права ОСОБА_1 на збереження робочого місця, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За приписами ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Отже, при вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у ч. 2 ст. 42 КЗпП України.

За змістом ст. 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду (такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постанові від 16 січня 2018 року у справі № 519/161/16-ц).

Зважаючи на відсутність працівників, які продовжували б роботу на посаді, яку займав ОСОБА_1 (було скорочено всі 10 аналогічних посад, які займав позивач) у суду відсутні підстави для оцінки переважного права позивача на залишення на роботі.

Щодо позовної вимоги про стягнення добових витрат на харчування у зв`язку із роз`їзним характером роботи в розмірі 31 560 грн., суд зазначає наступне.

За пунктом п. 5.33 Колективного договору (т. 2 а.с. 151-166), службові відрядження в АТ «Укртранснафта» здійснювалися відповідно до Інструкції, затвердженої наказом Товариства. При направленні працівників Товариства у службові відрядження виплата добових здійснюється відповідно до наказу Товариства про відрядження. Сума добових витрат визначається наказом по Товариству.

Відповідно до п. 1.2. Інструкції та наказу від 26 липня 2019 року за № 351 (додаток 18 до Колективного договору), встановлено перелік професій (посад) працівників АТ «Укртранснафта», робота яких має роз`їзний характер і не вважаються службовими відрядженнями.

Даним наказом до переліку професій (посад) АТ «Укртранснафта», робота яких носить роз`їзний характер, які можуть бути направлені для виконання монтажних, налагоджувальних, ремонтних і будівельних робіт на трасах магістральних нафтопроводів або інших об`єктах АТ «Укртранснафта», що розташовані поза межами населених пунктів віднесено посаду - інспектор з безпеки лінійної частини нафтопроводу.

Згідно з п. 1.3. Робочої інструкції інспектора охорони лінійної частини сектора безпеки (м.Кременчук) бази виробничого обслуговування «Кременчук» АТ «Укртранснафта» (т. 2 а.с. 70-76), робота позивача ОСОБА_1 мала роз`їзний (пересувний) характер в межах відповідальності, зазначеної цією Робочою інструкцією та здійснювалась у режимі підсумованого обліку робочого часу, відповідно до затвердженого в установленому порядку графіку роботи.

Пунктом 2 про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України 13 березня 1998 року за № 59 (зі змінами) визначено, що службові поїздки працівників, постійна робота яких проходить у дорозі або має роз`їзний (пересувний) характер, не вважаються відрядженнями.

Як було встановлено судом, позивача за період з 01.10.2018 року по 26.02.2020 року було направлено у відрядження 1 раз за межі відповідальності, визначеної п. 1.3. Робочої інструкції. З 01.10.2018 року по 14.10.2018 року, наказом від 01.10.2018 року за № 24, позивача було відряджено на лінійну частину магістрального нафтопроводу «Дружба» та виплачена сума добових у розмірі 1680 грн. (т. 2 а.с. 83-94).

Крім того, Головне управління Держпраці у Київській області проводило інспекційне відвідування АТ «Укртранснафта», за результатами якого склало Акт перевірки № КВ1211/1998/АВ від 30 жовтня 2020 року (т. 2 а.с. 10-18). Суб`єктом перевірки було встановлено факт відсутності порушень з боку відповідача, в тому числі і щодо оплати праці працівника ОСОБА_1 .

Отже відповідач не має заборгованості по виплаті позивачеві заробітної плати.

Щодо звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, то таке звільнення, суд вважає, було проведено незаконно, оскільки, як вже зазначалося вище, відповідачем під час звільнення позивача не було запропоновано позивачу всі наявні вакантні посади (підходяща робота), які існували на підприємстві на час звільнення позивача, незалежно від структурного підрозділу у якому працівник працював, незалежно від місця роботи, а взагалі у Товаристві (головному офісі, територіальних офісах, його виробничих підрозділах тощо).

Позивач був попереджений про майбутнє звільнення 27 грудня 2019 року, а звільнений 27 лютого 2020 року, отже відповідач відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України був зобов`язаний запропонувати позивачу усі інші вакантні посади (роботи), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Так, згідно до ст. ст. 233, 234 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Тобто чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку цивільного судочинства при розгляді спорів, що виникли з трудових правовідносин, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у таких правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Суд зазначає, що практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Крім того, суд зазначає те, що встановлення чітких строків звернення законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників відповідних правовідносин та своєчасного виконання ними певних дій по реалізації їх прав та виконання обов`язків.

Інститут строків звернення до суду, який визначено у КЗпП України (ст. 233) сприяє досягненню юридичної визначеності у трудових правових відносинах, а також стимулює учасників цих відносин добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Вирішуючи питання про застосування строків, зазначених у статті 233 КЗпП України, судом встановлено, що у даному випадку початок перебігу місячного строку звернення до суду для позивача розпочався 27 лютого 2020 року, тобто з дня коли позивач дізнався про його звільнення про що зробив підпис у наказі від 26 лютого 2020 року про ознайомлення з ним. Цього ж дня позивач отримав трудову книжку, що засвідчено його підписом у Книзі обліку руху трудових книжок (т. 2 а.с. 167-168).

Як пояснила у судовому засіданні начальник відділу кадрів АТ «Укртранснафта» ОСОБА_9 , допитана судом як свідок, вона ознайомила ОСОБА_1 з наказом про його звільнення 27 лютого 2020 року, видала йому в цей же день трудову книжку, за яку він розписався у відповідному журналі. Підтвердила, що на час звільнення позивача йому не були запропоновані всі вакантні посади (робота), які на той час взагалі були на підприємстві, крім структурного підрозділу у м. Кременчук, оскільки такі відомості до м. Кременчук з офісу товариства та інших структурних підрозділів не надаються.

Суд звертає увагу, що, незважаючи на отримання копію наказу про звільнення 27 лютого 2020 року, до суду позивач звернувся лише 22 травня 2020 року, тобто із пропуском строку на звернення майже у 2 місяці.

Разом із зверненням до суду з позовною заявою, ОСОБА_1 було подано клопотання про поновлення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, із посиланням на Постанову Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» та змінами до неї, введенням карантинних заходів, внаслідок яких позивач, нібито, не мав змоги звернутися до адвоката. Окрім того, вважав, що строк подання позовної заяви по трудовому спору продовжується на строк дії карантину. Крім того, звернув увагу у позові, що про порушення своїх прав дізнався від адвоката 21 травня 2020 року, що було ним підтверджено і у судовому засіданні.

З цього приводу суд зазначає наступне.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30 березня 2020 року (далі - Закон № 540-IX від 30 березня 2020 року).

Підпунктом 3 пункту 12 розділу І Закону № 540-IX від 30 березня 2020 року внесено зміни до розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, доповнивши пунктом 3 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170 178, 179, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 ЦПК України, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».

Отже, даний Закон, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, визначив, що з цього часу зупиняються всі процесуальні строки, в тому числі і строк на звернення до суду.

Процесуальний же строк на подачу даного позову до суду для позивача сплив саме 27 березня 2020 року, тобто до прийняття та набрання чинності Законом № 540-IX від 30 березня 2020 року.

Суд не може взяти до уваги доводи сторони позивача про те, що про порушення свого права позивач дізнався від адвоката 21 травня 2020 року і саме з цього часу, на думку позивача для нього почався відлік часу, оскільки, як вже зазначалося судом, відповідно до ст. 233, 234 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору до суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки і в даному випадку не підлягає застосуванню поняття «строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права».

У своїй відповіді на відзив (т. 2 а.с. 130-138) позивач вказав, що з 18.03.2020 року по 30.03.2020 року він хворів, перебував на амбулаторному лікуванні та не міг дістатися до адвокатів, які у період карантину не працювали.

Надаючи правову оцінку зазначеному, суд звертає увагу на таке.

Як постає із наданої позивачем виписки із медичної карти амбулаторного хворого (т. 2 а.с.142), ОСОБА_1 з 18.03.2020 року по 30.03.2020 року перебував на амбулаторному лікуванні у медико-санітарній частині Кременчуцького льотного коледжу з діагнозом «Лівобічний гострий середній гнійний отит, ускладнений гострим зовнішнім отитом».

Як пояснив у судовому засіданні позивач, під час його амбулаторного лікування, його до медико-санітарної частини Кременчуцького льотного коледжу возив батько, а, отже жодної перешкоди щодо звернення за юридичною допомогою позивач не мав, враховуючи і той факт, що, як постає з виписки із медичної карти мав місце факт звернення позивача до лікаря у порядку медичного консультування, лікування було призначено у вигляді відповідних ліків, в умовах медсанчастини саме амбулаторне або стаціонарне лікування з проходженням відповідних лікувальних процедур за умов перебування на денному чи постійно на стаціонарному відділенні не призначалося, а також лікар не надавала жодні рекомендації щодо обмеження у пересуванні та перебуванні тільки в домашніх умовах, а звідси позивач мав реальну змогу вільно пересуватися.

Крім того, позивачем не надано належних і допустимих доказів, на підтвердження обставин, які свідчили б про наявність реальних перешкод йому у зверненні до суду з відповідним позовом у період з 27.02.2020 року по 18.03.2020 року (до його хвороби). До того ж суд враховує, що позивач не звертався до лікаря повторно після 18 березня 2020 року, що також свідчить про факт консультативного звернення до лікаря.

Також, у судовому засіданні 18 травня 2021 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , та особисто позивач, у судовому засіданні 03 червня 2021 року, підтвердили той факт, що у медико-санітарній частині Кременчуцького льотного коледжу позивач отримав лише консультацію з приводу хвороби.

Щодо посилань позивача на те, що у період карантину (локдауну) не працювали адвокати, то суд не може взяти їх до уваги, адже запроваджений у березні 2020 року в Україні карантин діє і до теперішнього часу, при цьому судові, правоохоронні та інші органи, а також адвокати, включаючи і підприємства поштового зв`язку, через які була можливість відправити позов до суду, продовжували і продовжують працювати у звичному режимі. Тому, жодних перешкод у зверненні за юридичною допомогою, а потім і до суду, позивач не мав, враховуючи і факт звернення позивача до адвоката саме у період дії карантину у травні 2020 року.

Судом також були взяті до уваги пояснення представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , надані ним у судовому засіданні 18 травня 2021 року, відповідно до яких вбачається, що позивач до нього звернувся після 15 травня 2020 року, сама зустріч із позивачем, на офісі адвоката по АДРЕСА_1 , відбулася вже 19 травня 2020 року (за умов локдауну).

Суд звертає увагу, що сам позов було подано до суду 22 травня 2020 року, тобто на його підготовку пішло лише 3 дні.

Отже, суд в котре наголошує на тому, що в позивача було достатньо часу на звернення за юридичною допомогою у період часу з 27 лютого 2020 року по 27 березня 2020 року, зокрема і до 18 березня 2020 року (навіть до його хвороби), і цього строку було цілком достатньо для підготовки позову та своєчасного звернення до суду.

Проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані в силу положень ст. 76 ЦПК України докази в їх сукупності, суд встановив, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для подання позову у межах передбаченого законодавством місячного строку на оскарження наказу про звільнення, з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Юридична необізнаність позивача, на яку він посилається у позові, не може вважатися поважною причиною пропуску строку для звернення до суду.

Можливість своєчасного звернення з відповідним запитом до відповідача, а також до суду з даним позовом залежала виключно від волевиявлення самого позивача, тобто мала суб`єктивний характер, що свідчить про неповажність причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом щодо вимоги про поновлення на роботі.

Судом також було враховано, що за всіма встановленими обставинами позивач був повідомлений про запроваджувані зміни в організації виробництва і праці роботодавця, що призведуть до його наступного вивільнення.

13 лютого 2020 року позивач був присутнім на засіданні профспілкового цехового комітету БВО «Кременчук» АТ «Укртранснафта», який розглянув подання від 04 лютого 2020 року № 26-03/91/9/245-20 та ухвалив рішення про звільнення ОСОБА_10 за пунктом 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штатів).

Надалі, за спливом двох місяців обов`язкового попередження позивача про наступне вивільнення, відповідач видав оскаржуваний наказ, із яким, як встановлено судом та підтверджено показами свідка ОСОБА_9 , позивач ознайомився 27 лютого 2020 року у день свого звільнення. Отже, наказ роботодавця від 26 лютого 2020 року № 162-к про звільнення позивача був очікуваним та передбачуваним для позивача.

Суд звертає увагу учасників справи на те, що позов має декілька вимог, які не є взаємопов`язаними між собою (1-а вимога: оскарження наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, а 2-а вимога - стягнення заборгованості по заробітній платі), а звідси мають різні процедури їх вирішення, зазначення підстав та результатів розгляду їх по суті.

Позивач не подав до суду належні і допустимі докази на підтвердження заявлених ним позовних вимог.

З огляду на зазначене, суд не вбачає підстав для поновлення позивачу строку на звернення до суду щодо вимоги оскарження наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, а тому позов в цій частині вимог не підлягає задоволенню у зв`язку із пропуском позивачем строків звернення до суду за захистом своїх прав - одного місяця визначеного у ст. 233 КЗпП України а у справах про звільнення.

Щодо вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі, то позов за цією вимогою не підлягає задоволенню за необґрунтованості та недоведеності. При цьому суд враховує та звертає увагу учасників справи на положення ч. 2 ст. 233 та ст. 238 КЗпП України, якими визначено, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

З огляду на те, що позов не підлягає задоволенню за всіма вимогами, то не підлягають стягненню з відповідача будь-які судові витрати на користь позивача, у тому числі на користь позивача витрати на правничу допомогу, які за даних обставин відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України покладаються саме на позивача та/або держави.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Зокрема Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

За змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця і не входить до структури заробітної плати.

Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Не поширюється пільга на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Подібний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

Під час подання позову до суду позивачем ОСОБА_1 не було сплачено судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а, отже, наявні підстави для стягнення із позивача судового збору в дохід держави за дану позовну вимогу.

За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір»).

Прожитковий мінімум у 2020 році для працездатних осіб становив - 2102 грн. (станом на 01.01.2020 року), а отже, при поданні позову до суду він мав сплатити - 840,80 грн. (0,4 х 2102 грн.).

Оскільки позивачем дана сума судового збору на користь держави при поданні позову сплачена не була, тому необхідно стягнути з позивача на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн. за подання позову в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Керуючись ст. 43 Конституції України, ст. 40, 117, 221, 231, 233, 235, 237, 238 КЗпП України, ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 133, 141, 142, 258, 259, 263-265, 273, 352, 354, 430 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до АТ «Укртранснафта» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості по заробітній платі.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Позивач: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване та фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: АТ «Укртранснафта», , юридична адреса: м. Кременчук, вул. Московська, буд. 32/2.

Треті особи:

- Головне Управління Державного комітету України з питань праці у Київській області, , юридична адреса: м. Київ, вул. Вавілова, буд. 10;

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3

Повний текст рішення виготовлено 08 червня 2021 року.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: