Справа № 452/3034/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"25" січня 2021 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

в складі головуючого судді Пташинського І.А.

при секретарі Терлецькій І.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача-адвоката Куцалаби Г.В.,

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача-адвоката Кіт В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Самбір справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за борговою розпискою,

встановив :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який був поданий його представником адвокатом Куцалабою Г.В., про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів за борговою розпискою у розмірі 11 032,57 грн.

В обґрунтуванні позовних вимог покликається на те, що у 2013 р. ОСОБА_2 звернулась до нього з проханням позичити їй гроші, оформивши на нього кредит у банку, так як їй було у цьому відмовлено, оскільки вона мати-одиночка без стабільного доходу. Він погодився, оформив кредит в ПАТ «Ідея Банк» на суму 5 000.00 грн. і отримав кредитну картку з цими коштами на рахунку, яку передав ОСОБА_2 для користування. У 2016 р. отримав постанову державного виконавця Самбірського ВДВС про стягнення з нього, на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О.М. від 29.09.2016 р., в користь ТзОВ «Факторингова компанія «Рантьє» заборгованості в сумі 9 624,50 грн., виконавчого збору - 962,41 грн., витрат - 120,00 грн., а всього - 10 706,46 грн.

У виконавчому написі приватного нотаріуса зазначено, що ПАТ «Ідея Банк» відступлено право вимоги ТзОВ «Факторингова компанія «Рантьє» за кредитним договором №Л71.188.24953 від 13 серпня 2013 р., укладеним між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 .

Позивачу стало зрозуміло, що відповідач не виконала умови домовленості щодо вчасного погашення заборгованості по його кредитній картці, якою вона користувалася. Вказана сума ним була сплачена, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження ВП №52643584 від 29.12.2018 р.

Він звернувся до відповідача з вимогою повернути йому борг. ОСОБА_2 пообіцяла повернути та, на підтвердження сказаного, склала власноручно розписку, в якій зазначено, що ОСОБА_2 зобов`язується виплатити протягом одного року ОСОБА_1 борг в сумі 10 706 грн. Розписка складена 07.02.2019 р. Однак позичальник взяті на себе зобов`язання не виконав і грошові кошти в обумовлений строк - до 08.02.2020 р., не повернула.

Доказом підтвердження взятого на себе боргового зобов`язання перед позивачем є пояснення ОСОБА_2 , які містяться в матеріалах перевірки Самбірським ВП у Львівській області ЄО №5901 від 13.08.2020 р.

До стягнення підлягає заборгованість в розмірі 11 032,57 грн., з яких : 10 706,46 грн. - сума основного боргу, 220 грн. - сума трьох процентів річних від простроченої суми за період з 08.02.2020 р. по 15.10.2020 р.,; 106,57 грн. - сума інфляційних збитків.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимогипідтримали, надали суду пояснення, які відповідають змісту позовних вимог. Крім того позивач зазначив, що у 2013 р. його просили ОСОБА_4 (мама) та ОСОБА_2 (дочка) взяти їм кредит в сумі 5 000 грн. Кредит оформив на себе у м.Львові на вул.Валовій у Ідея Банку. Гроші в сумі 5000 грн. з картки в банкоматі зняла відповідач та разом із всіма документами віддала мамі - ОСОБА_4 .

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог. Відповідач пояснила, що не брала грошових коштів у позивача в сумі 10 706 грн. і ними не користувалася, а тому відсутні підстави для їх стягнення разом із іншими нарахуваннями. Кредити неодноразово раніше брали її покійна мама та позивач. Вона гасила кредит на прохання мами. Розписку написала бо позивач їй погрожував. Згідно відзиву на позов від 13 листопада 2020 року, зазначила, що позивач не надав суду переконливих доказів на підтвердження факту передачі відповідачу грошових коштів, які він вимагає стягнути. Відповідач та представник відповідача у задоволенні позову просили відмовити у повному обсязі, при цьому зазначили, що представлена позивачем розписка не є оригіналом.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази в справі, суд прийшов до наступних висновків.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Частинами 1 та 2ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464-3790/16-ц.

Судом встановлено, що згідно розписки від 07.02.2019 року - « ОСОБА_2 зобов`язалася виплатити протягом одного року ОСОБА_1 в сумі 10 706 гривень». При цьому, зміст розписки не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів.

Крім того, суд вважає, що наданий позивачем суду оригінал розписки ОСОБА_2 від 07.02.2019 року таким не є, а є лише її ксерокопією. На цьому також наголошували відповідач та його представник. На спростування висновків суду позивачем та його представником доказів не надано.

Із розписки від 31.03.2016 р., оригінал якої надано позивачем суду, відомо, що « ОСОБА_2 зобов`язалась платити кредит своєї мами ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , який брав кредит ОСОБА_1 по 1 000 гривень на місяць на 9 місяців».

Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів та підтвердження факту передачі коштів в сумі 10 706 грн. відповідачу.

Наявність у наданій позивачем копії розписки зобов`язань виплатити протягом одного року грошові кошти в сумі 10 706 грн. не може свідчити проте, що між сторонами було укладено договір позики та те, що позивачем було передано відповідачу грошові кошти в сумі 10 706 грн., оскільки зобов`язання повернути грошові кошти виникли на підставі інших правовідносин, які в судовому засіданні підтвердив сам позивач.

Крім того, всупереч вимогам ч.2 ст.1047 ЦК України, позивачем взагалі не підтверджено укладення договору позики та його умов, оскільки не представлено суду оригінал розписки ОСОБА_2 від 07.02.2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, суд вважає, що позивачем не було доведено факт укладення між сторонами договору позики, і інші докази, які були долучені позивачем до позову і досліджені в судовому засіданні цих висновків не спростовують, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позовні вимоги не задоволено, суд вважає, що судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову, стягненню з відповідача не підлягає.

Керуючись ст.ст.13,81,89,263,265 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя