Номер провадження 2/754/278/21
Справа №754/6221/19
РІШЕННЯ

Іменем України

29 січня 2021 року Деснянський районний суд м. Києва в складі

Головуючого-судді: О.М. Панченко

за участі секретаря судового засідання - Тимошенко К.Г.

за участі: позивачки - ОСОБА_1

представника відповідачки - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:

24.04.2019 ОСОБА_1 (надалі - Позивачка) звернулася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_3 (надалі - Відповідачка) про стягнення заробітної плати та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги Позивачки обґрунтовано тим, що з грудня 2018 року вона працювала у Відповідачки на посаді офіціанта, але з 07.03.2019 року вимушена була звільнитися у зв`язку з невиплатою їй заробітної плати за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Крім того, відповідачка відмовилася на протязі 5 днів внести запис про її працевлаштування до трудової книжки. При її звільненні, відповідачка відмовилася надати їй копію наказу (розпорядження) про звільнення, вона була вимушена витребовувати такий документ від неї зі скандалом, при цьому її було звільнено без виплати заробітної плати за останній місяць та без внесення відповідного запису у трудову книжку. З урахуванням поданої заяви про збільшення вимог позову просила суд про стягнення з відповідача на її користь компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату в сумі 41 196 грн. 62 коп.

Ухвалою суду від 08.05.2019 року відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 15.10.2019 року ухвалено здійснити перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін на розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

23.01.2020 року до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву.

05.03.2020 року позивачем до суду подано заяву про збільшення позовних вимог.

21.04.2020 року до суду надійшов письмовий відзив на заяву про збільшення вимог позову.

В судовому засіданні позивачка підтримала вимоги позову в повному обсязі, просила суд про їх задоволення.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, як необґрунтованому і безпідставному.

Заслухавши вступне слово позивачки, представника відповідача, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Відповідачку у справі, як ФОП ОСОБА_3 було зареєстровано 04.12.2008 року у Деснянській районній у м. Києві державній адміністрації та взято на облік у Головному управлінні регіональної статистики 05.12.2018 року.

Позивачка у справі ОСОБА_1 працювала у відповідачки ФОП ОСОБА_3 на посаді офіціанта у період часу з 20.12.2018 року по 01.03.2019 року відповідно до Розпорядження №2 від 20.12.2018 року «Про прийняття на роботу» на підставі заяви позивачки.

Згідно поданих представником відповідача доказів, у той же день було направлено повідомлення про прийняття працівника на роботу до ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві, що підтверджується звітом ФОП ОСОБА_3 про суму нарахованої зарплати та сумами нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яке направлено до ДПІ.

Згідно наказу №2к від 07.03.2019 року позивачку звільнено за власним бажанням згідно ст. 36 КЗоТ України.

В судовому засіданні позивачка посилалася на те, що їй при звільненні не в повному обсязі було виплачено заробітну плату, крім того не внесено в її трудову книжку запис про працевлаштування та звільнення.

Відповідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Нормою ст. 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частинами 1, 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно ст. 7 Закону України «Про плату праці», законодавство про оплату праці грунтується на Конституції України і складається з Кодексу законів про працю України, цього Закону, Закону України "Про колективні договори і угоди", Закону України "Про підприємства в Україні" та інших актів законодавства України.

Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Як вбачається з видаткових касових ордерів від 12.12.2018 року на суму 3850 грн.; від 26.12.2018 року на суму 3500 грн.; від 23.01.2019 року на суму 3150 грн.; від 01.02.2019 року на суму 3500 грн., та від 13.02.2019 року на суму 3500 грн., усього позивачці ОСОБА_1 відповідачкою у справі виплачено за період з 21.12.2018 року по 07.03.2019 року - 17 500 грн. в рахунок заробітної плати.

Крім того, на підтвердження прийняття позивачки на роботу до відповідача та проведення всіх передбачених чинним трудовим законодавством процедур оформлення працівника на роботу стороною відповідача було надано суду звіт відповідачки про суму нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яке направлено та отримано ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві від 17.01.2019 року за вх. №8623, відповідно до таблиці №5 «Відомості про трудові відносини осіб та період проходження військової служби», додатку №4 якого у розділі звіту за грудень 2018 року у рядку №2 зазначено відомості про працівника ОСОБА_1 , період знаходження у трудових відносинах з відповідачкою. Про повноту нарахування всіх передбачених законодавством нарахувань з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування свідчать звіти про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за січень 2019 року, відомості про нарахування заробітної плати застрахованим особам, в тому числі позивачці у справі.

Згідно поданих позивачкою заяв від 07.03.2019 року вона просила звільнити її за власним бажанням без подальшого відпрацювання. Таким чином, доводи позовної заяви щодо обставин, які змусили позивачку звільнитися з роботи у відповідачки саме у зв`язку із невиплатою заробітної плати свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли.

Постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 у справі № 589/771/16-ц (провадження № 61-13258сво18) у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду за результатами розгляду справи визначено, що регламентований ст. 38 КЗпП України порядок звільнення працівника за власним бажанням передбачає необхідність письмового звернення працівника до роботодавця за два тижні до звільнення з попередженням про розірвання трудового договору; зазначенням у заяві про звільнення за власним бажанням про порушення роботодавцем законодавства про працю у випадку звільнення з такої підстави.

Позивачка не надала суду доказів подання роботодавцю заяви про її звільнення з роботи саме у зв`язку з невиплатою заробітної плати, тому не заслуговують на увагу доводи позовної заяви про те, що вона зверталася до відповідача з заявою про звільнення з роботи саме з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Обов`язок роботодавця звільнити працівника за поданою ним заявою про звільнення за власним бажанням без дотримання передбаченого ч. 1 ст. 38 КЗпП України порядку наведеною нормою не встановлений.

Отже, заробітна плата позивачці, яка працювала на посаді офіціанта нараховувалась та виплачувалася відповідачкою у справі.

За наведених обставин вимоги в частині стягнення з відповідачки заборгованості по заробітній платі не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, тому задоволенню не підлягають.

Також позивачка просила суд зобов`язати відповідачку внести відповідні записи до її трудової книжки про працевлаштування та про звільнення.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначив про те, що при влаштуванні на роботу позивачкою не було надано роботодавцю трудову книжку, обґрунтовуючи це тим, що така відсутня у неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4.2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то роботодавець у цей день надсилає працівникові поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається лише за письмовою згодою працівника.

Натомість, у суду відсутні дані про те, чи дійсно позивачкою у справі під час влаштування на роботу надавалася трудова книжка, будь-яких доказів про це позивачка суду не надала, до позовної заяви не було додано її копії, в заяві про своє звільнення позивачка також не просила їй видати таку. Крім того, діяльність ФОП ОСОБА_3 припинено 27.06.2019 року, що підтверджується відповідним витягом, який міститься в матеріалах справи.

Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно норми ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах у справах №6-76цс14 від 02.07.2014 року, №6-837цс15 від 23.12.2015 року, визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу.

Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснив - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплат належних при звільненні сум є похідними від вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі в цій частині позов також задоволенню не підлягає.

В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» суд зазначив, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Згідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову підстави стягувати з відповідача на користь позивача судові витрати відсутні.

Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Керуючись статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 223, 259, 263-265, 268, 272 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати, - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду виготовлено 03.02.2021 року.

Суддя: