ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/244/21 Справа № 215/2316/19 Суддя у 1-й інстанції - Коноваленко М. І. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Виконавчий комітет Тернівської районної у місті ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Прокуратури Дніпропетровської області на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2019 року, яке постановлено суддею Коноваленко М.І. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення суду складено 20 травня 2019 року -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради про визнання членом сім`ї наймача та визнання права користування житловим приміщенням, який в подальшому уточнила.

В обґрунтування уточненої позовної заяви зазначено, що ОСОБА_2 є наймачем квартири АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. На момент його смерті в зазначеній квартирі був зареєстрований та проживав його племінник ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач ОСОБА_1 постійно проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю, вони мали спільний бюджет, який витрачали на вирішення різних побутових проблем, сплату комунальних послуг, придбання продуктів харчування та предметів першої необхідності. Після смерті ОСОБА_3 позивач і надалі залишилась проживати в квартирі АДРЕСА_1 , доглядати за житлом, сплачувати комунальні послуги, робити поточні ремонтні роботи.

На теперішній час у позивача ОСОБА_1 виникла необхідність в переоформленні з ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , на себе особистого рахунку та переукладення договорів з постачальниками комунальних послуг, але без реєстрації у вказаній квартирі вона позбавлена можливості це зробити.

Тому просила суд визнати її членом сім`ї наймача ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати за позивачем право користування квартирою АДРЕСА_1 та переоформити на неї особовий рахунок.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , членом сім`ї ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право користування квартирою АДРЕСА_1 і та переоформлено на неї особовий рахунок.

В апеляційній скарзі Прокуратура Дніпропетровської області, діючи в інтересах держави в особі Криворізької міської ради, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

На думку апелянта судом першої інстанції не враховано, що позивачем не доведено факту набуття права користування спірним жилим приміщенням, вселення до спільного житлового приміщення саме на умовах постійного проживання однією сім`єю з наймачем ОСОБА_3 та судове рішення фактично обмежує державу в особі органу місцевого самоврядування Криворізької міської ради Дніпропетровської області в праві на комунальне майно, не залучивши її до участі у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області відповідач Виконавчий комітет Тернівської районної у місті ради просить рішення суду залишити без змін, як обґрунтоване та законне, а апеляційну скаргу прокуратури - без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 , будучи завчасно належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, про причину неявки в судове засідання повторно в телефонному режимі повідомила про знаходження її у лікарні.

Відповідно до статті 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові ВС від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.

Як вбачається з матеріалів справи, розгляд даної цивільної справи в суді апеляційної інстанції відкладався 06 жовтня 2020 року у зв`язку з відсутністю позивача ОСОБА_1 , та 02 грудня 2020 року розгляд справи відкладався у зв`язку з відсутністю позивача ОСОБА_1 ,

В той же час колегія суддів звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 Цивільного процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Колегія суддів наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, що передбачено статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України.

Ураховуючи неодноразові відкладення судових засідань у зв`язку з неявкою позивача та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, представника прокуратури Дніпропетровської області Волкогон Т.В. в режимі відеоконференції, яка просила задовольнити апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, згідно виписки з протоколу №15 від 06 грудня 2012 року засідання громадської комісії по житловим питанням Виконкому Тернівської районної у місті ради переоформлено договір найму на ОСОБА_2 на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 7).

Відповідно до свідоцтва про смерть, актовий запис №149 виданого 30 січня 2018 року, виданого Тернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 помер (а.с. 10).

Згідно довідки відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради від 23 лютого 2018 року, ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 7).

Відповідно до свідоцтва про смерть, актовий запис №808 виданого 05 липня 2018 року, виданого Тернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер (а.с. 15).

Задовольняючи позовні вимоги про визнання членом сім`ї наймача та визнання права користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт набуття права користування спірним жилим приміщенням, вселення до спільного житлового приміщення саме на умовах постійного проживання однією сім`єю з наймачем, ведення спільного господарства.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - ЖЕО (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Частиною 2 вказаної вище статті передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ч. 1 ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 ЖК України, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

За положеннями ч. 1 ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у Постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України).

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки, відповідно до вимог закону, вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем, відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 була постійним місцем проживання позивача з наймачем ОСОБА_3 , ведення спільного господарства з ним, тривалості часу їх проживання та факту набуття права користування спірним жилим приміщенням позивача з наймачем.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, згідно виписки з протоколу №15 від 06 грудня 2012 року засідання громадської комісії по житловим питанням Виконкому Тернівської районної у місті ради переоформлено договір найму на ОСОБА_2 на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 7).

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 помер (а.с. 10).

Згідно довідки відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради від 23 лютого 2018 року ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 7).

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер (а.с. 15).

При цьому колегія суддів не бере до уваги товарний чек №173 від 30 червня 2018 року про витрати на поховання ОСОБА_3 , оскільки він не підтверджує факту постійного проживання позивача у спірній квартирі, як члена сім`ї наймача та її реєстрації у спірній квартирі та будь - яких доказів на підтвердження її постійного проживання у спірній квартирі з наймачем позивачем не надано.

Отже, встановивши, що в порушення вимог 12, 81 ЦПК України позивачем по справі не надано жодних доказів на підтвердження проживання позивача у спірній квартирі, як члена сім`ї наймача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про існування правових підстав для задоволення позову. У зв`язку з чим, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

Згідно ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї та не має процесуально7го права на залучення належного відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно платіжного доручення №1423 від 11 червня 2020 року Прокуратурою Дніпропетровської області сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги 1 152,60 грн., (а.с.78), який відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з позивача на користь Прокуратури Дніпропетровської області, оскільки рішення суду ухвалено на їх користь.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, згідно п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення по справі про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 376, 381,382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Прокуратури Дніпропетровської області задовольнити.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2019 року скасувати та постановити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради про визнання членом сім`ї наймача та визнання права користування житловим приміщенням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Дніпропетровської області судові витрати у сумі 1 152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні 60 (шістдесят) копійок за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 січня 2021 року.

Головуючий:

Судді: