Справа № 723/2956/19
Провадження № 2/723/212/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2021 року м.Сторожинець

Сторожинецький районний суд,

Чернівецької області

в складі: головуючого судді Пташник А.М.

за участю секретаря Полішенко С.П.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сторожинець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору куплі-продажу нерухомого майна дійсним.

встановив:

Позивач звернувся в суд з позовом про визнання договору куплі-продажу нерухомого майна дійсним, зазначив, що 08 травня 2019 року Сторожинецьким районним судом було ухвалено рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , та визнано недійсним договір купівлі-продажу від 04.04.2014 року, зареєстрований в реєстрі за № 372, магазину, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , який був укладений ОСОБА_1 , який діяв на підставі довіреності виданої Романюком І..І. та покупцем по договору ОСОБА_4 . Позивач зазначає, що він у 2006 році фактично придбав спірний магазин у покійного батька відповідача - ОСОБА_5 за 6000,00 євро. Договір купівлі-продажу у письмовому вигляді на магазин не оформлявся, оскільки у ОСОБА_5 не було всіх необхідних документів на магазин та він перебував у процесі будівництва.

Вважає, що він та ОСОБА_5 виконали умови договору купівлі - продажу магазину, укладеної в усній формі, оскільки позивач передав продавцю - ОСОБА_5 кошти в обумовленому розмірі, а продавець - ОСОБА_5 передав покупцю ключі від приміщення. Згодом позивач поїхав до Італії на роботу. Повернувшись у 2011 році, отримав від ОСОБА_5 генеральну довіреність. Позивач подав у відповідні органи всі необхідні документи для реєстрації права власності на магазин, та згодом оформив за ОСОБА_5 право власності на магазин, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , оскільки всі попередні документи та адміністративні дозволи видавались на ім`я ОСОБА_5 .

Після того, як магазин був добудований і зданий в експлуатацію, позивач здав його в оренду ОСОБА_4 , і знову поїхав в Італію на роботу.

По приїзду з Італії з дружиною вирішили запропонувати орендарю придбати приміщення спірного магазину. Позивач пропонував ОСОБА_5 укласти у нотаріуса договір купівлі продажу магазину між ними для подальшого продажу магазину ОСОБА_4 , проте цього так і не зробили, оскільки такі дії потягнули б за собою додаткові, досить значні витрати на переоформлення.

Враховуючи те, що у позивача на руках була генеральна довіреність, і він був фактичним власником магазину, вирішив укласти договір купівлі-продажу з ОСОБА_4 від імені ОСОБА_5

04.04.2014 року між позивачем, як представником ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу магазину, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , який згодом був визнаний недійсним рішенням суду.

Позивач вважає, що угода купівлі - продажу магазину, яка укладена в усній формі між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 була виконана сторонами у повному обсязі, проте через об`єктивні причини, а саме - відсутність правовстановлюючих документів та документів про готовність об`єкту для експлуатації, не була оформлена належним чином.

Просить визнати дійсним договір купівлі - продажу нежитлового приміщення магазину, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , який був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені вище, просять їх задоволити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду відзив, в якому позовні вимоги не визнав повністю, зазначив, що твердження позивача, які викладені в позовній заяві не відповідають дійсності, договір купівлі - продажу нерухомого майна не може бути визнаний дійсним, оскільки на момент його вчинення відповідно до чинного законодавства повязувався з державною реєстрацією, яка не відбулася. Просить відмовити в задоволенні позову.

Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наданих матеріалів.

Свідок ОСОБА_6 суду показала, що у 2003 році відкрила підприємницьку діяльність. Здійснювала торгівлю не подалік з приміщенням, яке належало ОСОБА_5 .. Дане приміщення будувалося, а пізніше їй стало відомо, що ОСОБА_5 продав у 2006 -2007 роках дане приміщення за сім тисяч доларів, ніби-то власником став ОСОБА_1 З 2008 року вона перейшла в інше місце.

Свідок ОСОБА_8 суду показав, що його сестра та її чоловік ОСОБА_1 придбали у 2006 році магазин, який належав ОСОБА_5 . Знає, що на той час у ОСОБА_1 було доручення. Він допомагав робити ремонт та добудовувати магазин, оскільки його сестра та чоловік ( ОСОБА_1 ) знаходились за кордоном.

Свідок ОСОБА_11 суду показала, що у 2006 році вони з покійним чоловіком орендували магазин у позивача ОСОБА_1 десь біля двох років. Не може нічого пояснити, оскільки орендою займався її чоловік.

Свідок ОСОБА_12 суду показав, що з 2002 року займався підприємницькою діяльністю. Підшукував купити гарне приміщенн. На базарі продавали недобудоване приміщення магазину. У 2010 році він орендував дане приміщення десь два - три роки. Розраховувався за оренду з ОСОБА_1 . Документів не бачив, договору оренди не укладали, бо думав, що ОСОБА_1 являється власником данного магазину.

Свідок ОСОБА_14 суду показав, що з 2002 - 2003 років займався підприємницькою діяльністю. Знав, що на території ринку продається будівля. Знав, що там проблем з документами, тому і не хотів купляти, не цікавився, хто купив.

Свідок ОСОБА_4 суду показала, що займається підприємницькою діялністю на речовому ринку. З 2008 року орендує частину магазину у ОСОБА_15 , а іншу частину магазину орендувала у ОСОБА_1 . Постійно те приміщення здавалося ОСОБА_1 з ним і розраховувалася вона за оренду приміщення. У 2014 році вона купила у ОСОБА_1 дане примщення. Ніяких документів на магазин вона не бучила, у нотаріуса Мартинчук Г.Є. надав доручення.

Свідок ОСОБА_17 в суді показав, що знав ОСОБА_5 , оскільки він працював разом з ним. Йому відомо, що у ОСОБА_5 було приміщення магазину на ринку біля моста. Чув, що у розмові ОСОБА_5 згадував, що здихався свого магазину на ринку, однак чи оформлялося доручення чи іншим чином було відчужене йому не відомо.

Дослідженими доказами судом встановлено, що 08 травня 2019 року Сторожинецьким районним судом було ухвалено рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договір купівлі-продажу від 04.04.2014 року, зареєстрований в реєстрі за № 372, магазину, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , який був укладений ОСОБА_1 , який діяв на підставі довіреності виданої Романюком І..І. та покупцем по договору ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 зазначає, що рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 08 травня 2019 року по справі № 723/2462/17 встановлено, що в 2006 році ОСОБА_1 фактично придбав спірний магазин у батька відповідача ОСОБА_5 за 6000 євро.

Однак твердження позивача не знайшли свого підтвердження, з рішення Сторожинецького районного суду від 08 травня 2019 року по справі № 723/2462/17 вбачається, що такі факти суд не встановлював.

У відповідності до статті 657 ЦК України (у редакції, чинній станом на 2006 рік) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

За правилами зазначеної статті визнання дійсним договору можливе лише при відсутності передбачених законом обмежень для його укладення та в разі наявності письмових доказів про узгодження сторонами усіх істотних умов договору, а також повного чи часткового виконання договору; при цьому повинно мати місце ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення договору.

Пленум Верховного Суду України в пункті 13 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Таким чином, в даному випадку договір купівлі-продажу нерухомого майна за будь-яких обставин не може бути визнаний дійсним, оскільки момент його вчинення відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язувався з державною реєстрацією, яка не відбулась.

Суду також не надані належні та допустимі письмові докази, які б підтверджували факти, що: ОСОБА_1 та ОСОБА_5 домовилися щодо усіх істотних умов договору, відбулось повне або часткове виконання договору, ОСОБА_5 ухилявся від його нотаріального посвідчення.

На думку суду, сама по собі довіреність на розпорядження певним майном не свідчить про укладення договору купівлі-продажу магазину, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . На що звертає увагу Верховний Суд України у своїй ухвалі від 02 червня 2010 року по справі № 6-29515св09. Крім того, укладення спірного договору відбулося через два дні після смерті ОСОБА_5 - попереднього власника, а відтак особа, яка діяла від імені власника, не мала права відчужувати вказане у договрі майно.

Що стосується показів свідків в судовому засіданні, то жоден з свідків не підтвердив того факту, що відбулося повне або часткове виконання договору та ОСОБА_5 ухилявся від нотаріального посвідчення договору, тому суд посилається на постанову Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», що зі змісту абзацу другого частини першої статгі 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину.

У відповідності до вимог ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статей 78, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження свого позову. В матеріалах даного провадження відсутні будь-які належні та допустимі докази з боку позивача, що підтверджували би його позовні вимоги та судом не здобуто таких доказів в судовому процесі, тобто встановлених джерел інформації, що має значення для справи, а доводи позивача лише грунтуються на припущеннях, у зв`язку з чим не заслуговують на увагу.

Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до висновку, що позов про визнання дійсним договору купівлі - продажу нежитлового приміщення - магазину не підлягає задоволенню.

Враховуючи обставини справи, на підставі ст.ст. 210, 218, 220, 640, 657, 937, 949 ЦК України, керуючись ст. ст. 4, 81, 83, 141, 223, 247, 263-265, 273, 353 ЦПК України, суд,-

РІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору куплі-продажу нерухомого майна дійсним - відмовити.

Повний тест судового рішення виготовлено 04 червня 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, до Чернівецького Апеляційного суду через Сторожинецький районний суд Чернівецької області.

Суддя Сторожинецького районного суду Пташник А.М.