Справа №522/6900/20
Провадження №2/522/4774/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Кісліної В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом Одеської міської ради (м.Одеса, пл. Думська, 1) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про визнання спадщини відумерлої, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Одеська міська рада звернулась до суду з позовом до відповідачів у якому просила, визнати спадщину після смерті ОСОБА_3 , що складається з однокімнатної квартири загальною площею - 25,8 кв.м., житловою площею - 16,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , відумерлою; визнати за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради право власності на однокімнатну квартиру загальною площею -25,8 кв.м., житловою площею - 16,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , а також стягнути судові витрати.

Представник позивача подав заяву про проведення судового процесу згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Відповідачі у судове засідання не з`явились, надав заяви про слухання справи в їх відсутність.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, приймаючи до уваги письмові заяви сторін, суд приходить до висновку про те, що позовну заяву необхідно задовольнити, виходячи із наступного.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , про що 25 листопада 2011 року реєстратором Другого Малиновського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 2814 та видано свідоцтво про смерть, серія НОМЕР_1 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, що складається з однокімнатної квартири загальною площею - 25,8 кв.м., житловою площею -16,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , що належала спадкодавцю на праві власності.

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 з 14.09.1946 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з заповітом від 14.05.1993 року, посвідченим Шостою одеською державною нотаріальною конторою та зареєстрованим у реєстрі за № 1-4603, ОСОБА_3 зробила розпорядження, яким заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_3 - ОСОБА_4 .

Згідно зі свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 , ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 62 рої актів про смерть 07.06.2004 року зроблений відповідний запис № 5448.

Згідно з Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 19.12.2011 року № 29124727 станом на 19.12.2011 року спадкова справа до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 не заводилась.

Згідно з Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 19.12.2011 року № 29124753 та заявою ОСОБА_1 № 1900 від 19.12.2011 Шостою одеською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 762/2011 (номер у спадковому реєстрі 52197069) до майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З матеріалів спадкової справи № 762/2011 (номер у спадковому реєстрі 52197069) вбачається, що 23.03.2018 року до Шостої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_2 .

25.02.2020 року Приморським районним судом м. Одеси у справі № 522/15762/19 за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини ухвалено рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Положення ст. 1277 Цивільного кодексу України визначають, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Відповідно до ст. 278 Цивільного процесуального кодексу України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.

Частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно ч. 1 ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, територіальна громада міста Одеси є правонаступником відумерлого майна, яке на час відкриття спадщини знаходилось на території міста Одеси, при цьому на Одеську міську раду законодавством покладено обов`язок у судовому порядку визнання цієї спадщини відумерлою при наявності умов і підстав, зазначених у ст. 1277 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста -самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» одним із основних принципів місцевого самоврядування в Україні є судовий захист прав місцевого самоврядування.

Статтею 55 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; старосту; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають, в тому числі, із договорів та інших правочинів. Іпотечний договір укладений як забезпечення виконання основного зобов`язання - кредитного договору. Комплекс правовідносин між сторонами виникає із основного зобов`язання та його забезпечення. За умови порушення основного зобов`язання і у випадках, передбачених кредитним договором, у іпотекодержателя виникає право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ст.ст. 12, 13 ЦК України). Таким чином, позивач обрав спосіб захисту порушеного права саме визнання права власності на предмет іпотеки та, обґрунтовуючи правові підстави позову шляхом такого визнання, користуючись своїм правом вибору.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 258-259, 263-268, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Одеської міської ради (м.Одеса, пл. Думська, 1) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про визнання спадщини відумерлої, визнання права власності - задовольнити.

Визнати спадщину після смерті ОСОБА_3 , що складається з однокімнатної квартири загальною площею - 25,8 кв.м., житловою площею - 16,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , відумерлою.

Визнати за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради право власності на однокімнатну квартиру загальною площею -25,8 кв.м., житловою площею - 16,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) на користь Одеської міської ради (м. Одеса, пл. Думська, 1, ) судовий збір у розмірі 2102,00 грн. (дві тисячі сто дві) гривні.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя:

19.05.2021