ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року Фастівський міськрайонний суд Київської області

в складі

головуючого судді: Осаулової Н.А.,

за участю секретаря: Слюсар Я.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Фастів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Фастівський районний відділ Державної міграційної служби України про виселення, -

в с т а н о в и в:

В червні 2020 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просила виселити ОСОБА_3 із будинку АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 14.10.2003 року позивач є власником 7/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . За її добровільною згодою, було надано дозвіл на постійне проживання та постійну реєстрацію місця проживання відповідачки та її доньки ОСОБА_5 у даному житловому будинку, оскільки ОСОБА_3 була дружиною її сина, а ОСОБА_5 є його донькою. Позивач вказує, що її син з відповідачкою розлучився, однак остання продовжує проживати в її будинку, чим створює перешкоди у користуванні власністю, а саме унеможливлює здійснити продаж частини будинку. Оскільки відповідач в добровільному порядку не бажає виселитися з належної їй частини житлового будинку, вона змушена звернутися до суду з вказаним позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 та п. 4 ч. 2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами позовного провадження, яке включає в себе загальне та спрощене провадження.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання.

16.10.2020 року ОСОБА_3 подала відзив (заперечення) на позовну заяву, в якому зазначила, що у вказаному будинку вона з донькою проживають та зареєстровані на законних підставах, а саме за нотаріальною згодою позивачки. Вказує, що даний житловий будинок вони утримують в належному стані, проводять ремонт, сплачують комунальні послуги, так як іншого житла в них з донькою не має. Жодним чином не перешкоджають позивачці в користуванні будинком, однак вона практично не виявляє такого бажання, оскільки проживає в Італії. Позивач у 2014 році вже зверталася до суду з позовом про виселення її та ОСОБА_5 з вказаного житлового будинку, однак ОСОБА_1 було відмовлено в позові. Вважає позов безпідставним, просила відмовити у його задоволені.

04.11.2020 року представником позивача ОСОБА_2 було подано відповідь на відзив, в якому останній просив задовольнити позовну заяву повністю та виселити відповідачку із спірного будинку.

Позивач та її представник в судовому засіданні в режимі відеоконференції, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів програмного забезпечення «Easycom», вимоги заяви від 09.06.2020 р. підтримали та просили суд позов задовольнити з викладених у ньому підстав, оскільки позивачка не може розпоряджатись належним їй будинком, а тому є підстави для виселення відповідачки згідно ст.ст. 383, 386, 391 ЦК України.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, оскільки на даний час це єдине місце проживання її та її доньки. Жодних доказів перешкод в користуванні частиною будинку відповідач не чинить та не забороняє приходити позивачу до будинку.

Представник третьої особи до суду не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність.

Суд, розглянувши та оцінивши подані надані докази по справі, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування частини житлового будинку від 14.10.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори Савчук Т.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 2046, позивач прийняла у дар 7/10 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 8-9).

Позивач є єдиним власником вказаного нерухомого майна, що підтверджується відповідним Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.07.2020 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За умовами ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується сторонами, відповідно до заяви позивача від 16.10.2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 отримали згоду ОСОБА_1 на постійне місце проживання та постійну реєстрацію на належній позивачу житловій площі, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 161).

Станом на даний час відповідачка зареєстрована за вказаною адресою (а.с.55).

Вказані обставини не заперечується представником відповідача в суді та на них власне ґрунтуються позовні вимоги ОСОБА_1 , оскільки за її доводами своїм проживанням у належній їй частині будинку відповідач порушує її право на користування та розпорядження ним, перешкоджає їй у цьому із посиланням на необхідність задоволення позову у відповідності до вимог матеріального права за ст.ст. 383, 386, 391, ЦК України.

Крім того, статтею 12 ЦК України передбачено, що особа вільно на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права.

За змістом ст. 43, 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета та підстав позову.

За умовами ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно вимог ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За умовами п. п. 33, 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014, № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити, зокрема з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

До цього часу відповідач у спірній квартирі зареєстрований та користується нею у встановленому законом порядку та не визнаний таким, що втратив право користування.

Статтею 47 Конституції України передбачено право кожного на житло і закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Підстава позову - обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які в сукупності дають право особі звернутися до суду з вимогами до відповідача.

Як на підставу позову позивач посилається на вимоги ст. ст. 383, 386, 391 ЦК України.

Між тим, вказані вимоги цих статей не передбачають можливість виселення особи з займаного нею житлового приміщення, а за ст. ст. 156, 157 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Членів сім`ї власника може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України, але таких позовних вимог у цій справі не заявлено.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Між тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що відповідач перешкоджає користуватись позивачу його майном, змінив замки та не допускає у будинок, порушує правила співжиття та псує майно, що робить неможливим для інших проживання із нею в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Більше того, з часу придбання спірного будинку позивач не проживала в ньому, а надала дозвіл на проживання свого сина ОСОБА_7 із сім`єю: дружиною ОСОБА_3 та донькою ОСОБА_8 , які на даний час проживають там, так як іншого житла не мають.

За умовами ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Враховуючи те, що відповідач є законним наймачем будинку АДРЕСА_1 , а наведені підстави у позові не є підставами для виселення відповідачки, беручи до уваги те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які вона посилається, підстав для задоволення позовних вимог про виселення з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, суд не вбачає.

Враховуючи норми ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покласти на позивача.

Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст. 41, 47 Конституції України, 12, 316, 317, 321, 386, 391 ЦК України, ст. ст. 9, 116, 150, 156, 157 ЖК УРСР, ст. ст. 4, 10, 13, 80, 81, 89, 141, 258, 259, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Фастівський районний відділ Державної міграційної служби України про виселення - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт номер НОМЕР_2 виданий 17 червня 2020 року органом 5316, адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Фастівський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, адреса місця знаходження: вул. Київська, буд. 28, м. Фастів, Київська область.

Суддя Осаулова Н.А.

Повний текст виготовлено 04.06.2021 р.