Провадження № 4-с/522/29/21
УХВАЛА

02 лютого 2021 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Домусчі Л.В.,

При секретарі судового засідання Лисенко А.О.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали цивільної справи за скаргою ОСОБА_1 , на дії посадової особи, зацікавлена особа: начальник Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла скарга ОСОБА_1 , бездіяльність посадової особи, зацікавлена особа: начальник Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Згідно обґрунтування скарги, 23 вересня 2020 року представником ОСОБА_1 була подана скарга на бездіяльність державних виконавця Першого Приморського відділу ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). У клопотанні було зазначено про те, що на виконанні Першого Приморського відділу ДВС знаходились 4 виконавчі провадження: ВП 30230699, ВП 47118991, ВП 57278939 та ВП 50105870, провадження по яких завершено згідно з витягу з автоматизованої системи. Однак, арешт та заборона на майно ОСОБА_1 , які були накладені державними виконавцями, не знято згідно вимог чинного законодавства. Посилався на те, що всі виконавчі провадження були завершені до 06.10.2016 року, а тому всі дії державних виконавців регулювались ст. 47 та 49 Закону України «Про виконавче провадження».

20.09.2020 року представником заявника було отримано відповідь за підписом заступника начальника управління на вказану скаргу від 23.09.2020 року, згідно якої зазначено всі виконавчі провадження ВП 30230699, ВП 47118991, ВП 57278939 та ВП 50105870, на підставі яких було прийнято заходи забезпечення арешт майна ОСОБА_1 закінчено відповідно 06.04.2012 року, 02.03.2016 року, 24.06.2016 року та всі виконавчі провадження знищено у зв`язку з закінченням строків зберігання.

Заявник посилався на те, що, оскільки державними виконавцями на виконання вимог ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції до 06.10.2016 року) не було своєчасно вирішено питання про зняття обтяжень з його майна, вважає, що Південне міжрегіональне управління міністерства юстиції (м. Одеса) в особі керівника, на ім`я якого подавалась скарга, зобов`язаний був вчинити дії з відновлення прав та інтересів ОСОБА_1 у рамках завершених проваджень.

За викладеного просив:

- визнати протиправними дії начальника Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не задоволення скарги представника ОСОБА_1 від 23.09.2020 року вхід. №Д-1552-10;

- скасувати реєстраційний номер обтяження: 127338870 від 13.07.2012 року та 9123742 від 06.10.2009 року (рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень : індексний номер 20823306 від 21.04.2015 року; індексний номер 3977080 від 15.07.2013 року; індексний номер 43376703 від 05.10.2018 року та індексний номер 30143845 від 21.06.2016 року).

Матеріали скарги суддя отримала 17.11.2020р.. З 23.11.2020 року по 04.12.2020 року суддя перебувала на лікарняному, 10.12.2020 р. - перебувала у відпустці.

Ухвалою суду від 11.12.2020 року вирішено питання про відкриття провадження у справі.

Через неявку сторін розгляд справи 21.12.2020 року був відкладений.

Від представника зацікавленої особи 06.01.2021 року та 12.01.2021 року надійшли письмові пояснення, згідно яких зазначили, що згідно бази даних АСВП у Першому Приморському відділі ДВС ОМУЮ перебувало виконавче провадження в АСВП № 30230699 за виконавчим листом №2-7444/09, виданим 31.07.2009 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» коштів у розмірі 916 794, 24 грн., яке завершене 06.04.2012 року на підставі п. 10 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Також у відділі перебувало виконавче провадження АСВП №47118991 (яке згодом було перереєстроване під номер 49480573) за вищевказаним виконавчим листом, яке завершено було 02.03.2016 року на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону. Також зазначав, що в Суворовському відділі ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області перебувало виконавче провадження в АСВП №50105870 за виконавчим листом №523/11990/14-ц, виданим 16.07.2015 року Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення коштів з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» у розмірі 408 598,93 грн., яке завершено 24.06.2016 року на підставі п. 2 ч.1 ст. 47 Закону.

Посилались на те, що повернення виконавчого документу стягувачу згідно п.2,4 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» у попередній редакції не передбачено було зняття арешту з майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання рішень. Отже, вважають, що на момент перебування на виконанні виконавчі дії проведені у повній відповідності до вимог закону, а тому відсутні підстави для скасування арешту. Крім того, у рамках вказаного виконавчого провадження АСВП №50105870 було внесено постанову про стягнення виконавчого збору, який боржником не оплачено. Також, посилались на те, що питання про зняття арешту з майна повинно вирішуватися в позовному провадженні. За викладеного, вважають, що 07.10.2002 року представнику скаржнику було надано вичерпну відповідь на його скаргу та протиправності дій Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в даному випадку не вбачається. За викладеного, просили відмовити у задоволенні скарги.

У судове засідання 26.01.2021 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. У матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 , згідно якої просив справу розглядати за його відсутності.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Урахуванням положень ст. 268 ЦПК України, а також того, що суддя 01.02.2021 року перебувала у відпустці, датою складення ухвали є 02.02.2021 року.

Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно матеріалів справи, у Першому Приморському відділі ДВС ОМУЮ перебувало виконавче провадження в АСВП № 30230699 за виконавчим листом №2-7444/09, виданим 31.07.2009 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» коштів у розмірі 916 794, 24 грн., яке завершене 06.04.2012 року на підставі п. 10 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби).

У Першому Приморському відділі ДВС ОМУЮ перебувало виконавче провадження АСВП №47118991 (яке згодом було перереєстроване під номер 49480573) за вищевказаним виконавчим листом, яке завершено було 02.03.2016 року на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними).

Також, у Суворовському відділі ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області перебувало виконавче провадження в АСВП №50105870 за виконавчим листом №523/11990/14-ц, виданим 16.07.2015 року Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення коштів з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» у розмірі 408 598,93 грн., яке завершено 24.06.2016 року на підставі п. 2 ч.1 ст. 47 Закону (в редакції до 06.10.2016) (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними).

Згідно інформації з державного реєстру нерухомості, у рамках вказаних виконавчих проваджень державними виконавцями були накладені арешти на майно боржника ОСОБА_1 та оголошено заборону його відчуження.

Також, суд вбачає, що 23 вересня 2020 року представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до начальника Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), згідно якої посилався на те, що всі виконавчі провадження відносно боржника ОСОБА_1 завершено, проте арешт та заборони на майно ОСОБА_1 , які було накладено виконавцями, не знято відповідно до норм законодавства. Представника заявника просив визнати протиправною бездіяльність державних виконавців Першого Приморського відділу ДВС, приватного виконавця Хлєбникова О.І. та інших щодо невиконання вимог положень ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у рамках виконавчих проваджень: ВП 30230699, ВП 47118991, ВП 57278939 та ВП 50105870. Також, просив скасувати арешти майна ОСОБА_1 , про що внести відповідні відомості до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

На звернення представника заявника заступником начальника управління начальником управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Дмитром Гумуржи 07.10.2020 року було надано відповідь, згідно якої повідомлено, що виконавчі провадження ВП 30230699, ВП 47118991, ВП 50105870 завершені на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Останні знищені у зв`язку з закінченням трирічного строку зберігання. У зв`язку з чим, на теперішній час у відділу відсутні документи щодо підстав накладення відповідних арештів. Роз`яснено право на звернення до суду з питань звільнення майна з-під арешту.

Вирішуючи дану справу суд виходить із наступного.

Відповідно до вимог ст. 446 ЦПК, розділу VI ЦПК України, процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

За вимогами розділу VIІ ЦПК, щодо судового контролю за виконанням судових рішень, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Між сторонами склались правовідносини які регулюються в першу чергу спеціальним Законом - Законом України «Про виконавче провадження» в редакції до 06.10.2016 року (в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 наведеного Закону виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо, зокрема, у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

За приписами ч. 5 ст. 47 наведеного Закону, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Відповідно до ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у передбачених ч. 1 цієї статті випадках. При цьому, даною нормою не передбачено такого випадку закінчення виконавчого провадження, якщо виконавчий лист повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю майна у боржника.

Згідно з частинами першою та другою статті 50 наведеного Закону, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

У відповідності до частин третьої - п`ятої статті 60 Закону України "Про викоанвче провадження" з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

Крім того, згідно з підпунктом 4.11.1 пункту 4.11 Інструкції про проведення виконавчих дій, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України 15.12.1999 № 74/5 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15.12.1999 за № 865/4158 (в редакції станом на час винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві) виконавчий документ, який прийнятий державним виконавцем до виконання, і за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві, зокрема якщо в боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Аналіз наведених положень приводить до висновку, що у разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження не є закінченим. До того ж, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, державному виконавцю і не надано право на зняття арешту з майна боржника,

Таким чином, у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені ч. 2 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" (зняття арешту, накладеного на майно боржника).

Відповідна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 26.01.2021 року у справі №369/3757/20.

Отже, проаналізувавши аргументи заявника та норми Закону України «Про виконавче провадження», суд вважає, що позиція заявника не ґрунтується на Законі.

На думку суду, у зв`язку з відсутністю майна у боржника державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, але законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу з цих підстав, який має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано і боржником за яким є саме заявник у цій справі.

Тому, суд вважає, що органи державної виконавчої служби діяли правомірно, не знявши арешт з майна боржника при поверненні виконавчого документу стягувачу, в знятті з цих підстав арешту з майна.

Заявником не підтверджено погашення боргу перед стягувачем, після початку примусового стягнення та останнього повернення виконавчого документу стягувачу. Також не надано доказів про сплату встановленого виконавчого збору за виконавчим провадженням.

Також, матеріали заяви не містять будь-яких відомостей щодо виконавчого провадження №57278939, яке перебувало на виконанні приватного виконавця Хлєбнікова О.В..

При цьому суд зазначає, що ніщо не перешкоджає боржнику добровільно виконати рішення суду, що є його обов`язком згідно з вимогами ст. 129 Конституції та ст. 14 ЦПК України, після чого арешт з майна може бути знято відповідно до закону.

За викладеного, суд вважає, що право заявника як сторони виконавчого провадження не є порушеним, тому що зацікавлена особа діяла у межах своїх повноважень і враховуючи викладені обставини не має підстав для зняття арешту з майна боржника при несплаті виконавчого збору, навіть при фактичному виконання в повному обсязі рішення,що зазначено в ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає наслідки завершення виконавчого провадження.

За викладеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість скарги ОСОБА_1 та відсутність підстав для визнання протиправними дій начальника Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не задоволення скарги представника ОСОБА_1 від 23.09.2020 року вхід. №Д-1552-10 та скасування відповідних арештів.

Керуючись ст.ст.1, 47, 49, 50, 60, 74 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 06.10.2016 року), ст.ст.2, 4, 10-12, 43, 48, 76, 81, 89, 247, 258, 259, 260, 263, 268, 447, 450-451 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 , на дії посадової особи, зацікавлена особа: начальник Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Повний текст ухвали складено 02.02.2021 року.

Суддя Л.В. Домусчі