КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 року місто Київ

Справа 761/8457/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9084/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Кравець В.А.

секретар судового засідання Міщенко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року (у складі судді Пономаренко Н.В., повний текст рішення складено 01 квітня 2021 року)

в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,-

ВСТАНОВИВ

У березні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , згідно з яким, враховуючи нову редакцію позовної заяви від 30.04.2020 року, просили: стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у відшкодування завданої матеріальної шкоди грошові кошти в сумі 100 000 грн. 00 коп. у рівних частках на користь кожного, тобто 50 000 грн. 00 коп. на користь ОСОБА_1 та 50 000 грн. 00 коп. на користь ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у відшкодування завданої моральної шкоди грошові кошти в сумі 300 000 грн. 00 коп. в рівних частинах на кожного, тобто 150 000 грн. 00 коп. на користь ОСОБА_1 та 150 000 грн. 00 коп. на користь ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3 000 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 19.03.2017 року приблизно о 22 год. 00 хв. ОСОБА_3 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем "Фіат-Скудо", державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині проспекту Перемоги у м. Києві зі сторони станції метро "Нивки" в напрямку станції метро "Берестейська" зі швидкістю 63-81 км/год., яка перевищувала максимально допустиму швидкість на даній ділянці (60 км/год.), допустив порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 п.п. "б", 2.9 п.п. "а", 11.4, 12.1 та 12.9 пп."б" Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, в результаті чого втратив керування над автомобілем "Фіат", внаслідок чого виїхав на бардюрний камінь з подальшим виїздом на смуги зустрічного руху, де напроти будинку № 82 по пр-ту Перемоги у м. Києві скоїв зіткнення з автомобілем марки "Опель-Аскона", державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія - потерпілого ОСОБА_4 , та автомобілем марки "Рено-Кенгу", державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_5 .

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 16.03.2018 року у справі № 761/24824/17, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30.05.2018 року, ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Водночас, позивачі вказують, що внаслідок вчинення відповідачем кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України, їм було завдано матеріальну та моральну шкоду, яка полягає в наступному.

Так, позивачі зазначають, що внаслідок вищезазначеної ДТП їх син - ОСОБА_5 загинув і станом на день звернення до суду з цим позовом СК "Омега" відшкодувала їм шкоду, завдану пошкодженням автомобіля "Рено-Кенгу", державний номерний знак НОМЕР_3 , у розмірі 100 000 грн. 00 коп., матеріальну допомогу на поховання загиблого ОСОБА_5 і на встановлення пам`ятника останньому у розмірі 38 400 грн. 00 коп., та у відшкодування моральної шкоди 38 400 грн. 00 коп.

Крім того, засудженим ОСОБА_3 було відшкодовано моральну шкоду позивачам у розмірі 38 400 грн. 00 коп.

Разом з тим, на думку позивачів, ОСОБА_3 має також їм відшкодувати вартість автомобіля "Рено-Кенгу", державний номерний знак НОМЕР_3 , який відновленню чи ремонту не підлягає, у розмірі 138 767 грн. 77 коп., що підтверджується Звітом № 5987 від 16.07.2017 року.

Крім того, вчинення відповідачем протиправних дій також призвело до душевних страждань позивачів, які вони пов`язують з особистими переживаннями, спричиненими, перш за все, через смерть сина.

У зв`язку з зазначеним, а також враховуючи те, що вищенаведені обставини призвели до порушення їх нормальних життєвих зв`язків, розмір завданої моральної шкоди оцінений позивачами на суму 300 000 грн. 00 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 19383,89 грн. у відшкодування завданої матеріальної шкоди та 50000,00 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди.

Стягнутоз ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 19383,89 грн. у відшкодування завданої матеріальної шкоди та 50000,00 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 1387,77 грн..

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 15 квітня 2021 року звернулись з апеляційною скаргою, в якій просили суд рішення змінити, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, грошові кошти в сумі 50000,00 грн.;

стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, грошові кошти в сумі 50000,00 грн.;

стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, грошові кошти в сумі 150000,00 грн.;

стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, грошові кошти в сумі 150000,00 грн.;

стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та на користь ОСОБА_2 солідарно витрати на професійну правничу допомогу у даній цивільній справі № 761/8457/20 в розмірі 13000,00 грн.;

повернути ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з державного бюджету судовий збір в розмірі 3000,00 грн. (три тисячі гривень 00 коп.), помилково сплачений за позовну заяву.

Вказують, що оскаржуване рішення є незаконним і необгрунтованим внаслідок неповноти встановлення судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, та неправильності встановлення судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки судом першої інстанції доказів, а також внаслідок неправильного визначення відповідно до встановлених судом першої інстанції обставин правовідносин.

Також скаржники наголошують на тому, що не погоджуються з висновком суду першої інстанції, про безпідставність посилань Позивачів на те, що страхова компанія при оцінці автомобіля зменшила суму дійсної вартості матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ марки "Renault Kango", на 32000,00 грн., що, на обґрунтовану думку Позивачів, було належним чином обґрунтованим останніми при судовому розгляді даної цивільної справи № 761/8457/20.

Крім того, скаржники посилаються на те, що суд в обґрунтування оскаржуваного рішення поклав в тому числі відомчий нормативний акт, що фактично втратив чинність ще у 2013 році.

Звертають увагу на те, що поза увагою суду першої інстанції в повному обсязі залишились такі підстави заявленого Позивачами розміру відшкодування моральної шкоди як „ведення Позивачами, як батьками загиблого внаслідок злочину ОСОБА_5 , довготривалого листування із Страховою компанією "Омега" щодо отримання відповідних грошових виплат від останньої", внаслідок чого „обом Позивачам було завдано значні моральні страждання, тобто моральна шкода, розмір якої у грошовому вираженні, як зазначено вище, Позивачі оцінюють в сумі 300000,00 грн

Вважають, що суд безпідставно відмовив у стягненні витрат на правову допомогу у розмірі 3000, 00 гривень, які були сплачені за виготовлення проекту відповіді на відзив на позовну заяву.

Також просять суд стягнути з Відповідача на користь Позивачів витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13000,00 грн. за подання апеляційної скарги та повернути випадково сплачену суму судового збору за подачу позовної заяви до Шевченківського районного суду м. Києва у розмір 3000, 00 гривень.

В строк визначений судом відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

ОСОБА_2 у судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримала та просили скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції - змінити.

ОСОБА_5 просив розглядати справу за його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Желепи О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, згідно ст. 56 КПК України потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушення шкоди в порядку, передбаченому законом.

У відповідності до ст. 128 КПК України, особа, яка пред`явила цивільний позову в кримінальному процесі, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

За змістом статей 22, 1166 ЦК України відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить завдання шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормами статті 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Тлумачення частин першої та другої статті 1166 ЦК України свідчить, що презумпція вини особи має бути спростована тільки за умови, якщо буде встановлено, що саме внаслідок дій або бездіяльності конкретної особи завдано шкоди. Такий висновок підтверджується використання словосполучення «особа, яка завдала шкоди».

Тому тільки за умови встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок; відповідач доводить відсутність протиправної поведінки та вини (Окрема думка судді Верховного Суду Крата В.І. від 06 березня 2019 року у справі №522/1781/16-ц).

Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди слід встановити наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), ступінь її вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

При цьому, встановлення прямого причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність є причиною, а збитки, яких зазнала потерпіла особа, - наслідком такої протиправної поведінки.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Так, особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.

Згідно з частиною другою статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вважав встанволеними такі обставини.

19.03.2017 року приблизно о 22 год. 00 хв. ОСОБА_3 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем "Фіат-Скудо", державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині проспекту Перемоги у м. Києві зі сторони станції метро "Нивки" в напрямку станції метро "Берестейська" зі швидкістю 63-81 км/год., яка перевищувала максимально допустиму швидкість на даній ділянці (60 км/год.), допустив порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 п.п. "б", 2.9 п.п. "а", 11.4, 12.1 та 12.9 пп."б" Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, в результаті чого втратив керування над автомобілем "Фіат", внаслідок чого виїхав на бардюрний камінь з подальшим виїздом на смуги зустрічного руху, де напроти будинку № 82 по пр-ту Перемоги у м. Києві скоїв зіткнення з автомобілем марки "Опель-Аскона", державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія - потерпілого ОСОБА_4 , та автомобілем марки "Рено-Кенгу", державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_5 .

Внаслідок вказаної ДТП ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим 20.03.2017 року Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 16.03.2018 року у справі № 761/24824/17, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30.05.2018 року, ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

У свою чергу, відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Також, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.7 своєї постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року за №14, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями ст. 212 ЦПК України.

Таким чином, вина відповідача у ДТП доказуванню не підлягає.

При цьому, як вбачається зі Звіту № 5987 від 16.07.2017 року, складеного СПД "Горобець Ю.М.", вартість матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ марки "Renault Kango", державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , станом на 21.04.2017 року складає 138 767 грн. 77 коп.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, на час вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки "Фіат-Скудо", державний номерний знак НОМЕР_1 , - ОСОБА_3 була застрахована у ПрАТ "АСК "Омега" на підставі Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності серії АЕ №9904934, яка здійснила позивачам - як батькам померлого у ДТП ОСОБА_5 виплату шкоди, завданою пошкодженням автомобіля у ДТП, у сумі 100 000 грн. 00 коп. в межах ліміту своєї відповідальності (100 000 грн. 00 коп. - за шкоду, заподіяну майну).

Вказані обставини не заперечувалися й самими позивачами у позовній заяві.

Звертаючись до суду з позовом та в подальшому надаючи розрахунок шкоди, позивачі, як на підставу для його задоволення в частині відшкодування матеріальної шкоди, посилалися на те, що розмір матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 100 000 грн. 00 коп. та складається з: 38 000 грн. 00 коп. - суми, яка не доплатила страхова компанія; 32 000 грн. 00 коп. - суми, яку страхова компанія при оцінці автомобіля не зазначила у звіті; 30 000 грн. 00 коп. - суми, яку сім`я позивачів не заробила за 10 місяців у зв`язку з втратою автомобіля.

Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 04.07.2018 року по справі №755/18006/15-ц, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (п. 36 Постанови).

При цьому, відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (п. 71 Постанови).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (п. 72 Постанови).

Оскільки розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, відповідач, як винна у ДТП особа, зобов`язана відшкодувати позивачам різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, яка становить 38 767 грн. 77 коп., тобто кожному з позивачів по 19 383 грн. 89 коп. (138 767 грн. 77 коп. - 100 000 грн. 00 коп.).

При цьому судом першої інстанції правильно не взято до уваги доводи позивача про те, що страхова компанія при оцінці автомобіля зменшила суму дійсної вартості матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ марки "Renault Kango", на 32 000 грн. 00 коп., адже на підтвердження вказаних обставин позивачами не надано жодного належного та допустимого доказу, зокрема іншого Звіту визначення вартості матеріального збитку. Враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Таким чином, для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

При цьому, під шкодою слід розуміти, зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Тобто, зменшення або втрата майна потерпілого тягне за собою виникнення майнової шкоди і відповідно майнова шкода, це зменшення або втрата (загибель) майнового блага, а тому відшкодування такої шкоди є видом цивільно-правової відповідальності. Шкода може відшкодовуватися у вигляді відшкодування збитків та відшкодування в натурі.

Відповідно до п.п. 1-2 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Судом надано вірну оцінку недоведеності вимог позивачів про стягнення упущеної вигоди в розмірі 30 000 грн., оскільки суду не були надані докази, які б достовірно доводили можливість отримання прибутку, саме в такому розмірі, в разі наявності непошкодженого автомобіля. В апеляційній скарзі не наведено доказів, які підтверджували таку упущену вигоду.

Задовольянючи частково вимоги про відшкодування моральної шкоди, районний суд виходив з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною другою статті 1168 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.>

Виходячи із загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто при вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду необхідно встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами.

Відповідно до пунктів 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відшкодування такої шкоди можливе лише якщо таке передбачене відповідним законом, що визначає порядок і умови її відшкодування. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом.

На підставі ч.1, ч.2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 ст.23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що в результаті ДТП ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим 20.03.2017 року Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві, що завдало позивачам моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях через передчасну трагічну смерть сина.

Враховуючи, що позивачу була завдана моральна шкода, зважаючи на конкретні обставини справи, поведінку відповідача, який в добровільному порядку частково відшкодовував в тому числі і моральну шкоду в межах своїх фінансових можливостей, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд першої інстанції дійшов висновку про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 грн. по 50 000 грн. на користь кожного з позивачів.

Доводи апеляційної скарги, про те, що поза увагою суду першої інстанції залишились такі підстави заявленого Позивачами розміру відшкодування моральної шкоди як „ведення Позивачами, як батьками загиблого внаслідок злочину ОСОБА_5 , довготривалого листування із Страховою компанією "Омега" щодо отримання відповідних грошових виплат від останньої", внаслідок чого „обом Позивачам було завдано значні моральні страждання, які вони оцінили в сумі 300000,00 грн., колегія суддів відхиляє, оскільки відповідач ОСОБА_3 не може нести відповідальність за бездіяльність працівників страхової компанії, чи інші неправомірні дії з їх боку, якщо вони мали місце.

Доводи скаржників про те, що суд в обґрунтування оскаржуваного рішення в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди, послався в тому числі на відомчий нормативний акт, що фактично втратив чинність ще у 2013 році на законність рішення не впливають, оскільки в скарзі в цій частині вимог скаржники посилаються на неправомірність дій працівників страхової компанії, внаслідок чого вважають збільшувались їх моральні страждання, за що відповідач відпровідальності не несе.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, зважаючи на викладені норми законодавства та обставини справи, колегія вважає, що суд першої інстанції належним чином проаналізувавши наявність всіх складових відповідальності за заподіяну позивачам шкоду (протиправність діяння, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням, вина) в діях та бездіяльності відповідача у справі, встановивши ступінь вини, дослідивши надані докази на підтвердження понесення позивачем витрат, виходячи з принципу розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог частково та стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди, завданої потерпілим у зв`язку зі смертю їх сина, в загальному розмірі 138767,78 грн.

Вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, а висновки суду відповідають таким обставинам та вимогам Закону.

Враховуючи те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені районним судом та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави

для скасування рішення суду, скаржниками не надано, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду про те, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивачів 3000,00 грн. витрат на правову допомогу за складання відповіді на відзив, через відсутність доказів оплати вказаної суми позивачами, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому в постанові від 27 червня 2018 року у справі №8261216/16), склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надано:

Акт приймання - передачі наданих послуг №21102008 до Договоро про надання юридичних послуг/правової допомоги №21102008 від 26.10.2020 року, відповідно до якого виконавець надав, а замовник прийняв юридичні послуги/правову допомогу, а саме надано відповідь на відзив на позовну заяву, вартість послуги виконавця згідно даного акту складає 3000,00 грн. (а.с. 152а)

Відповідно до вимог ЦПК України розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Враховуючи вищенаведене, складність справи, а також враховуючи, що позовна заява позивачів визнана судом частково обґрунтованою, колегія приходить до висновку, що з відповідача за надання правової допомоги під час розгляду справи в суді першої інстанції підлягають стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивачів витрат на правову допомогу за подачу апеляційної скарги, у розмірі 13 000, 00 гривень, колегія суддів виходить з наступного.

Ввідповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати розподіляються пропорційно до задоволених вимог. Суд апеляційної інстанції з урахуванням того, що рішення суду скасовується лише в частині вирішення питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, не знаходить підстав для стягнення з відповідача на користь позивачів понесених ними витрат на правову допомогу за подачу апеляційної скарги, а також для стягнення випадково сплаченого судового збору за подачу позовної заяви.

Апеляційний суд роз`яснює, що відповідно до частини другої статті 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Згідно із ч.5 ст. 7 Закон України «Про судовий збір», повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Закон України «Про судовий збір», судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

Згідно із п.3 цього Порядку повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державної казначейської служби України з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень відкритих в органах Казначейства відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів.

Так, ч. 2 першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" у випадках установлених пунктом 1 частини першої статті судовий збрі повертається в розмірі передплаченої суми, в ніших випадках установлених ч. 1 цієї статті ,- повінстю.

Таким чином позивачам слід звернутись до районного суду із відповідною заявою про повернення помилково сплаченого судового збору, так як суд апеляційної інстанції не має можливості вирішити дане питання.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом в порушення вимог закону неповно з`ясовано обставини справи, щодо понесених позивачами витрат на правову допомогу в суді першої інстанції, а тому в цій частині рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення на користь ОСОБА_2 понесених витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 3000 грн.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375,376, 381-384,389 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року в частині вирішення вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 3000,00 ( три тисячі гривень)грн.

У задоволені заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 07 червня 2021 року.

Головуючий: О.В. Желепа

Судді: В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик