Справа № 308/6685/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді - Лемак О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Сухан Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою адвоката Білоцерковець Юлія Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів, визнання недійним та несправедливим окремих пунктів кредитного договору ,-

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Білоцерковець Ю.С. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Ідея Банк», про захист прав споживачів, визнання недійним та несправедливим окремих пунктів кредитного договору.

Позивач у позовній заяві посилається на те, що 11 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» було укладено кредитний договір № Z06.101.19734, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 74 999,00 грн., зі сплатою 21,9900% річних від залишкової суми кредиту. Вказує, що п.1.4догворру встановлено, що за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі що визначені Графіком погашення щомісячних платежів.

Позивач вважає, що відповідач пункти кредитного договору які стосуються нарахування комісії є такими, що порушують його право як споживача послуг та є несправедливими, а тому можуть бути визнані судом недійним з моменту укладення кредитного договору.

На підставі наведеного просить суд визнати недійним пункт 1.4 кредитного договору № Z06.101.19734, з моменту його укладення; зобов`язати АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором № Z06.101.19734 з 11.06.2017 року по теперішній час виключивши з графіку щомісячних платежів сплату комісії; зобов`язати відповідача зарахувати в якості погашення тла кредиту сплачені позивачем суми комісії за весь період користування кредитом.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.07.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

26.09.2019 року від представника від АТ «Ідея Банк» надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач не погоджується з позовною заявою позивача, вважає її цілком необґрунтованою та безпідставною. Зазначає, що відповідач лише встановив у кредитному договорів комісію яка чітко була передбачена чинним законодавством України, а щодо платежів про які йде мова в п. 3.6 Правил Відповідач такої комісії не застосовував та не встановлював. Зокрема, відповідач не встановлював у кредитному договорі ніякої комісії за ведення справи, договору, обліку заборгованості споживача, тощо, за дії які банк здійснює на власну користь - за прийняття платежів від позичальника, тощо, за укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди, тощо. Окрім того, з умовами та тарифами на послуги Банку позивач був ознайомлений, згодний та були йому зрозумілі та їх прийняв, що про що власноручно поставив свій підпис на кредитному договорі.

З огляду на викладене просив в задоволенні позову відмовити повністю

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 грудня 2019 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за вказаною позовною заявою до судового розгляду по суті.

У судове засідання позивач не з`явився, однак від його представника адвоката Білоцерковець Ю.С. надійшла заява про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча про час там місце судового засідання були повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 11.05.2017 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , було укладено кредитний договір № Z06.101.19734, згідно якого останній отримав кредит на поточні потреби в сумі 74999, 00 гривень, зі сплатою за користування кредитом 21.9900% річних від залишкової суми кредиту, строком на 60 місяців.

Згідно п. 14 договору, за обслуговування кредиту Банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст.627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Укладаючи Кредитний договір № Z06.101.19734 від 11.05.2017 року, зокрема і п.1.4 сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи сторонами було досягнуто домовленості з усіх істотних умов договору шляхом підписання тексту договору укладеного в простій письмовій формі, що відповідає вимогам законодавства.

Із кредитного договору № Z06.101.19734 від 11.05.2017 року вбачається, що такий був підписаний позивачем та відповідачем власноручно, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами. Сторони погодили між собою умови договору, відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, про що свідчать їх підписи на кожному аркуші кредитного договору і кожний з них отримав примірник вказаного договору.

Таким чином, волевиявлення сторін було вільним і направленим на отримання реальних наслідків договору, тобто як з боку позивача ОСОБА_2 , з метою отримання кредитних коштів, так і з боку відповідача АТ «Ідея Банк» з метою повернення виданих коштів і отримання прибутку в тому числі за обслуговування кредиту.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як роз`яснено судам в п.14 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Аналогічну думку висловлено пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", яким роз`яснено, що судам необхідно враховувати, згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенню, також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою, шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1, ч.2 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно ч.ч.5, 7 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Відповідно до п.5, 10 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем не пропорційно великої суми компенсації(понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Із Кредитного договору, який міститься в матеріалах справи, вбачається, що позивач ОСОБА_1 був ознайомлений з усіма істотними умовами договору, про що свідчить його особистий підпис на кожній сторінці договору, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами.

При укладенні спірного пункту кредитного договору № Z06.101.19734 від 11.05.2017 року позивач був ознайомлений з умовами цього договору, зокрема з сукупною вартістю кредиту, розміром процентної ставки, строком кредитування, умовами кредитування, розміром плати за обслуговування, не заперечував проти них, тобто всі істотні умови, з якими мав ознайомитися, були викладені в тексті кредитного договору, з яким перед його укладанням та підписанням особа знайомиться, а тільки потім підписує.

Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання недійсним п.1.4 кредитного договору № Z06.101.19734 від 11.05.2017 року позивач вказує на те, що зазначений пункт є несправедливими умовами даного договору, оскільки він встановлює плату за обслуговування кредиту.

Однак, суд вважає, що дане твердження є необґрунтованим та спростовується наявними в матеріалах справи, зокрема і самим кредитним договором в якому і міститься графік щомісячних платежів за конкретно визначені дії та послуги банку.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, на який посилається також і позивач, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Таким чином, аналізуючи вищезазначене, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено законом.

Верховний Суд під час розгляду справ №695/3474/17, 61-21827св18 від 27.12.2018 року та №127/27751/16-ц, 61-7067св19 від 16.09.2020 року зазначив, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі, а також комісії, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо).

У свою чергу, із змісту Кредитного договору взагалі не вбачається, що Клієнт (позивач) повинен був платити за комісію банку. Оспорюваний пункт не передбачає плату за комісію, а передбачає плату за обслуговування кредиту Банком.

Окрім того, 10 червня 2017 року, набув чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року, який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері та регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування.

Так, відповідно ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року №1734-VIII загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

У свою чергу, з 10 червня 2017 року стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» та була виключеною і припинила свою дію.

Згідно статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно - правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом.

До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі на додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності).

Отже, чинним законодавством України надано право банку отримувати плату за обслуговування кредиту, оскільки таке прямо передбачено Законом України «Про споживче кредитування», а тому відсутні підстави для визнання Кредитного договору в тій частині недійсним.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позичальник був проінформований про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість кредиту, розміри та терміни сплати процентів та інших платежів, які банк має право встановлювати.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що укладення оспорюваного пункту кредитного договору відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства, а відтак, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст. 4, 7, 10, 49, 76, 79, 211, 228, 244, 258, б259, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 626, 629 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову адвоката Білоцерковець Юлія Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів, визнання недійним та несправедливим окремих пунктів кредитного договору - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Рішення може бути оскаржено в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів до Закарпатського апеляційного суду і набере законної сили в разі неподання такої в установлений строк.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суд О.В. Лемак