Справа № 702/199/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2021 року Христинівський районний суд Черкаської області

в складі:

головуючого - судді Олійника М.Ф.,

за участі секретаря Рибчинецької Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Христинівці Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Монастирищенська виробничо-впроваджувальна фірма «Енергетик» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Монастирищенська виробничо-впроваджувальна фірма «Енергетик» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Просив стягнути з ТОВ «Монастирищенська виробничо-впроваджувальна фірма «Енергетик» на його користь 4415791,24 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

В обґрунтування позову посилався на такі обставини.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦІ1К України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.02.2020 р. у справі №702/725/17 за його позовом до ТОВ Монастирищенська виробничо-впроваджувальна фірма Енергетик про стягнення заробітної плати встановленими є такі обставини, які не потребують доказуванню. На підставі строкового трудового договору від 01.08.2014 р. №3 його прийнято на посаду заступника директора із загальних питань у ТОВ МВВФ Енергетик строком до 31.07.2017 р. Наказом ТОВ МВВФ Енергетик від 19.07.2016 р. № 48 його звільнено з займаної посади за систематичні прогули. Наказом від 18.08.2016 р. № 56 йому заборонено допуск (вхід/в`їзд) на територію ТОВ МВВФ Енергетик та заборонено передавати йому документи фінансової, бухгалтерської, комерційної, конфіденційної та облікової звітності. Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 12.12.2016 р. скасовано наказ від 19.07.2016 р. № 48 про його звільнення і поновлено його на посаді заступника директора із загальних питань ТОВ МВВФ Енергетик з 19.07.2016 р., а також стягнуто 479 220,74 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення в частині поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку у межах платежу за один місяць допущено до негайного виконання. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 25.01.2017 р. рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено і збільшено його розмір з 479 220,74 грн. до 536 842,32 грн. У іншій частині рішення залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.07.2017 р. рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 12.12.2016 р. у незміненій судом апеляційної інстанції частині та рішення апеляційного суду Черкаської області від 25.01.2017 р. залишено без змін. Наказом ТОВ МВВФ Енергетик від 21.12.2016 р. № 85 скасовано наказ від 19.07.2016 р. № 48 і формально поновлено його на посаді заступника директора із загальних питань, а також зазначено про виплату йому заробітної плати за один місяць у сумі 100 000 грн. 27.12.2016 р. ТОВ МВВФ Енергетик видано наказ № 93 про наступне скорочення чисельності працівників підприємства, а саме, скорочення з 03.03.2017 р. посади заступника директора із загальних питань. 28.12.2016 р. складено попередження на його ім`я щодо майбутнього вивільнення і 31.01.2017 р. запропоновано йому переведення на вакантну посаду економіста планово-економічного відділу. Наказом від 10.01.2017 р. №1/1 наказ від 27.12.2016 р. № 93 скасовано. Оцінивши акти про його відсутність на робочому місці, складені працівниками ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , суди встановили, що він у період з 10.01.2017 р. по 31.01.2017 р., з 01.02.2017 р. по 28.02.2017 р., з 01.03.2017 р. по 31.03.2017 р., з 03.04.2017 р. по 28.04.2017 р., з 11.05.2017 р. по 31.05.2017 р., з 01.06.2017 р. по 30.06.2017 р., з 03.07.2017 р. по 31.07.2017 р. на роботу не виходив і жодну роботу не виконував. З показань свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 і ОСОБА_4 суди встановили, що вони дійсно приймали участь у складанні актів, службових записок та ставили свої підписи на підтвердження відсутності його на роботі у відповідні періоди. 20.07.2017 р. у ТОВ МВВФ Енергетик проведено позачергові загальні збори трудового колективу, на яких визнано безперервний невихід його на роботу таким, що здійснений без поважних причин, вказано на неприйнятність таких дій. Наказом від 31.07.2017 р. № 8- його звільнено на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії контракту. Заробітну плату за період з 13.12.2016 р. по 31.07.2017 р. йому не виплачено. У серпні 2017 р. він звернувся з позовом до ТОВ МВВФ Енергетик про стягнення заробітної плати. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що після видачі наказу про поновлення його на посаді він на роботу не з`являвся і свої обов`язки не виконував, тому немає підстав для нарахування і виплати йому заробітної плати, яка за своєю правовою природою є винагородою за виконану працівником роботу. Проте Касаційний цивільний суду у складі Верховного Суду такі висновки судів попередніх інстанцій визнав помилковими. Обґрунтовуючи свою постанову від 26.02.2020 р. у справі №702/725/17 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказав, що виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Невчинення роботодавцем усіх дій, які включають у себе виконання рішення суду про поновлення на роботі, є підставою для покладення на нього відповідальності, визначеної статтею 236 КЗпП України, згідно з якою у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Застосування цієї норми до правовідносин, які виникають у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, відповідає їх змісту та фактичним обставинам, оскільки підстави для нарахування йому як формально поновленому працівнику заробітної плати як винагороди за виконану роботу немає, проте його вина у невиконанні посадових обов`язків і неприступленні до роботи також відсутня. Викладене свідчить, що у разі затримки виконання рішення про поновлення на роботі порушене право працівника підлягає захисту шляхом звернення з вимогою про стягнення середнього заробітку відповідно до статті 236 КЗпП України, а не передбаченої трудовим договором заробітної плати. Суди попередніх інстанцій встановили, що наказом ТОВ МВВФ Енергетик від 21.12.2016 р. № 85 скасовано наказ від 19.07.2016 р. № 48 про його звільнення і вирішено поновити його на попередній роботі на посаді заступника директора із загальних питань. Проте судами не встановлено обставини, які б підтверджували фактичне допущення його до роботи, тобто забезпечення йому реальної можливості виконувати визначені трудовим договором обов`язки у порядку та на умовах, що мали місце до звільнення. Спростовуючи його доводи про існування наказу від 18.08.2016 р. № 56 про заборону йому допуску (входу/в`їзду) на територію ТОВ МВВФ Енергетик та заборону передачі йому документів фінансової, бухгалтерської, комерційної, конфіденційної та облікової звітності, суди послалися на недоведеність оскарження ним цього наказу та незвернення до інших компетентних органів із заявами чи скаргами на недопуск до роботи, не звернувши увагу на те, що забезпечення виконання рішення суду про поновлення на роботі, у тому числі в частині фактичного допущення до роботи, є обов`язком роботодавця. Касаційний цивільний суду у складі Верховного Суду, провівши системний аналіз ст. 94 КЗпП України та статтей 2, 21 Закону України Про оплату праці дійшов висновку, що право на отримання заробітної плати у визначеному трудовим договором розмірі має працівник, який фактично допущений і виконує посадові обов`язки, тобто свою роботу, за яку йому належить грошова винагорода. Працівник, якого незаконно звільнено і рішення про його поновлення на роботі у повному обсязі не виконане, не має права на заробітну плату, оскільки фактично не виконує роботу через недопущення до неї, тобто положення законодавства про оплату праці на ці правовідносини не поширюють дію, натомість застосуванню підлягає стаття 236 КЗпП України. Обґрунтовуючи свої висновки про відмову у позові тим, що він не має права на заробітну плату, оскільки не прибував на робоче місце і не виконував будь-якої роботи після поновлення на посаді, суди не звернули уваги на неповне виконання роботодавцем рішення суду про його поновлення на роботі, а саме в частині його фактичного допуску до роботи, у зв`язку з чим помилково мотивували свої висновки посиланнями на статтю 94 КЗпП України і положення Закону України Про оплату праці. Оскільки він, звертаючись з позовом, просив стягнути 732 974,24 грн. як передбачену трудовим договором заробітну плату за період з 13.12.2016 р. по 31.07.2017 р., такі вимоги не підлягають задоволенню з інших правових підстав, а саме тому, що заробітна плата не підлягає нарахуванню і виплаті працівникові, фактично не поновленому на роботі. Таким чином, постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.02.2020 р. у справі №702/725/17 за його позовом до ТОВ МВВФ Енергетик про стягнення заробітної плати встановлено, що: 1) рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 12.12.2016 р. у справі №702/901/16-ц за його позовом до ТОВ МВВФ Енергетик про поновлення на роботі відповідачем до цього часу фактично не виконано; 2) його фактично на роботі не поновлено до цього часу; 3) його порушене право підлягає захисту на підставі статті 236 КЗпП України. Розмір його середньоденної заробітної плати визначений рішенням апеляційного суду Черкаської області від 25.01.2017 р. і складає 5263,16 грн. Період, за який підлягає стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 12.12.2016 р. у справі №702/901/16-ц, складає з 13.12.2016 р. по 22.04.2020 р. Кількість робочих днів за період з 13.12.2016 р. по 21.04.2020 р. складає 839: в 2016 р. - 15 днів; в 2017 р. - 248 днів; в 2018 р. - 250 днів; в 2019 р. - 249 днів; в 2020 р. - 77 днів; всього 839 днів х 5 263,16 грн. = 4 415 791,24 грн. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 12.12.2016 р. у справі №702/901/16-ц про його поновлення на роботі за період з 13.12.2016 р. по 22.04.2020 р., яка підлягає стягненню з ТОВ МВВФ Енергетик на його користь на підставі статті 236 КЗпП України складає 4 415 791,24 грн.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, проте від нього надійшла заява з проханням розглянути справу за його відсутності та відсутності його представника, у заяві також зазначено, що він позов підтримує повністю.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, проте від відповідача до суду надійшла заява, в якій він просив розгляд справи провести без участі його представника, у заяві також зазначено, що відповідач позов визнає.

За таких умов суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін та їх представників.

Дослідивши письмові докази: копії постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.02.2020 р. у справі №702/725/17 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Монастирищенська виробничо-впроваджувальна фірма «Енергетик» про стягнення заробітної плати, рішення апеляційного суду Черкаської області від 25.01.2017 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Монастирищенська виробничо-впроваджувальна фірма «Енергетик» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу, інші письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 12.12.2016 р. скасовано наказ від 19.07.2016 р. № 48 про звільнення позивача ОСОБА_1 і поновлено його на посаді заступника директора із загальних питань ТОВ МВВФ Енергетик з 19.07.2016 р.

Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 25.01.2017 р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.07.2017 р. рішення суду першої інстанції в частині поновлення на роботі залишено без змін.

Наказом ТОВ МВВФ Енергетик від 21.12.2016 р. № 85 скасовано наказ від 19.07.2016 р. № 48 і формально поновлено його на посаді заступника директора із загальних питань, а також зазначено про виплату йому заробітної плати за один місяць у сумі 100 000 грн.

Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.02.2020 р. у справі №702/725/17 за позовом позивача ОСОБА_1 до ТОВ МВВФ Енергетик про стягнення заробітної плати встановлено, що:

1) рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 12.12.2016 р. у справі №702/901/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ТОВ МВВФ Енергетик про поновлення на роботі відповідачем до цього часу фактично не виконано;

2) ОСОБА_1 фактично на роботі не поновлено до цього часу;

3) порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту на підставі ст. 236 КЗпП України.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 визначений рішенням апеляційного суду Черкаської області від 25.01.2017 р. і складає 5263,16 грн.

Період, за який підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 12.12.2016 р. у справі №702/901/16-ц, становить з 13.12.2016 р. по 22.04.2020 р.

Кількість робочих днів за період з 13.12.2016 р. по 21.04.2020 р. складає 839: в 2016 р. - 15 днів; в 2017 р. - 248 днів; в 2018 р. - 250 днів; в 2019 р. - 249 днів; в 2020 р. - 77 днів; всього 839 днів.

Розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 12.12.2016 р. у справі №702/901/16-ц про його поновлення на роботі за період з 13.12.2016 р. по 22.04.2020 р., яка підлягає стягненню з ТОВ МВВФ Енергетик на користь ОСОБА_1 , становить 4 415 791,24 грн. (839 днів х 5 263,16 грн.).

З вказаної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при його виплаті підлягають відрахуванню податки та обов`язкові платежі, передбачені законодавством України.

Пленум Верховного Суду України у п. 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 р. №13 зазначив про те, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Крім того, оподаткування доходів фізичних осіб регламентується розділом IV Податкового Кодексу України.

Відповідно до п. п. 163.1.1 п.163.1 ст. 163 ПК України об`єктом оподаткування фізичної особи - резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, до якого включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податків відповідно до умов трудового договору (контракту) ( п. п. 164.2.1 п. 164.2 ст. 164 ПК України) та інші доходи, крім зазначених у ст. 165 ПК України (п. п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 ПК України).

У ст. 165 ПК України не передбачено середній заробіток за час затримки розрахунку як дохід, які не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподаткування доходу.

Таке роз`яснення міститься у листі ДФС України від 09.03.2016 р. №665/4/99-99-1-17-03-03-13.

Вказане також узгоджується із постановою Верховного Суду від 17.07.2019 р. у справі № 760/4086/16-ц, в якій судом касаційної інстанції в резолютивній частині здійснено посилання при стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на відрахування при виплаті податків та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України.

Враховуючи вказані обставини, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботіу розмірі 4415791,24 грн. з наступним відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України.

Керуючись ст. 236 КЗпП України, ст. ст. 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до товариства з обмеженою відповідальністю «Монастирищенська виробничо-впроваджувальна фірма «Енергетик» (19101, Черкаська область, м. Монастирище, вул. Соборна, 3, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботізадовольнити повністю.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Монастирищенська виробничо-впроваджувальна фірма «Енергетик» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботіу розмірі 4415791 (чотири мільйони чотириста п`ятнадцять тисяч сімсот дев`яносто однієї) грн. 24 коп. з наступним відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду через Христинівський районний суд Черкаської області шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційної скарги.

Повне судове рішення складене 29.01.2021 року.

Суддя: М.Ф. Олійник