Постанова

Іменем України

02 червня 2021 року

м. Київ

справа № 653/1308/18

провадження № 61-4586св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - управління Державної міграційної служби України в Херсонській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу управління Державної міграційної служби України в Херсонській області на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 10 вересня 2018 року у складі судді Крапівіної О. П. та постанову Херсонського апеляційного суду від 22 січня 2019 року у складі колегії суддів: Кутурланової О. В., Майданіка В. В., Орловської Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України.

Заяву ОСОБА_1 мотивовано тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Раздан Вірменської РСР, а 16 грудня 1988 року він разом із батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 переїхали на постійне місце проживання на територію колишньої Української РСР, а нині держави Україна. Спочатку він з батьками проживав у с. Новий Труд Генічеського району Херсонської області, а потім в с. Чонгар Генічеського району Херсонської області.

У період з 01 вересня 1993 року до 26 червня 2004 року він навчався в ОСОБА_4 середній школі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 він отримав паспорт громадянина України, який проживав в Україні до 1991 року і після 1991 року.

Маючи паспорт громадянина України, він в 2006 році вступив в Харківський національний медичний університет, який закінчив 30 травня 2012 року і здобув кваліфікацію лікаря-стоматолога.

Після закінчення університету він повернувся проживати в с. Чонгар Генічеського району Херсонської області, де і проживає до теперішнього часу.

Його також як громадянина України було взято на військовий облік в 2013 році.

У січні 2018 року Департаментом з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України у нього було вилучено паспорт громадянина України на тій підставі, що рішення про встановлення належності громадянства відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» щодо нього не приймалося.

Таким чином, з січня 2018 року у нього відсутній паспорт громадянина України, а також у нього відсутній паспорт громадянина Вірменії.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив встановити факт, що він постійно проживав на території України в с. Новий Труд Генічеського району Херсонської області з 16 грудня 1988 року до 15 грудня 1995 року та з 16 грудня 1995 року до теперішнього часу в АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 10 вересня 2018 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав на території України в с. Новий Труд Генічеського району Херсонської області з 16 грудня 1988 року до 15 грудня 1995 року та з 16 грудня 1995 року до даного часу на АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції виходив із того, що заявником доведено факт постійного проживання на території України саме в зазначених ним місцях та у часовий проміжок.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Херсонського апеляційного суду від 22 січня 2019 року апеляційну скаргу управління Державної міграційної служби України в Херсонській області задоволено частково, рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 10 вересня 2018 року змінено.

Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 24 серпня 1991 року постійно проживав на території України у с. Новий Труд Генічеського району Херсонської області.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції постановив, що встановленню у судовому порядку підлягає лише факт, що має для заявника юридичне значення, а не будь-який факт. Юридичне значення для заявника для встановлення належності до громадянства України відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» має лише факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2019 року до Верховного Суду, управління Державної міграційної служби України в Херсонській області, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просило скасувати рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 10 вересня 2018 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 22 січня 2019 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на можливість позасудового порядку вирішення питання про встановлення належності до громадянства України та достатності у цьому випадку рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 01 червня 2016 року, яким встановлено факт проживання матері заявника ОСОБА_3 на території України.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що касаційна скарга управління Державної міграційної служби України в Херсонській області не підлягає задоволенню, оскільки не містить обґрунтування неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2019 року поновлено управлінню Державної міграційної служби України в Херсонській області строк на касаційне оскарження рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 10 вересня 2018 року та постанови Херсонського апеляційного суду від 22 січня 2019 року, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою управління Державної міграційної служби України в Херсонській області на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 10 вересня 2018 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 22 січня 2019 року, відмовлено управлінню Державної міграційної служби України в Херсонській області у задоволенні заяви про зупинення дії постанови Херсонського апеляційного суду від 22 січня 2019 року і витребувано із Генічеського районного суду Херсонської області цивільну справу № 653/1308/18.

Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга управління Державної міграційної служби України в Херсонській області не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Раздан Вірменської РСР, його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до довідок Чонгарської сільської ради Генічеського району Херсонської області від 23 лютого 2018 року № 377, від 07 листопада 2018 року № 1406 ОСОБА_1 з 16 грудня 1988 року проживав на території Чонгарської сільської ради Генічеського району Херсонської області в с. Новий Труд, а з 1995 року до теперішнього часу - в с. Чонгар на АДРЕСА_1 .

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 01 червня 2016 року в справі № 653/3960/15-ц заяву ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання на території України задоволено частково.

Встановлено факт, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , постійно проживала на території України в с. Новий Труд Генічеського району Херсонської області з 16 грудня 1988 року до 16 грудня 1995 року та з 13 грудня 2001 року до даного часу на АДРЕСА_1 .

У іншій частині у задоволенні заяви відмовлено. Рішення набрало законної сили.

Згідно з погосподарською книгою ОСОБА_5 , посвідченою головою Чонгарської сільської ради Генічеського району Херсонської області з 16 грудня 1988 року в належному їй на праві власності будинку на АДРЕСА_2 , проживав ОСОБА_6 разом із родиною.

14 липня 2005 року ОСОБА_1 Генічеським районним відділом управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 .

Відповідно до висновку Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України від 10 січня 2018 року № 1/2018 службового розслідування щодо законності видачі Генічеським районним відділом управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_1 висновок відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області визнано недійсним, а паспорт, який виданий на його підставі, таким, що підлягає вилученню та знищенню, у зв`язку з тим, що рішення про встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» відносно ОСОБА_1 фактично не приймалось.

На виконання цього висновку у січні 2018 року Департаментом з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України у ОСОБА_6 вилучено паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 14 липня 2005 року відділом управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Згідно з частиною першою статті 3, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право за захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Дитина, яка народилася чи постійно проживала на території УРСР (або хоча б один з її батьків, дід чи баба народилися чи постійно проживали на територіях, зазначених у частині першій цієї статті) і є особою без громадянства або іноземцем, щодо якого подано зобов`язання припинити іноземне громадянство, реєструється громадянином України за заявою одного з батьків або опікуна чи піклувальника.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи ІНФОРМАЦІЯ_5 ; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироком суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Статтею 8 Закону України «Про громадянство України» встановлено підстави набуття громадянства України.

Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, тому вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України».

Відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України; осіб, які станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту.

Згідно із пунктом 10 цього Порядку для встановлення належності до громадянства України особа, яка станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію свідоцтва про народження; в) один із таких документів: довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року; довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року; документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року; копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в України станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про те, що станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала на території України (за наявності документів, що підтверджує зазначений факт); судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року; судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року.

Отже, встановлення факту постійного проживання дитини на території України на момент проголошення незалежності України є підставою для оформлення належності до громадянства України і юридичне значення має саме факт постійного проживання дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України - 24 серпня 1991 року або на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» - 13 листопада 1991 року.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку, в редакції, чинній на час звернення заявника до суду).

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до ІНФОРМАЦІЯ_6 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що заявником надано належні та допустимі докази для доведення факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, і цей факт має для заявника юридичне значення для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України».

Колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 не має підстав для встановлення належності до громадянства України та не належить до категорій осіб, визначених у підпункті «б» пункту 7 Порядку, оскільки його мати ОСОБА_3 не відноситься до категорії громадян, визначених у підпункті «а» пункту 7 Порядку, з таких підстав.

Пунктом 10 Порядку передбачено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України» дитини один із її батьків або інший законний представник подає такі документи: довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) дитини або іншого її законного представника, з яким дитина постійно проживала, або факт їх проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 01 червня 2016 року в справі № 653/3960/15-ц встановлено факт, що ОСОБА_3 (мати ОСОБА_1 ) постійно проживала на території України в с. Новий Труд Генічеського району Херсонської області з 16 грудня 1988 року до 16 грудня 1995 року та з 13 грудня 2001 року до цього часу на АДРЕСА_1 .

Також відповідно до висновку Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України від 10 січня 2018 року у ОСОБА_1 вилучено паспорт громадянина України, оскільки рішення про встановлення ОСОБА_1 до громадянства України згідно з пунктом 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» фактично не приймалось.

Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що у зв`язку з наявністю рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 01 червня 2016 року в справі № 653/3960/15-ц ОСОБА_1 нове рішення суду про встановлення факту проживання на території України взагалі не потрібне, не заслуговують на увагу.

Інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги управління Державної міграційної служби України в Херсонській області, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, тому Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

Також доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу управління Державної міграційної служби України в Херсонській області залишити без задоволення.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 10 вересня 2018 року в його незміненій частині та постанову Херсонського апеляційного суду від 22 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк