Номер справи 220/2078/20
Номер провадження № 2/220/112/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року смт. Велика Новосілка Донецької області

Великоновосілківський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Яненко Г.М.,

при секретарі - Демішеві А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Велика Новосілка, Великоновосілківського району Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до Старомлинівської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

29.12.2020 року ОСОБА_1 , в особі свого представника адвоката Дурача Андрія Олеговича, звернувся до суду із позовом до Старомлинівської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області про визнання права власності на житловий будинок.

Вимоги позивача мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті батька залишилося спадкове майно, а саме житловий будинок з господарськими спорудами і побудовами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок був побудований померлим на земельній ділянці площею 0,2500 га., яка належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДН № 051462 від 16 березня 2001 року.

За життя ОСОБА_3 набув право власності на вказане майно, проте, належним чином таке право оформлене не було.

Оскільки відсутні документи на житловий будинок та документи, що підтверджують державну реєстрацію права власності на житловий будинок, Постановою державного нотаріуса Великоновосілківської державної нотаріальної контори Кравець С.В. від 19.10.2020 р., позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій по видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно житловий будинок, який залишився після смерті ОСОБА_3 .

В судове засідання позивач, його представник адвокат Дурач А.О. не з`явилися, до суду надійшли заяви, в яких останні позов підтримали, просили його задовольнити, вважаючи вимоги законними та обґрунтованими.

Уповноважений представник відповідача в судове засідання не з`явився, разом з тим, на адресу суду надійшла заява, в якій Старомлинівська сільська рада Великоновосілківського району Донецької області із позовними вимогами погодилась повністю та клопотала про можливість судового розгляду без участі представника.

При даних обставинах суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за наявними документами, за результатами підготовчого провадження в порядку ч. 3 ст. 200 ЦПК України.

Згідно досліджених у справі матеріалів встановлено:

Факт смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 07.11.2020 року (копія свідоцтва знаходиться в матеріалах спадкової справи № 40/2020).

Родинні відносини позивача з померлим батьком ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтверджуються витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 19 лютого 2020 року № 1 (копія витягу знаходиться в матеріалах спадкової справи№ 40/2020).

Житловий будинок, за технічним паспортом від 10.08.2020 року виданим на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 15-21), з господарськими будівлями та спорудами, що складається з житлового будинку (А-1), загальною площею приміщень 84,5 кв м, житлова 38,0 кв м, допоміжна 46,5 кв м, прибудови (а-1), тамбуру (а-1), ганку (а), ганку (а), підвалу (а/П), літньої кухні (Б-1), сараю (В-1), сараю (Е-1), альтанки (З-1), навісу (И-1), сараю (К-1), гаражу (Л-1), сараю (М-1), душу (Н-1), убиральні (О-1), сараю (С-1) огорожі № 2, воріт № 3, свердловини № 4, колодязю № 5, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДН № 051462 від 16 березня 2001 року,належав ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).

Постановою державного нотаріуса Великоновосілківської державної нотаріальної контори Кравець С.В. від 19.10.2020 р., позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій по видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно житловий будинок, який залишився після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 з причини відсутності документів, що посвідчують право власності спадкодавця на житловий будинок та документи, що підтверджують державну реєстрацію права власності на житловий будинок (а.с. 9).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Згідно ст. 31, п. 3 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», об`єкти нерухомості, побудовані до 05 серпня 1992 року, не вимагають введення в експлуатацію, та відразу підлягають реєстрації права власності; для здійснення реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, заявником може бути тільки та особа, яка володіла або користувалась земельною ділянкою в період до 05 серпня 1992 року за наявності документального підтвердження.

Таким чином, з аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). До 19 січня 1996 року згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них.

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»).

Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введений лише з 29.06.1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121.

Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав.

Як роз`яснено у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у Постанові від 14.08.2019 р. по справі № 523/3522/16-ц.

Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом.

Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та відповідно ст.16 ЦК України вважаю, що саме обраний спосіб захисту свого порушеного права є правильним.

Як вбачається з технічного паспорту на вищевказаний будинок, виготовленого 10.08.2020 р., самочинні побудови відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як зазначено в ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено в ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи те, що окрім як у судовому порядку, позивач ОСОБА_1 іншим способом підтвердити та визнати своє право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не має можливості, в судовому засіданні встановлено правомірність звернення заявника до суду із заявленими вимогами, оскільки про це свідчать письмові докази, а тому позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 9, 23, 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що складається з житлового будинку (А-1), загальною площею приміщень 84,5 кв м, житлова 38,0 кв м, допоміжна 46,5 кв м, прибудови (а-1), тамбуру (а-1), ганку (а), ганку (а), підвалу (а/П), літньої кухні (Б-1), сараю (В-1), сараю (Е-1), альтанки (З-1), навісу (И-1), сараю (К-1), гаражу (Л-1), сараю (М-1), душу (Н-1), убиральні (О-1), сараю (С-1) огорожі № 2, воріт № 3, свердловини № 4, колодязю № 5, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який залишився після смерті його батька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.М. Яненко