Постанова

Іменем України

02 червня 2021 року

м. Київ

справа № 521/1267/18

провадження № 61-1317св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Бушуєв Максим Олексійович, на постанову Апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Дрішлюка А. І., Громіка Р. Д., Черевка П. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Укрзалізниця») про визнання недійсними умови трудового договору щодо визначення строку його дії, визнання трудового договору таким, що укладений безстроково.

Позовну заяву ОСОБА_1 мотивовано тим, що 05 січня 2018 року на його адресу як директора Департаменту пасажирських перевезень далекого сполучення ПАТ «Укрзалізниця» надійшло повідомлення від ПАТ «Укрзалізниця», відповідно до якого на підставі підпункту 2.3.5 пункту 2.3 розділу 2 трудового договору від 08 лютого 2017 року № 23, укладеного ним із ПАТ «Укрзалізниця», його повідомлено про те, що строк дії трудового договору закінчується 07 лютого 2018 року, згідно з пунктом 8.1 розділу 8 трудового договору від 08 лютого 2017 року № 23 і його буде звільнено з посади відповідно до вимог чинного законодавства України.

Саме зі змісту цього повідомлення йому стало відомо, що укладений між ним та ПАТ «Укрзалізниця» трудовий договір мав строковий характер.

Наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 05 лютого 2018 року № 162/ос про припинення трудового договору його звільнено з посади директора Департаменту пасажирських перевезень далекого сполучення ПАТ «Укрзалізниця» з 07 лютого 2018 року, у зв`язку із закінченням строку договору.

ОСОБА_1 вважає, що положення укладеного трудового договору є таким, що суперечить нормам чинного законодавства України та порушує права працівника.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати пункт 8.1 розділу 8 трудового договору № 23, укладеного 08 лютого 2017 року між ним та ПАТ «Укрзалізниця», недійсним в частині визначення строку дії з 08 лютого 2017 року до 07 серпня 2018 року та визнати трудовий договір від 08 лютого 2017 року № 23 укладеним на невизначений строк.

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрзалізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовну заяву ОСОБА_1 мотивовано тим, що всупереч вимогам чинного законодавства України його не було повідомлено про звільнення заздалегідь, зокрема за два місяці, і звільнення відбулось без згоди на це профспілкової організації.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 05 лютого 2018 року № 162/ос про припинення трудового договору та звільнення; поновити його на посаді директора Департаменту пасажирських перевезень далекого сполучення ПАТ «Укрзалізниця» та стягнути з ПАТ «Укрзалізниця» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 лютого 2018 року до дати поновлення на посаді, виходячи із розміру середньої заробітної плати 108 000,00 грн.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2018 року цивільну справу № 521/3106/18 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрзалізниця» про визнання трудового договору недійсним в частині визначення строку, на який він був укладений, та визнання його таким, що укладений безстроково, об`єднано в одне провадження з цивільною справою № 521/1267/18 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрзалізниця» про визнання недійсним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2018 року у складі судді Коблової О. Д. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано пункт 8.1 розділу 8 трудового договору № 23, укладеного 08 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрзалізниця» (в редакції з урахуванням додаткових угод до нього), в частині визначення строку дії даного трудового договору з 08 лютого 2017 року до 07 лютого 2018 року недійсним.

Трудовий договір від 08 лютого 2017 року № 23 (в редакції з урахуванням додаткових угод до нього) визнано таким, що укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрзалізниця» на виконання трудових обов`язків директора Департаменту пасажирських перевезень далекого сполучення ПАТ «Укрзалізниця» на невизначений строк (безстроково) від часу його укладення.

Визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) ПАТ «Укрзалізниця» від 05 лютого 2018 року № 162/ос про припинення трудового договору (контракту), табельний номер 3465, яким ОСОБА_1 звільнено 07 лютого 2018 року з посади директора Департаменту пасажирських перевезень далекого сполучення ПАТ «Укрзалізниця».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту пасажирських перевезень далекого сполучення ПАТ «Укрзалізниця».

Стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 лютого 2018 року до часу поновлення на посаді директора Департаменту пасажирських перевезень далекого сполучення ПАТ «Укрзалізниця», виходячи з розміру середньої заробітної плати у розмірі 108 000,00 грн за місяць.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 травня 2018 року у складі судді Коблової О. Д. заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено.

В резолютивну частину рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2018 року додано таке: «Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту пасажирських перевезень далекого сполучення ПАТ «Укрзалізниця» та стягнення з ПАТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць».

Суд виходив із того, що ОСОБА_1 з 2017 року перебував у складі виборного органу (профспілкового комітету) первинної профспілкової організації, не звільнений від своїх виробничих чи службових обов`язків та попередньої згоди Профспілкового комітету ППО ВП «НПП ВД станції Київ-Пасажирський» філії ПАТ «Укрзалізниця» на його звільнення не надавалось. Факт вступу до виборного органу (профспілкового комітету) первинної профспілкової організації підтверджує відсутність наміру щодо строковості його трудових відносин. Вступаючи у склад виборного органу терміном на п`ять років, ОСОБА_1 вважав, що працює на умовах безстроковості, тому наявні підстави вважати, що трудовий договір від 08 лютого 2017 року № 23 був укладений між сторонами на невизначений строк.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрзалізниця» задоволено, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2018 року та додаткове рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 травня 2018 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд апеляційної інстанції постановив, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки позивач свідомо уклав з ПАТ «Укрзалізниця» саме строковий договір терміном дії на один рік, після закінчення якого з ним правомірно було припинено трудові правовідносини шляхом звільнення та проведено відповідний розрахунок.

Крім того, з позовом про визнання недійсним пункту 8.1 розділу 8 трудового договору від 08 лютого 2017 року № 23 таким, що укладений на невизначений строк (безстроково), позивач мав звернутися в тримісячний строк з дня підписання трудового договору, оскільки саме з цього часу він повинен був дізнатися про порушення свого права, проте з таким позовом звернувся до суду лише у січня 2018 року з пропуском тримісячного строку звернення до суду.

Враховуючи відсутність підстав для визнання незаконним та скасування наказу (розпорядження) ПАТ «Укрзалізниця» від 05 лютого 2018 року № 162/ос про припинення трудового договору (контракту) та звільнення ОСОБА_1 з посади директора Департаменту пасажирських перевезень далекого сполучення ПАТ «Укрзалізниця» за пунктом 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) по закінченню строку трудового договору, підстави для поновлення позивача на роботі та підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні, оскільки вказані вимоги мають похідний характер та їх задоволення залежить від задоволення основної вимоги про визнання незаконним наказу про звільнення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у січні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Бушуєв М. О., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального й процесуального права, просив скасувати постанову Апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2018 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що у трудовому контракті можуть передбачатися невигідні для працівника умови, але такі умови не повинні суперечити законодавству, а контрактна форма трудового договору може укладатися виключно у випадках, визначених законодавством. Вважає, що в оскаржуваній постанові апеляційний суд не навів жодного доводу та підстав щодо незастосування статті 9 КЗпП України.

ОСОБА_1 зазначає, що не ініціював та не виявляв інтересу укладати саме строковий трудовий договір, а вважав, що працює за безстроковим трудовим договором.

Також стверджує, що виданий без рішення правління ПАТ «Укрзалізниця» наказ про його звільнення є незаконним.

Крім того, в матеріалах справи містяться довіреності представників відповідача, які не завірені належним чином та невідомо ким видані.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ «Укрзалізниця» зазначило, що ініціатором укладення трудового договору на певний строк був позивач, а його інтересом у цьому було суттєве збільшення заробітної плати.

Також позивач до дати звільнення був попереджений про бажання роботодавця припинити трудові відносини, отже, трудовий договір з ним не міг перетворитися на безстроковий, оскільки трудові відносини фактично не продовжилися і вимога про їх припинення була заявлена заздалегідь.

Крім того, для припинення трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України не вимагається подання працівником окремої заяви про припинення трудового договору, оскільки своє бажання припинити трудові відносини він вже висловив шляхом написання власноруч заяви та підписання трудового договору із зазначенням дати закінчення строку його дії. Строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав, для визнання трудового договору безстроковим та недійсним у частині строку його дії сплив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Бушуєв М. О., на постанову Апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2018 року і витребувано із Малиновського районного суду м. Одеси цивільну справу № 521/1267/18.

Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Бушуєв М. О., не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи

З 1993 року ОСОБА_1 працював на Одеській залізниці, звідки 09 серпня 2016 року був звільнений шляхом переведення до ПАТ «Укрзалізниця».

У серпні 2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрзалізниця» укладено безстроковий трудовий договір, введений в дію наказом (розпорядженням) від 09 серпня 2016 року № 613/ос, відповідно до якого ОСОБА_1 призначено на посаду першого заступника начальника Департаменту пасажирських перевезень далекого сполучення за переведенням з регіональної філії «Одеська залізниця», з відшкодуванням найму житла на період роботи на посаді.

08 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернувся до голови правління ПАТ «Укрзалізниця» із заявою про призначення його на посаду першого заступника директора Департаменту пасажирських перевезень далекого сполучення на умовах трудового договору (т. 1, а. с. 12).

Того ж дня між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрзалізниця» укладено строковий трудовий договір, введений в дію наказом (розпорядженням) № 187/ос про переведення на іншу роботу, згідно з яким ОСОБА_1 призначено на посаду першого заступника директора Департаменту пасажирських перевезень далекого сполучення ПАТ «Укрзалізниця» (т. 1, а. с. 14-20).

12 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Укрзалізниця» із заявою про призначення його на посаду директора Департаменту пасажирських перевезень далекого сполучення ПАТ «Укрзалізниця».

Того ж дня між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрзалізниця» укладено додаткову угоду до трудового договору, відповідно до якої ОСОБА_1 призначено на посаду директора Департаменту пасажирських перевезень далекого сполучення ПАТ «Укрзалізниця».

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, і доводів касаційної скарги колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Щодо вирішення спору по суті

Частиною першою статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, згідно з якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладено на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту.

Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна зі сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що роботодавець, звільнивши позивача у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, діяв у межах та відповідно до норм чинного трудового законодавства, а позивачем не доведено порушення відповідачем вимог законодавства під час його звільнення.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на те, що у заяві про прийняття на роботу він не зазначав про строковість трудових правовідносин з роботодавцем, а тому його було прийнято на роботу на безстроковій основі, є безпідставними, оскільки останній за власним волевиявленням уклав з відповідачем трудовий договір з визначеним строком дії договору, підписавши його.

Так, апеляційний суд встановив і не спростовується матеріалами справи, що строк дії трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрзалізниця», обмежувався чітко визначеною датою - 07 лютого 2018 року, дія договору була тимчасовою, а трудові відносини між сторонами тривали до певної дати.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду та не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. При вирішенні вказаної справи судом апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами та вірно застосовано закон, що їх регулює.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанцій про те, що відсутні підстави, які виключають можливість звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, а тому у задоволенні позову слід відмовити за його необґрунтованістю.

Отже, суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог статей 263-265 ЦПК України правильно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку заявленим сторонами доводам та наданим доказам і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів звертає увагу на те, що висновки апеляційного суду у цій справі не суперечать правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 12 лютого 2020 року в справі № 369/7704/18 (провадження № 61-18970св19), від 08 квітня 2020 року в справі № 760/408/18 (провадження № 61-20368св19), від 08 липня 2020 року в справі № 753/7342/18 (провадження № 61-8350св19), від 04 березня 2021 року в справі № 753/4260/18 (провадження № 61-11690св20).

Щодо доводів касаційної скарги про відсутність повноважень представників відповідача на представництво його інтересів

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Представництво за своєю природою - це організаційне правовідношення, змістом якого є повноваження однієї особи (представника) діяти від імені, в інтересах іншої особи, яке виникає з договору, закону, акта органу публічної влади. Крім того, представництвом є діяльність представника, спрямована на реалізацію наданих йому повноважень. Змістом відносин представництва є повноваження, без яких останнє не може існувати. Як повноваження розуміють систему двох суб`єктивних прав представника, одне з яких є абсолютним, інше - відносним. Абсолютне право представника містить у собі можливість вчинення певних дій від імені та в інтересах особи, а відносне право полягає у тому, що представник вправі розраховувати на те, що всі юридичні наслідки, створені його діями, виникнуть лише для особи, яку він представляє, а не для самого представника.

Визначення довіреності міститься у частині третій статті 244 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за якою довіреність - це письмовий документ, що видається довірителем представнику для засвідчення його повноважень перед третіми особами в процесі здійснення представництва.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи.

За приписами частин п`ятої-шостої статті 62 ЦПК України відповідність копії документа, що підтверджує повноваження представника, оригіналу може бути засвідчена підписом судді. Оригінали документів, зазначених у цій статті, копії з них, засвідчені суддею, або копії з них, засвідчені у визначеному законом порядку, приєднуються до матеріалів справи.

Таким чином, вимога обов`язкового подання до суду лише оригіналу довіреності на підтвердження повноважень представника і думка про допустимість засвідчення копії такого документа лише суддею не ґрунтується на чинному процесуальному законодавстві України, адже відповідно до наведеної частини п`ятої статті 62 ЦПК України відповідність копії документа, що підтверджує повноваження представника, оригіналу може бути засвідчена підписом судді, а у наступній частині цієї ж статті визнано правомірним також інший порядок засвідчення - «визначений законом».

Законодавством не встановлено жодних обмежень щодо зазначення у змісті довіреності посилання на уповноваження представника на засвідчення копій документів, у тому числі й довіреності, а також щодо подання таких копій до будь-якого підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, державних органів, суду.

Зважаючи на викладене, у разі коли до суду звертається представник юридичної особи, законом не встановлено обов`язок засвідчення копій довіреності на представництво нотаріусом або ж безпосереднім керівником юридичної особи, що видає довіреність.

Згідно з частиною першою статті 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

У разі подання представником до суду заяви, скарги, клопотання він додає довіреність або інший документ, що посвідчує його повноваження, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження на момент подання відповідної заяви, скарги, клопотання (частина восьма статті 62 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 826/5500/18 (провадження № 11-195апп19) вказувала, що слід вважати підтвердженими повноваження представника юридичної особи на підставі завіреної ним копії довіреності, якщо право цього представника засвідчувати своїм підписом копії документів випливає зі змісту виданої йому довіреності та за відсутності у ній відповідного застереження на вчинення певної дії.

Під час вирішення питання відповідності копії документа, що підтверджує повноваження представника юридичної особи, зокрема при визнанні копії довіреності такою, що є засвідченою у визначеному законом порядку, слід уникати зайвого формалізму, як-то констатація відсутності в матеріалах заяви (скарги) копії посадової інструкції особи, яка засвідчила копію відповідного документа, відсутність у довіреності вказівки на повноваження представника на засвідчення копії довіреності тощо.

Колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи містяться копії довіреностей на представництво ОСОБА_2 інтересів відповідача, які завірені печаткою товариства, з поміткою «копія вірна».

Отже, представник ОСОБА_2 мала повноваження подавати документи від імені відповідача, зокрема і апеляційну скаргу.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі № 63566/00 «Проніна проти України»).

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Бушуєв Максим Олексійович, залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк