КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 367/5455/17 Головуючий у 1 інстанції: Шестипалова Я.В.
провадження №22-ц/824/7102/2021 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство Страхова компанія «ЮНІВЕС» про відшкодування збитків, заподіяних в результаті дорожньо-траснпортної пригоди,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 21 вересня 2015 року о 16 год. 20 хв. у м. Києві по вулиці Героїв Бресту,1 сталася дорожньо-транспортна пригода, а саме, відбулося зіткнення автомобіля Ніссан X-Trail (державний номерний знак НОМЕР_1 ) під керуванням ОСОБА_1 з автомобілем Шкода Fabia (державний номерний знак НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_3 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілю Шкода Fabia (державний номерний знак НОМЕР_2 ), 2012 року випуску, що належить позивачу, завдано механічних пошкоджень.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року ОСОБА_1 визнано винним у вчинення правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП (порушення п.13.1 Правил дорожнього руху України), та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень на користь держави. В результаті ДТП позивачу заподіяні матеріальні збитки, на відшкодування яких вона має право на підставі

ст. 22 ЦК України.

При цьому, відповідач застрахував свою цивільно-правову відповідальність власників наземних транспортних засобів (Страховий поліс №АЕ/4858457) у Приватному акціонерному товаристві Страхова компанія «ЮНІВЕС», згідно якого ліміт відповідальності на шкоду заподіяну майну становить 50 000 грн. та розмір франшизи становить 0 (нуль).

Позивачка вказувала, що 03 жовтня 2015 року вона звернулася з повідомленням про настання страхового випадку по договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з метою відшкодування збитків, спричинених внаслідок ДТП, надавши при цьому всі необхідні документи, проте станом на 21 вересня 2016 року виплати страхового відшкодування проведено не в повному обсязі.

Страхова компанія «ЮНІВЕС» здійснила виплату страхового відшкодування на суму 17 444 грн. 42 коп., що підтверджується платіжним дорученням від 01.03.2016 року №5823 та платіжним дорученням від 06.06.2016 року №6915. Проте, позивачем було здійснено ремонт пошкодженого автотранспортного засобу на суму 28 808 грн.44 гривні (в т.ч. ПДВ 4 801 грн. 41 коп.), що підтверджується рахунком-фактурою №СФ-3567 06.05.2016 року, актом виконаних робіт №00001034 від 06.05.2016 року та квитанцією до прибуткового касового ордеру 72 від 06.05.2016 року. Таким чином, не відшкодований залишок матеріальної шкоди, завданої позивачці внаслідок ДТП, становить 11 364 грн. 02 коп.

Позивачка зазначала, що враховуючи той факт, що відповідачем було застраховано свою цивільно-правову відповідальність, як власника наземного транспортного засобу, і що страхова компанія частково відшкодувала заподіяну ним шкоду, здійснивши виплату страхового відшкодування, решту матеріального збитку повинен відшкодувати саме ОСОБА_1 в силу вимог ст.ст.1166, 1187 ЦК України.

У зв`язку з викладеним просила суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2

11 364 грн.42 коп. завданих збитків. Судові витрати по сплаті судового збору у сумі 640 грн. та оплату витрат на правову допомогу адвоката у сумі 2 200 гривень покласти на відповідача.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, що вимога позивачки про стягнення з відповідача збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за обставин, що виникли в даних правовідносинах, є зловживанням позивачем своїми правами з метою отримання безпідставної вигоди та збагачення за рахунок відповідача. Обставини, за яких сталася ДТП за участю позивача та відповідача, встановлені постановою суду у справі про притягнення до адміністративної відповідальності (від 10 листопада 2015 року справа

№759/16553/15-п, провадження №3/759/5373/15), що набрала законної сили 23 листопада 2015 року, а відтак, в силу ч.4 ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Також зазначав, що між відповідачем та ПрАТ Страхова кампанія «ЮНІВЕС» укладено поліс

№АЕ/4858457 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. За даним полісом страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяно шкоду третім особам під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (те саме вказано і в ст.6 Закону). Даним полісом забезпечений транспортний засіб автомобіль «Nissan Х-Trail» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) та встановлено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну (на одного потерпілого) 50 000 грн.

Вказував, що відповідно до роз`яснень п.16 Постанови №4 «Відповідно до статті 21 Закону №1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортний засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв`язку з цим при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавана шкоди у відповідному розмірі».

Таким чином, в ході розгляду справи позивачем не пред`являються вимоги до СК «ЮНІВЕС», а тому сторона відповідача вважає, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 у відшкодування шкоди завданої в результаті ДТП у сумі 11 364 грн. 42 коп. не підлягають до задоволення. Згідно акту виконаних робіт №00001034 від 06.05.2016 року ТОВ «ЕКСПРЕСС-АВТО», сплаченого позивачкою, вбачається, що вартість відновлювального ремонту позивача складає разом з ПДВ 28 808 грн. Отже, відповідачем застраховано свою відповідальність в межах 50 000 грн., а тому сума 11 364 грн. 42 коп., недоплачена позивачу в результаті ДТП, покривається лімітом страхового відшкодування, а відповідно вона повинна бути покладена саме на страхову компанію, яка взяла на себе зобов`язання по відшкодуванню шкоди, завданої позивачу діями відповідача.

Відповідач також звертав увагу суду на той факт, що до матеріалів справи позивачем не додано жодного документу, котрий підтверджує факт того, що витрати, понесені позивачем у зв`язку з ремонтом транспортного засобу, підтверджене рахунком-фактурою №СФ-3567 від 06.05.2016 року, та Актом виконаних робіт №00001034 від 06.05.2016 року, дійсно пов`язані зі шкодою, котра завдана відповідачем у результаті ДТП. Як свідчать матеріали справи, ДТП, за результатами якого транспортному засобу позивача завдано матеріальну шкоду, трапилося 21.09.2015 року. Ремонт транспортного засобу, як свідчать рахунок та акт, проведено лише у травні 2016 року, тобто майже через вісім місяців після ДТП. Відтак, невідомо чи проведено ремонт саме тих пошкоджень, які отриманні транспортним засобом позивача у ДТП саме 21.09.2015 року. Відтак, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між шкодою, що заявлена позивачем до стягнення та самим фактом ДТП. До матеріалів справи також не додано жодного документу, котрий містить перелік тих пошкоджень, що отримані транспортним засобом позивача при ДТП 21.09.2015 року. Відсутній також страховий акт, акт огляду транспортного засобу, що складаються при виплаті страхового відшкодування.

Позивачка зазначила, що дійсно вірно зазначає відповідач, що він застрахував свою цивільно-правову відповідальність власників наземних транспортних засобів (Страховий поліс №АЕ/4858457) у ПрАТ СК «ЮНІВЕС», згідно якого ліміт відповідальності на шкоду заподіяну майну становить 50 000 грн. та розмір франшизи становить 0 (нуль).

Проте, третьою особою здійснено виплату страхового відшкодування на суму 17 444 грн. 42 коп, що підтверджується платіжним дорученням від 01.03.2016 року №5823 та платіжним дорученням від 06.06.2016 року №6915, тоді як позивачем було здійснено ремонт пошкодженого автотранспортного засобу на суму 28 808 грн. 44 коп (у т.ч. ПДВ 4 801 грн. 41 коп.), що підтверджується рахунком-фактурою №СФ-3567 06.05.2016 року, актом виконаних робіт № 00001034 від 06.05.2016 року та квитанцією до прибуткового касового ордеру №72 від 06.05.2016 року.

З метою стягнення не відшкодованого залишку матеріальної шкоди, завданої позивачу внаслідок ДТП, розмір якої становить 11 364 грн. 02 коп, позивачка зверталася до Голосіївського районного суду міста Києва (третьою особою у справі був ОСОБА_1 ) і рішенням Голосіївського районного суду м. Києва позивачу було відмовлено у задоволенні позову про стягнення невідшкодованого залишку. Відмовляючи у задоволенні позову Голосіївський районний суд м. Києва мотивував це тим, що в силу вимог п.22.1 ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодування шкоди, заподіяної третій особі у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Так як відповідно до Звіту №260216-4 про оцінку вартості матеріального збитку (який був наданий позивачу для ознайомлення тільки в судовому засіданні у Голосіївському районному суді) третя особа оцінила вартість у 17 444 грн. 42 коп, то саме таку суму вона і повинна була сплатити, враховуючи той факт, що особа, в якої відповідачем було застраховано свою цивільно-правову відповідальність, як власника наземного транспортного засобу, лише частково відшкодувала заподіяну ним шкоду, здійснивши виплату страхового відшкодування, а решту матеріального збитку повинен відшкодувати саме відповідач в силу вимог ст.ст.1166, 1187 ЦК України. В подальшому відповідач має право звертатися до Третьої особи з регресним позовом та продовжувати «з`ясовувати стосунки». Відповідач сам обрав собі страховика, який займається різного роду маніпуляціями та не виконує вимог Закону та своїх прямих обов`язків, а тому це не має бути проблемою позивача.

Що стосується посилань відповідача на те, що відсутній причинно-наслідковий зв`язок між спричиненим ним ДТП та розміром заявленої до стягнення шкоди, оскільки ремонт транспортного засобу було здійснено набагато пізніше, ніж відбулося ДТП, то вони виглядають дещо абсурдними. Тільки 01.03.2016 року третьою особою було перераховано позивачу частину суми у розмірі 14 537 грн. 02 коп, якої не вистачало на відновлення пошкодженого транспортного засобу. Станом на 06.05.2016 року, щоб відремонтувати свій автомобіль, позивачу довелося позичати гроші, оскільки виплачений третьою особою коштів не вистачало. В подальшому, 06.06.2016 року третя особа доплатила ще 2 907 грн. 40 коп., саме тому між настанням ДТП, яке було вчинене відповідачем, та ремонтом пошкодженого автомобіля позивача пройшов якийсь час. Відповідач ставить під сумнів той факт, що збитки, які заявлені до стягнення з нього у даному судовому процесі, спричинені ним, припускаючи наявність інших ДТП за участю позивача, в яких він міг би отримати ушкодження.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 02 лютого 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 11 364 грн. 42 коп. і здійснено розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Скаргу обґрунтовував тим, що судом не були прийняті до уваги посилання відповідача на вказані у позові норми законодавства та постанови Верховного Суду.

Вказує, що звертав увагу суду на той факт, що до матеріалів справи позивачкою не додано жодного документу, котрий підтверджує факт того, що витраті, понесені позивачкою у зв`язку з ремонтом транспортного засобу, підтверджене рахунком-фактурою №СФ-3567 від 06.05.2016 року та Актом виконаних робіт №00001034 від 06.05.2016 року, дійсно пов`язані зі шкодою, котра завдана відповідачем у результаті ДТП.

Як свідчать матеріали справи, ДТП, за результатами якого транспортному засобу позивачки завдано матеріальну шкоду, трапилося 21.09.2015 року. Ремонт транспортного засобу відповідно до рахунку та акту проведено лише у травні 2016 року, тобто майже через вісім місяців після ДТП. Відтак, невідомо чи проведено ремонт саме тих пошкоджень, які отриманні транспортним засобом позивача у ДТП саме 21.09.2015 року. Відтак, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між шкодою, що заявлена позивачем до стягнення, та самим фактом ДТП.

Також зазначає, що до матеріалів справи не було додано жодного документу, котрий містить перелік тих пошкоджень, що отримані транспортним засобом позивачки при ДТП 21.09.2015 року, що у свою чергу унеможливлює встановити причинно-наслідковий зв`язок між проведеним ремонтом транспортного засобу позивача та дорожньо-транспортною пригодою, яка відбулась 21.09.2015 року, з урахуванням дати проведення ремонтних робіт, які зазначені у документах, що надані позивачкою. У матеріалах справи відсутній також страховий акт та акт огляду транспортного засобу, що складаються при виплаті страхового відшкодування, що б могло підтвердити взаємозв`язок (причинно наслідковий зв`язок) між проведеним ремонтом та тими пошкодженнями, які отримав транспортний засіб у момент ДТП.

Проте, ні сама позовна заява, ні додатки до неї не містять інформації або документальних доказів, які б могли підтвердити факт того, що збитки, які намагається стягнути позивачка, спричинені ДТП за участю відповідача у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Зазначає, що оскаржуване рішення є цілком законним та обгрунтованим, прийнятим при всебічно та повно досліджених матеріали справи, при правильному застосуванні норм матеріального права та при дотриманні усіх норм процесуального права, натомість апеляційна скарга є абсолютно безпідставною та необґрунтованою, а відтак не може бути задоволена.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку відповідач не звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду та має право звернутись з регресними вимогами до страхової компанії.

Вказував, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 11 364 грн. 42 коп. на користь позивача як різницю між виплаченим позивачем страховим відшкодуванням і сумою страхового відшкодування страхувальника цивільної відповідальності відповідача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 21 вересня 2015 року приблизно о 16 год. 20 хв. в м. Києві по вулиці Героїв Бресту, 1 сталася дорожньо-транспортна пригода, а саме, зіткнення автомобіля Ніссан X-Trail (державний номерний знак НОМЕР_1 ) під керуванням ОСОБА_1 з автомобілем Шкода Fabia (державний номерний знак НОМЕР_2 ) під керуванням гр. ОСОБА_3 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілю Шкода Fabia (державний номерний знак НОМЕР_2 ), 2012 року випуску, що належить позивачу, завдано механічних пошкоджень.

Встановлено, що постановою Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року відповідача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, за порушення п.13.1 Правил дорожнього руху України), та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. на користь держави. В результаті ДТП позивачу заподіяні матеріальні збитки, на відшкодування яких вона має право на підставі ст.22 ЦК України.

Відповідач застрахував свою цивільно-правову відповідальність власників наземних транспортних засобів (Страховий поліс №АЕ/4858457) у ПрАТ СК «ЮНІВЕС», згідно якого ліміт відповідальності на шкоду заподіяну майну становить 50 000 грн. та розмір франшизи становить 0 (нуль).

Також встановлено, що 03.10.2015 року позивачка звернулася з повідомленням про настання страхового випадку по договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з метою відшкодування збитків, спричинених внаслідок ДТП, надавши при цьому всі необхідні документи, проте станом на 21.09.2016 року виплати страхового відшкодування позивачу проведено не у повному обсязі. Третьою особою здійснено виплату страхового відшкодування на суму 17 444 грн. 42 коп, що підтверджується платіжним дорученням від 01.03.2016 року №5823 та платіжним дорученням від 06.06.2016 року №6915 (а.с.6-7).

Відповідно до Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24.07.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ПрАТ СК «ЮНІВЕС», ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування пені, моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовлено. З рішення вбачається, що виплата в сумі 17 444 грн. 42 коп. була здійснена ПрАТ СК «ЮНІВЕС» згідно звіту №260216-4 про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Шкода Фабіа», (державний номерний знак НОМЕР_2 ), складеного 26 лютого 2016 року СОД СПД «ОСОБА_4.» з врахуванням зносу замінних складових.

Суд встановив, що позивачем було здійснено ремонт пошкодженого автотранспортного засобу на суму 28 808 грн. 44 коп. (у т.ч. ПДВ 4 801 грн. 41 коп.), що підтверджується рахунком-фактурою №СФ-3567 06.05.2016 року, актом виконаних робіт

№00001034 від 06.05.2016 року та квитанцією до прибуткового касового ордеру №72 від 06.05.2016 року (а.с.8-10).

Отже, не відшкодований залишок матеріальної шкоди, завданої позивачу внаслідок ДТП, становить 11 364 грн. 02 коп.

За ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно зі ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За змістом ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі

№755/18006/15-ц відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

За ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно зі ст.6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до ст.9 Закону страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Як вбачається з Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг №566 від 09.07.2010 року «Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції станом на час ДТП), розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеними після набрання чинності цим розпорядженням: за шкоду, заподіяну майну потерпілих, у розмірі 50000 гривень на одного потерпілого; за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, у розмірі 100 000 гривень на одного потерпілого.

Згідно зі ст.36.2 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний:

у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна (Абзац другий пункту 36.2 статті 36 в редакції Закону № 5090-VI від 05.07.2012).

Отже, на підставі наведеного, суд першої інстанції вірно вважав, що ПАТ «Страхова компанія «ЮНІВЕС» своєчасно виконало свої зобов`язання по виплаті страхового відшкодування позивачу ОСОБА_2 та у повному обсязі.

За ст.28 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вказано, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Відповідно до ст.29 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Верховний Суд України у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6 - 2808 цс 15, зробив правовий висновок, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач не звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду та має право звернутись з регресними вимогами до страхової компанії, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 11 364 грн. 42 коп. на користь позивача, як різниці між виплаченим позивачем страховим відшкодуванням і сумою страхового відшкодування страхувальника цивільної відповідальності відповідача. є обґрунтованими та такими, що підлягали до задоволення.

Також, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки понесених витрат у розмірі 2 200 грн. на правову допомогу, оскільки розрахунок таких витрат підтверджений наданими до суду доказами.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:

Судді: