КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №357/5831/20 Головуючий у 1 інстанції: Кошель Б.І.
провадження №22-ц/824/7087/2021 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2021 року у справі за позовом першого заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави, в особі Білоцерківської міської ради, Комунального закладу Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №2» до ОСОБА_1 , третя особа: Міське фінансове управління Білоцерківської міської ради, про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину,-

в с т а н о в и в :

У червні 2020 року заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури звернувся до суду в інтересах держави в особі Білоцерківської міської ради, Комунального закладу Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №2» з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: міське фінансове управління Білоцерківської міської ради, про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину.

Свої вимоги обгрнутовував тим, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.12.2018 року звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_2 від підтримання обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Так, судом встановлено, що 23.09.2018 року близько 19 години 50 хвилин водій ОСОБА_1 , керуючи технічно-справним автомобілем ВАЗ 21063 (державний номерний знак НОМЕР_1 ) та рухаючись зі сторони села Фурси Білоцерківського району Київської області в напрямку м. Біла Церква Київської області, в порушення вимог Правил дорожнього руху України, а саме: п.1.2 (в Україні установлено правосторонній рух транспортних засобів), п.1.3 (учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими), п.1.5 (дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків), п.2.3(6) (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний, бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі), п.10.1 (перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху), п.11.2 (нерейкові транспортні засоби повинні рухатися як найближче до правого краю проїзної частини), п.12.1 (під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним), п.12.3 (у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди) проявив неуважність та безпечність, не рухався ближче до правого краю проїзної частини, невірно оцінив дорожню обстановку, змінивши напрямку руху ліворуч, перетнув вузьку суцільну лінію дорожньої розмітки 1.1 та виїхав на смугу зустрічного для нього руху, де допустив зіткнення із зустрічним мопедом «Сузукі» без д.н.з. під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався по своїй смузі та мав перевагу в русі.

Вказував, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди водій мопеда «Сузукі» без д.н.з. ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження у вигляді переломів обох великогомілкових кісток, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, так як для повного зрощення переломів необхідно тривалий строк - більш ніж три тижні.

Сукупність допущених водієм ОСОБА_1 вимог п п.1.2, 1.3, 1.5, 2.3 (б), 10.1, 11.2, 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку з вказаною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками.

У зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями потерпілий ОСОБА_2 від 23.09.2018 до 24.10.2018 року знаходився на стаціонарному лікуванні в КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №2», що підтверджується довідкою, виданою лікарнею за №03-05/881 від 24.04.2020 року.

Зазначав, що фактичні витрати на стаціонарне лікування ОСОБА_2 становлять 17 538 грн. 06 коп. Проведено на лікуванні 31 ліжко-днів. Оскільки витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню в повному обсязі, то позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 кошти, витрачені КЗ БМР «Білоцерківська міська лікарня №2» на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_2 від злочину у розмірі 17 538 грн. 06 коп. та перерахувати їх на відповідний рахунок на користь КЗ БМР «Білоцерківська міська лікарня №2».

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального закладу Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №2» кошти, витрачені на стаціонарне лікування потерпілого від злочину ОСОБА_2 в сумі 17 538 грн. 06 коп., і здійснено розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції.

Скаргу обґрунтовував тим, що законодавством України закріплене право прокурора звертатись з позовом до суду, однак підстави та умови такого звернення чітко регламентовані та не можуть тлумачитись розширено, оскільки у протилежному випадку це буде суперечити конституційному принципу рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та принципу змагальності сторін.

Вказує, що в даному випадку Комунальний заклад Білоцерківської міської лікарні №2 є відокремленим суб`єктом господарювання, який з власної ініціативи усувається від виконання своїх обов`язків. Проте, оскільки він є підзвітним Білоцерківській міській раді, є структурним підрозділом Білоцерківської міської ради і утворюється її рішенням, то основні їх заявдання - це зміцнення матеріально-технічної бази комунальних закладів охорони зборов`я, забезпечення проведення та підвищення рівня акредитації закладів охорони здоров`я.

У відзиві на апеляційну скаргу керівник Білоцерківської окружної прокуратури Київської області просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та зазначає, що прокурор, відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частини четвертої статті 56 ЦПК України обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому полягає порушення інтересів держави, та визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Крім того, прокурор, обґрунтовуючи підстави для представництва в суді інтересів держави, зазначив, що КНП «Білоцерківська міська лікарня №2» та Білоцерківська міська рада після набранням ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.12.2018 року у справі №357/13909/18 законної сили, тобто від 07.01.2019 року, не звернулась з позовом про стягнення витрат на лікування понесених закладом охорони здоров`я. Враховуючи, що затрати лікарні не відшкодовані, що свідчить про неналежне здійснення захисту інтересів держави, виникає законне право Білоцерківської місцевої прокуратури на звернення з даною позовною заявою до суду на захист державних інтересів, оскільки вказана бездіяльність призводить до ненадходження коштів, які мали б поступити до місцевого бюджету щодо неоотримання коштів на фінансування охорони здоров`я.

Вказує, що з листа №03-05/881 від 24.04.2020 року КНП «Білоцерківська міська лікарня №2» вбачається необхідність вжиття Білоцерківською місцевою прокуратурою заходів цивільно-правового характеру та звернутись в інтересах лікарні з позовною заявою про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину.

Також, з листа №14221/01-14 від 05.05.2020 року Білоцерківської міської ради вбачається необхідність Білоцерківською місцевою прокуратурою вжиття заходів щодо звернення з позовною заявою до суду про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину.

У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі №903/129/18 (провадження №12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт незвернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що вказаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці ЄСПЛ, а саме п.6.43.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції керувався «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993 року, яким передбачено, що сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених в стаціонарі, та щоденної вартості його лікування та зазначав, що витрати, понесені КЗ БМР «Білоцерківська міська лікарня №2» на лікування потерпілого підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача ОСОБА_1 .

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.12.2018 року звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_2 від підтримання обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Встановлено, що 23.09.2018 року близько 19 години 50 хвилин водій ОСОБА_1 , керуючи технічно-справним автомобілем ВАЗ 21063 (державний номерний знак НОМЕР_1 ) та рухаючись зі сторони с. Фурси Білоцерківського району Київської області в напрямку м. Біла Церква Київської області, в порушення вимог Правил дорожнього руху України, а саме: п.1.2, п.1.3, п.1.5, п.2.3(6), п.10.1, п.11.2, п.12.1, п.12.3 проявив неуважність та безпечність, не рухався ближче до правого краю проїзної частини, невірно оцінив дорожню обстановку, змінивши напрямку руху ліворуч, перетнув вузьку суцільну лінію дорожньої розмітки 1.1 та виїхав на смугу зустрічного для нього руху, де допустив зіткнення із зустрічним мопедом «Сузукі» без д.н.з. під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався по своїй смузі та мав перевагу в русі.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій мопеда «Сузукі» без д.н.з. ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження у вигляді переломів обох великогомілкових кісток, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, так як для повного зрощення переломів необхідно тривалий строк - більш ніж З тижні.

Встановлено, що сукупність допущених водієм ОСОБА_1 вимог п. п. 1.2, 1.3, 1.5, 2.3 (б), 10.1, 11.2, 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку із вказаною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками.

У зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями потерпілий ОСОБА_2 від 23.09.2018 року до 24.10.2018 року знаходився на стаціонарному лікуванні в КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №2», що підтверджується довідкою, виданою лікарнею за №03-05/881 від 24.04.2020 року.

Відповідно до ч.3 ст.56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

За ч. 4 ст.56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до вимог ст.131-1 Конституції України, прокуратура України становить єдину систему, на яку покладається, у тому числі, представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Підставою представництва прокурором інтересів держави у суді відповідно до ст.23 Закону України «Про прокуратуру» є не здійснення або неналежним чином здійснення захисту інтересів держави органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно зі ст.89 Бюджетного кодексу України видатки на фінансування лікарні широкого профілю здійснюються за рахунок коштів місцевого бюджету, а тому несплата коштів відповідачем суттєво зачіпає інтереси держави у зв`язку з недоотриманням коштів для фінансування закладів охорони здоров`я.

Встановлено, що КЗ БМР «Білоцерківська міська лікарня №2» належить до комунальної власності, тобто перебуває у власності територіальної громади м. Біла Церква.

Положеннями ст.1166 ЦК України передбачено відшкодування матеріальної шкоди при наявності складу правопорушення: протиправних дій особи, заподіяння шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і наслідками, вини особи, що причинили збиток.

Згідно з ч.1 ст.1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

За ч.3 ст.1206 ЦК України якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» №11 від 07.07.1995 року, судам слід мати на увазі, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993 року.

Цим Порядком передбачено, що сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених в стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. До справи має бути приєднана довідка - розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній.

Як вбачається з п.2 «Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993 року, визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентарю та обладнання.

Згідно з п.3 вищезазначеного Порядку визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоровя або прокурора. У разі, коли при ухвалені вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства.

За ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Згідно з ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Представник позивача в судовому засіданні пояснював, що відповідачем були відшкодовані кошти, які витрачені на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_2 , проте, судом вірно було критично оціонено такі пояснення представника, оскільки всупереч положень ст.76-81 ЦПК України ним не надано будь-яких доказів на їх підтвердження.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що витрати, понесені КЗ БМР «Білоцерківська міська лікарня №2» на лікування потерпілого підлягали відшкодуванню за рахунок відповідача ОСОБА_1 .

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:

Судді: