Справа № 428/8285/20
Провадження № 22-ц/810/204/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Стахової Н. В.,

суддів: Кострицького В. В., Лозко Ю. П.,

за участю секретаря

судового засідання: Залюшного О. Г.

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - Сєвєродонецька міська військово-цивільна адміністрація Сєвєродонецького району Луганської області,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє Берзінь Сергій Людвигович , на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 січня 2021 року, ухвалене у складі судді Кордюкової Ж. І. в приміщенні того ж суду

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк Луганської, правонастпниуом якої є Сєвєродонецька міська військово-цивільна адміністрація Сєвєродонецького району Луганської област області, третя особа ОСОБА_3 , про визнання права спільної сумісної власності на квартиру у зв`язку із втратою правовстановлюючого документа та здійснення її поділу та за позовною заявою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності та визнання права власності на частку квартири,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (далі позивачі), в інтересах яких діє адвокат Берзінь Сергій Людвигович звернулись до суду з позовною заявою до Сєвєродонецької міської ради, правонаступником якої є Військова-цивільна адміністрація міста Сєвєродонецьк Луганської області, третя особа ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру у зв`язку із втратою правовстановлюючого документа та здійснення її поділу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить двокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Спірна квартира була набута у власність шляхом її приватизації. 18.03.2015 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірваний. У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса з метою укладення договору дарування своєї частки квартири сину ОСОБА_1 , проте нотаріус відмовив йому у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з ненаданням оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру.

Дублікат зазначених документів відповідач видати не може, оскільки для цього є необхідним звернення одночасно усіх трьох співвласників квартири, що є неможливим, оскільки зв`язок з ОСОБА_3 не підтримується, її фактичне місце проживання невідомо, а відсутність оригіналу правовстановлюючого документа на квартиру та неможливість нотаріального оформлення поділу квартири без участі співвласника ОСОБА_3 перешкоджає здійсненню законних прав та інтересів на вільне володіння та розпорядження позивачам своєю квартирою, тому останні просили суд визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 , здійснити поділ спірної квартири, визнавши за кожним співвласником право власності на 1/3 частку квартири. 25.11.2020 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Багдасарова В.М. як третя особа з самостійними вимогами на предмет спору, звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про поділ квартири та визнання права власності на частку квартири.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в період з 26.10.1963 року по 18.03.2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Їй та відповідачам належить на праві спільної сумісної власності квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Через проблеми зі станом здоров`я ОСОБА_3 змушена була переїхати на проживання до своєї дочки у м. Дніпро, оскільки потребує сторонньої допомоги.

Звернення до суду позивачів з вимогою про визнання права власності на квартиру та здійснення її поділу є необґрунтованим, оскільки позивачу ОСОБА_1 добре відомо, що правовстановлюючий документ на спірну квартиру не є втраченим. Оригінал свідоцтва про власності на житло, виданого Житлово-комунальною конторою концерну «Луганськбуд» згідно з розпорядженням від 22.02.1994 року №57, знаходиться у ОСОБА_3 та не є втраченим. ОСОБА_3 не заперечує проти визнання у рівних частках права власності на спірну квартиру за кожним із співвласників. Відповідач Військово-цивільна адміністрація міста Сєвєродонецька Луганської області не має жодного відношення до поділу об`єкту спільної сумісної власності. Позивач неодноразово пропонувала ОСОБА_1 вирішити питання поділу квартири шляхом визначення рівних часток співвласників, проте позитивної відповіді не отримувала. Розмір витрат ОСОБА_3 на професійну правничу допомогу становить 2000 грн. Просила суд поділити квартиру, розташовану за адресою: м. Сєвєродонецьк у рівних частках між співвласниками, зазначеними у свідоцтві про право власності на житло, виданого Житлово-комунальною конторою концерну «Луганськбуд» згідно з розпорядженням від 22.02.1994 року №57 та визнати за нею право власності на 1/3 частку спірної квартири, вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27.01.2021 позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без задоволення. Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Поділено квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 у рівних частках між співвласниками, зазначеними у свідоцтві про право власності на житло, виданого Житлово-комунальною конторою концерну «Луганськбуд» згідно з розпорядженням від 22.02.1994 № 57, визнавши за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частку цієї квартири. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати в розмірі 1330,49 грн.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 20.04.2021 залучено до участі у справі Сєвєродонецьку міську військово-цивільну адміністрацію Сєвєродонецького району Луганської області в якості правонаступника Військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк Луганської області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Берзінь С.Л., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про поділ квартири та ухвалити по справі нове рішення, яким позовну вимогу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про поділ квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване 22.02.1994 у КП «Сєвєродонецьке БТІ» на підставі розпорядження Житлово-комунальної контори концерну «Луганськбуд» № 57 від 22.02.1994 задовольнити, визнавши за позивачами право власності по 1/3 частці цієї квартири. Здійснити перерахунок перерозподілу судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 не заперечувала проти визнання у рівних частках права власності на спірну квартиру за кожним зі співвласників, тобто визнала позовну вимогу. Оскільки судом першої інстанції визнано право власності на 1/3 частку квартири за ОСОБА_3 , то рішення суду є таким, що не може бути виконане шляхом реєстрації права спільної часткової власності за кожним зі співвласників. Судом не досліджувався оригінал свідоцтва про право власності на житло, що є порушенням норм процесуального права, та необґрунтовано встановлено, що правовстановлюючий документ знаходиться у ОСОБА_3 . Судом залишено поза увагою, що позовна вимога співпозивачів про поділ майна є похідною від вимоги про визнання права спільної сумісної власності на квартиру. ОСОБА_3 не може бути відповідачем у справі, оскільки вона не оспорює права сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру. Норми матеріального права не визначають належного відповідача у справі у разі втрати документа, який засвідчує право власності, оскільки втрата документа не призводить до появи абстрактних третіх осіб, які оспорюють таке право власності. Тому належним відповідачем у справі є особа, яка видала документ про право власності, або орган влади на території якого знаходиться нерухоме майно.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Багдасарова В.М., зазначає, що 02.03.1994 Сєвєродонецьким міським бюро технічної інвентаризації у Реєстровій книзі № 249 за реєстровим № 249 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.02.1994 зареєстрована квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого на підставі розпорядження Житлово-комунальної контори концерну «Луганськбуд» № 57 від 22.02.1994. Вказані обставини свідчать про необґрунтованість вимоги скаржників, викладеної у п.3 апеляційної скарги в частині зазначення підстав виникнення у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру. 02.03.1994 у КП «Сєвєродонецьке БТІ» відбулася реєстрація квартири, а не права власності на неї. Оригінал свідоцтва про право власності виданий Житлово-комунальною конторою концерну «Луганськбуд» № 57 від 22.02.1994 знаходиться у ОСОБА_3 . Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Факт наявності оригіналу свідоцтва у третьої особи відомий позивачам, що підтверджується відсутністю клопотання позивачів та їх представника про витребування оригіналу свідоцтва. Позивачі у судовому засіданні не ставили під сумнів копію свідоцтва та не зверталися з клопотанням про витребування оригіналу. Вимога скаржників щодо перерозподілу судових витрат та їх стягнення є незаконною та необґрунтованою, оскільки позов ОСОБА_3 задоволений у повному обсязі і в цій частині рішення суду не оскаржено. Крім того ОСОБА_3 не заперечує проти того, що частки співвласників ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 є рівними. ОСОБА_3 неодноразово пропонувала ОСОБА_1 вирішити питання поділу спільної сумісної власності шляхом визначення рівних часток у праві власності всіх співвласників та реєстрацію права власності згідно з вимогами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.02.1994, проте позитивної відповіді не отримала та випадково дізналася про вирішення спору в суді, що свідчить про зловживання позивачами процесуальними правами. Просила задовольнити частково апеляційну скаргу, не заперечуючи проти визнання за позивачами за кожним окремо права власності на 1/3 частку спірної квартири.

В судове засіданні сторони не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи.

У заяві від 11.05.2021 ОСОБА_3 та її представник Багдасарова В.М. просили слухати справу за їх відсутності.

Представник позивачів - адвокат Берзінь С.Л. в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи представника позивачів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Згідно апеляційної скарги позивачем рішення суду оскаржується в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про поділ квартири.

Рішення суду в частині інших вимог, а саме в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання за позивачами та третьої особою права спільної сумісної власності на квартиру не оскаржується, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про поділ квартири.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до п. 4 ст. 364 ЦПК України визнання апеляційної скарги іншою особою враховується судом апеляційної інстанції у частині наявності або відсутності фактів, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позов пред`явлений до неналежних відповідачів. Задовольняючи позов третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору, суд виходив з того, що вимоги заявлені до належних відповідачів, і ОСОБА_3 , як співвласник спірного майна, яке належить їй та відповідачам на праві спільної сумісної власності має право на визначення за нею права власності на 1/3 частку спірної квартири.

Колегія суддів вважає цей висновок суду першої інстанції правильним, оскільки він відповідає встановленим обставинами справи та правильно застосованим до правовідносин сторін нормам матеріального та процесуального права, та зауважує наступне.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно з копією свідоцтва про право власності на житло від 22.02.1994 року, виданого Житлово-комунальною конторою концерну «Луганськбуд» згідно з розпорядженням від 22.02.1994 року №57, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно з копією довідки КП «Сєвєродонецьке БТІ» від 27.05.2019 року №433 станом на 29.12.2012 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві спільної сумісної власності за ОСОБА_2 ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Житлово-комунальною конторою концерну «Луганськбуд» згідно з розпорядженням від 22.02.1994 року №57.

Управління житлово-комунального господарства Сєвєродонецької міської ради відмовило ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у видачі дубліката свідоцтва про право власності на житло за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки до органу приватизації мають звернутись одразу три співвласники житла (лист від 05.08.2020 року №1042).

За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В силу положень ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Частинами 1, 2 ст. 368 ЦК України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.ч 1,2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Отже згідно копії свідоцтва про право власності, виданого на підставі розпорядження Житлово-комунальної контори концерну «Луганськбуд» № 57 від 22.02.1994 квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, і їх частки є рівними.

Разом з тим, статтями 50, 51, 175 ЦПК України визначено що на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі.

Суд при розгляді справи, виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу, має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі відповідачем.

У разі пред`явлення позову до неналежних відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення співвідповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову, оскільки пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у позові.

Предметом позову є визнання права спільної сумісної власності за позивачами та здійснення її поділу, шляхом визнання за кожним із співвласників права власності на 1/3 частку квартири.

Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа що має до майна власний інтерес.

Проте, позивачі не пред`явили позов до співвласника спірної квартири - ОСОБА_3 .

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про поділ майна, оскільки матеріально -правовий зв`язок відповідача з позивачами по справі з приводу визнання за ними права власності на спірну квартиру та її поділ відсутній.

Доводи апеляційної скарги про те, що Військово - цивільна адміністрація міста Сєвєродонецька Луганської області є належним відповідачем у справі, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки Військово - цивільна адміністрація міста Сєвєродонецька Луганської області не є співвласником спірного майна та не оспорює права власності позивачів на вказану квартиру.

Посилання скаржника на те, що судом не досліджувався оригінал свідоцтва про право власності на житло, що є порушенням норм процесуального права, також до уваги не приймаються, оскільки в матеріалах справи міститься копія свідоцтва про право власності на житло від 22.02.1994, копія якого засвідчена підписом представника ОСОБА_3 - адвокатом Багдасаровою В.М. із зазначенням дати такого засвідчення.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без змін, то судові витрати по сплаті судового збору покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє Берзінь Сергій Людвигович , залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Дата складення повного тексту постанови - 04 червня 2021 року.

Головуючий

Судді: