ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
О К Р Е М А Д У М К А
судді колегії суддів судової падати у цивільних справах
Одеського апеляційного суду Сегеди С.М.
"25" травня 2021 р. м. Одеса
Постановою Одеського апеляційного суду від 25.05.2021 року, у складі:
головуючого Сегеди С.М.,
суддів: Гірняк Л.А.,
за участю:
секретаря Хухрова С.В.,
апелянта ОСОБА_1 ,
представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Шалько О.А.,
апелянта ОСОБА_2 ,
представника апелянта ОСОБА_2 адвоката Ляшука Є.В.,
перекладача Боячко К.В.,
було частково задоволено апеляційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Вірменської Руспубліки, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні позивача - Служба у справах дітей Ширяївської районної державної адміністрації Одеської області, про визначення місця проживання дитини.
Позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені і забезпечено повернення малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Вірменської Республіки.
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.
При цьому, підставою для відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 слугували ті обставини, що колегія суддів вирішила повернути малолітнього ОСОБА_3 до Республіки Вірменія, за місцем його постійного проживання і реєстрації - АДРЕСА_1 , а не через порушення ст. 16 Гаазької Конвенції, як про це зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішення.
Проте, суддя колегії суддів Сегеда С.М. не погоджується із вищевказаними висновками Одеського апеляційного суду, виходячи з наступних обставин.
Так, вважаю, що у суду апеляційної інстанції не було підстав для скасування судового рішення, та приймати постанову, в частині забезпечення повернення малолітнього ОСОБА_3 до Вірменської Республіки - місця його постійного проживання і реєстрації: АДРЕСА_1 .
У відповідності до ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» - чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства та застосовуються в порядку, передбаченому нормами національного законодавства.
Спори щодо прав дітей вирішуються, у тому числі на підставі Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року №789ХІІ та на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, підписаної в Римі 04 листопада 1950 року, від імені України підписаної 09 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР.
Крім того, державами - учасницями 25.10.1980 року була підписана Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (Гаазька Конвенція), яка набула чинності для України з 1 вересня 2006 року та є складовою її правової системи
Гаазька Конвенція була розроблена і підписана з метою запровадження міжнародно-правового механізму мирного та впорядкованого повернення дітей, яких незаконно вивезено або які незаконно утримуються. Гаазька Конвенція не може бути витлумачена в вакуумі, а повинна тлумачитися в гармонії з загальними принципами міжнародного права. При цьому, як зазначено в підпункті «с» пункту 3 статті 31 Віденської конвенції 1969 року про право міжнародних договорів, мають враховуватися «відповідні норми міжнародного права, застосовні до відносин між сторонами» та, зокрема, норми, що стосуються міжнародного захисту прав людини.
Суд першої інстанції вірно вказав, що питання про взаємозв`язок між Конвенцією про права дитини та Гаазькою Конвенцією у сфері міжнародного викрадення дітей, зобов`язання, які накладаються на Договірні держави, повинні тлумачитися у світлі вимог Гаазької Конвенції і вимог Конвенції про права дитини, а також відповідних норм і принципів міжнародного права, застосованих у відносинах між Договірними державами.
Вказаний підхід включає в себе комбіноване і гармонійне застосування міжнародних документів, зокрема в даному випадку Конвенції про права дитини та Гаазької Конвенції, беручи до уваги її мету та наслідки для захисту прав дітей та батьків. Такий розгляд міжнародно-правових положень не повинен призводити до конфлікту чи протиставлення різних міжнародних договорів за умови, що суд може виконувати своє завдання в повному обсязі, а саме «забезпечити дотримання зобов`язань, прийнятих на себе Високими Договірними Сторонами» Конвенції, шляхом тлумачення та застосування положень Конвенції про права дитини у спосіб, який робить її гарантії практичними та ефективними.
Така ж сама практика закладена і в Гаазьку Конвенцію, яка пов`язує цей інтерес до відновлення статусу-кво за допомогою винесення рішення про негайне повернення дитини до країни її постійного проживання у разі незаконного викрадення, при цьому беручи до уваги той факт, що неповернення дитини іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, тим самим пояснюючи існування виключень, особливо у випадку серйозного ризику того, що повернення дитини піддасть її фізичній чи психологічній шкоді або іншим чином помістить її в нестерпну ситуацію.
Згідно з висновками Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), висловлених у рішенні «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії» рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Гаазької Конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Гаазькою Конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення.
Також слід зазначити, що відповідно до пункту «b» абзацу першого статті 13 Гаазької Конвенції підставою для відмови в задоволенні вимог про повернення дитини в іншу державу, може бути існування серйозного ризику того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.
Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди насамперед повинні враховувати, що ч.1 ст.13 Гаазької Конвенції покладає обов`язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує. У цьому разі зазначене формулювання відображає загальне правове правило, що той, хто стверджує про наявність певного факту, повинен його довести.
З метою надання суду доказів своїх зустрічних позовних вимог, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , в особі її представника адвоката Шалько О.А., надала судовій колегії заяву про призначення у справі судової психологічної експертизи, яка ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.08.2020 року була задоволена (т.4, а.с.75-85).
Проведення вказаної судової експертизи була доручена Одеському НДІСЄ МЮУ, та на вирішення якої поставлені наступні питання:
1.Який психологічний стан дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час проведення експертизи із врахуванням його вікових особливостей?
2.Як може змінитися психологічний стан дитини при поверненні її до родини батька у Республіку Вірменія?
3.Який існує серйозний ризик того, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння психологічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку?
4.Чи є підстави вважати, що дитина прижилась у своєму новому середовищі за місцем проживання матері в Україні?
5.Чи може інтегрувати малолітній ОСОБА_3 в середовище за місцем проживання батька ОСОБА_2 в Республіці Вірменія?
6.Чи була зміна психологічного стану дитини на момент її ввезення в Україну із Республіки Вірменія у травні 2017 року?
7.Чи є доцільним, в інтересах дитини малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням його вікових особливостей, емоційного стану індивідуальних психологічних властивостей, рівня розумового розвитку, його повернення до Республіки Вірменія?
Експертизу було вирішено провести за участю дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його батьків: матері ОСОБА_1 та батька ОСОБА_2 .
Згідно Висновку експерта № 20-5218, який складено 12 квітня 2021 року (т.4, а.с.138-147) вищевказані питання були досліджені і було встановлено наступне:
1 На час проведення експертизи психологічний стан ОСОБА_3 з урахуванням його вікових особливостей є задовільним. Хлопчик відкритий до навколишнього світу, товариський, активний. Рівень загального психологічного розвитку відповідає середній віковій нормі.
2. Повернення дитини до родини батька до Республіки Вірменія матиме травмувальний вплив на нього у випадку розлучення з матір`ю та іншим значущим оточенням, а також у випадку значного зменшення контактів дитини з матір`ю та іншим значущим оточенням, а також у випадку різкої зміни умов проживання. Травма розлучення з матір`ю може негативно вплинути на формування особистості хлопчика. З психологічної точки зору, враховуючи всі обставини справи, повернення дитини до Республіки Вірменія, з високою долею вірогідності вплине на відносини ОСОБА_4 з матір`ю, тобто, буде пов`язано з більшим або меншим, але все одно травмувальним досвідом.
3. Наслідки повернення дитини до Республіки Вірменія є непередбачуваними, залежать від багатьох факторів але в першу чергу - від поведінки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час проведення процедури повернення та подальшого співіснування у житті дитини. Без проведення процесу знайомства дитини з батьком, встановлення між ними дружніх стосунків та без якісного врегулювання питань виховання дитини між батьками (між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ), повернення ОСОБА_4 до Республіки Вірменія буде мати серйозні ризики психологічного травмування дитини.
4. Відповідно до результатів всебічного психологічного дослідження, дитина прижилась у своєму новому середовищі за місцем проживання матері в Україні.
5. Малолітній ОСОБА_3 потенційно може інтегрувати у середовище за місцем проживання батька - ОСОБА_2 , але у випадку відсутності процесу знайомства дитини з батьком, встановлення між ними дружніх стосунків та без якісного врегулювання питань виховання дитини між батьками, повернення ОСОБА_4 до Республіки Вірменії буде мати серйозні ризики психологічного травмування дитини.
6. Через психологічні властивості немовлят, знаходження біля провідного дорослого ( ОСОБА_5 ), ОСОБА_3 не зазнав змін в психологічному стані, на момент увезення в Україну.
7. Повернення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до Республіки Вірменія з урахуванням його вікових особливостей емоційного стану, індивідуальних психологічних властивостей, рівня розумового розвитку на цей час, з психологічної точки зору, не є доцільним.
Таким чином, судовий експерт провела судову експертизу і дійшла висновку на підставі наявних у справі доказів і особистих бесід з малолітнім ОСОБА_3 та його батьками: ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .
Згідно вказаного Висновку було встановлено, що малолітній ОСОБА_3 прижився у своєму середовищі за місцем проживання матері в Україні.
Разом з тим, судовий експерт вказала, що малолітній ОСОБА_3 потенційно може інтегрувати в середовище за місцем проживання батька ОСОБА_2 , але у випадку відсутності процесу знайомства дитини з батьком, встановлення між ними дружніх стосунків та без якісного врегулювання питань виховання дитини між батьками, повернення малолітнього ОСОБА_6 до Республіки Вірменії буде мати серйозні ризики психологічного травмування дитини.
Однак, матеріали справи мають достатньо доказів, що починаючи з 05.05.2017 року, і до теперішнього часу батько дитини і позивач по даній справі ОСОБА_2 взагалі не зустрічався з сином ОСОБА_3 .
Скасовуючи попереднє рішення суду апеляційної інстанції, Верховний Суд в своїй постанові від 05 лютого 2020 року, якою касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було задоволено частково та скасовано постанову Одеського апеляційного суду від 31 липня 2019 року, з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.3, а.с. 186-194), вказав, що встановлюючи обставини щодо повернення дитини до свого постійного місця проживання, суди не вказали, якими доказами підтверджено існування серйозних ризиків, що повернення дитини до Республіки Вірменії загрожує їй психологічною або фізичною небезпекою, чи що внаслідок повернення дитина потрапить у нестерпні умови
Крім того, обмежившись посиланнями на те, що дитина прижилась
у своєму новому середовищі, суди не врахували тієї обставини, що зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо.
Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Єреван Республіки Вірменія сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого територіальним відділом РАЦС Кентрона та Норк-Мараша, серія НОМЕР_1 , актовий запис № 95 від 28.02.2014 року (т.1, а.с.51).
Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим територіальним відділом РАЦС Кентрона та Норк-Мараша, серія НОМЕР_2 , актовий запис № 893 від 17.07.2015 року (т.1, а.с.48).
04.05.2017 року ОСОБА_1 разом з неповнолітнім ОСОБА_3 виїхала до України не отримавши ні мовчазної, ні усної, ні письмової згоди від свого чоловіка та батька дитини ОСОБА_2 на переміщення дитини в іншу державу.
Проте, оскільки заборон на виїзд ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 із Республіки Вірменія не було, то 04.05.2017 року ОСОБА_1 разом з малолітнім ОСОБА_3 в установленому законом порядку пройшла Прикордонну охорону Вірменії та Державну прикордонну службу України і прибула на територію України, по місцю проживання матері ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 .
У зв`язку з цим, 12 червня 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Міністерства Юстиції Республіки Вірменія із заявою про місцеперебування ОСОБА_1 разом з їх малолітнім сином, ОСОБА_3 та повернення останнього із України у Вірменську Республіку.
Таким чином, починаючи з 12 червня 2017 року, тобто вже майже протягом 4-х років, позивач ОСОБА_2 вживає всіх необхідних заходів для повернення свого сина громадянина Республіки Вірменія до місця своєї реєстрації і постійного проживання - АДРЕСА_1 , у тому числі шляхом звернення до суду з даним позовом.
Зазначені обставини свідчать про те, що малолітній ОСОБА_3 вже майже 4 роки проживає в Україні, спілкується на Українській і Російській мові і взагалі не знає свого батька позивача ОСОБА_2 , його родини і Вірменської мови.
Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, також можуть свідчити наступні факти: малолітній ОСОБА_3 відвідує дошкільний навчальний заклад - Катерино-Платонівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІ ступенів-дошкільний навчальний заклад» Ширяєвської районної ради Одеської області з 01 вересня 2017 року (т.1, а.с.82). З 01.09.2021 року має піти у перший клас, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки, дитина також вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини.
Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків.
Таким чином, виходячи з інтересів дитини, суд може відмовити в задоволенні заяви про повернення дитини в колишнє середовище, навівши при цьому доводи про наявність підстав і доказів для такого висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та її син ОСОБА_3 , проживають разом за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 01.11.2018 року (т.1, а.с.61). У малолітнього ОСОБА_3 є усі необхідні умови для проживання дитини його віку, що підтверджується наступними фактами.
Згідно довідки № 16 від 29.10.2018 року ОСОБА_1 з 01.08.2017 року працює в КНП «Центр ПМСД Ширяївського району» на посаді завідувача, сестри медичної загальної практики - сімейної медицини ФП с. Ганно-Покріка, де отримує стабільний заробіток. Згідно з характеристиками, виданою Катерино-Платонівською сільською радою, та характеристикою з місця роботи ОСОБА_7 зарекомендувала себе як грамотний та сумлінний спеціаліст, скарг з боку односельців на її адресу не надходило, до спиртних напоїв та наркотиків байдужа (т.1, а.с.83, 88, 89).
Як зазначила в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 , на теперішній час вона вийшла заміж в травні 2021 року за ОСОБА_8 , малолітній ОСОБА_3 називає його батьком. Крім того, ОСОБА_1 пояснила суду, що вона зареєстрована як ФОП і працює продавцем в приватному магазині. Проте, доказів вказаного вона суду апеляційної інстанції не надала.
Крім того, згідно листа Служби у справах дітей Ширяївської районної державної адміністрації №3 від 11.03.2019 року, у ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем фактичного проживання в АДРЕСА_3 наявне все необхідне для повноцінного розвитку: окрема кімната, ліжко, одяг та взуття згідно віку. Дитина добре розуміє та спілкується українською мовою (т.1, а.с.167).
Згідно висновку органу опіки та піклування Ширяєвської районної державної адміністрації вих.№ 21/02-40/622 від 21.03.2019 року до органу опіки та піклування Ширяївської районної державної звернулась ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за її фактичною адресою проживання: АДРЕСА_3 .
Орган опіки та піклування Ширяївської районної державної адміністрації розглянувши заяву на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини 20.03.2019 року та вивчивши повний пакет документів від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо встановлення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на підставі відомостей, одержаних в результаті дослідження наданої інформації, встановив, що ОСОБА_1 проживає за вказаною адресою майже 2 роки спільно зі своїм малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,, який дуже добре прижився у новому середовищі. З 01.09.2017 року дитина відвідує молодшу групу Катерино-Платонівського НВК «ЗОШ І-ІІІ ступенів ДНЗ» по теперішній час де вільно спілкується українською мовою, підтримує українські традиції. Приймає активну участь у проведенні святкових заходів у дитячому садку. За дитиною здійснюється медичний нагляд, у дитини є свої друзі, захоплення. ОСОБА_3 вважає своє місце проживання постійним та комфортним. Мати дитини - ОСОБА_1 з 2017 року по теперішній час працює в КЗ «Ширяївський районний центр первинної медико - санітарної допомоги» на посаді завідувача, сестри медичної загальної практики - сімейної медицини ФП с. Ганно-Покровка. Мати створила належні умови для виховання свого малолітнього сина, забезпечила його всім необхідним. ОСОБА_3 проживає у спокійному оточенні, зміна місця проживання малолітньої дитини може негативно вплинути на внутрішній світ дитини.
На підставі вище викладеного, виходячи з інтересів малолітньої дитини, керуючись п. 27 постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаною із захистом прав дитини», Законом України «Про органи та служби у справах дітей», відповідно до частини другої статті 12 Гаазької конвенції, з метою збереження законних прав та інтересів дитини, вказаний орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спільно з матір`ю ОСОБА_1 за його фактичною адресою проживання: АДРЕСА_3 , у зв`язку з тим, що дитина дуже добре прижилася в умовах, підтримує українські традиції розуміє та добре спілкується українською мовою (т.1, а.с.236-237).
Більше того, ч.1 ст.3 Конвенції ООН «Про права дитини», передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України містить: «Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
За положеннями пункту «а» ст. 5 Гаазької Конвенції «права піклування» включають в себе права, які відносяться до турботи будь-якої особи щодо дитини, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а тому метою встановлення таких фактів є не визначення місця проживання дитини з певним батьком чи матір`ю, а з огляду на інтереси дитини, її комфортне проживання та сталі зв`язки в конкретному середовищі й країні.
Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
Проте, як вбачається з матеріалів справи і зазначено особисто матір`ю малолітнього - ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції, вона не бажає переїзджати до Республіки Вірменії, тому повернення малолітнього ОСОБА_3 до Республіки Вірменії, буде нічим іншим, як його розлучення з матір`ю ОСОБА_1 , з якою у нього склались тісні зв`язки сина і мами, що буде порушенням не тільки вимог чинного законодавства України, а і міжнародних норм права в галузі забезпечення інтересів малолітніх дітей, а також можливо призведе до серйозних ризиків психологічного травмування дитини, що є недопустимим.
Також судом першої інстанції обгрунтовано було взято до уваги той факт, що причиною від`їзду ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_3 до України із Республіки Вірменії було нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_2 безпосередньо ОСОБА_1 , що підтверджується рішенням про відмову порушення кримінальної справи від 28.11.2016 року (т.1, а.с.157-158). У даному рішенні встановлено факт того, що під час спору, який виник навколо сімейних питань, з чоловіком ОСОБА_2 , ОСОБА_1 отримала травму (т.1, а.с.160). Згідно комп`ютерної томографії від 15.11.2016 року у ОСОБА_1 виник перелом кістки носа, правосторонній малий гемісинусит, центральна стінка носа зміщена в право, помірно гіпертрофічна двостороння нижня носова раковина (т.1, а.с.164). Позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 стверджує, що цей інцидент відбувався на очах дитини. При цьому, позивач за первісним позовом ОСОБА_2 пояснив, що він, маючи проблеми із зором, зробив невпорядкований рух рукою сторону ОСОБА_1 та його рука необережно доторкнулась до області її носа, завдавши тілесне ушкодження (т.1, а.с.157-158).
Зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що в даному випадку наявний серйозний ризик того, що повернення дитини може завдати їй фізичної або психічної шкоди або створити для дитини нетерпиму обстановку та, зокрема, порушити її тісний зв`язок з матір`ю, а також що дитина з 04.05.2015 року, тобто майже 4 роки, проживає на території України, а тому повернення дитини ОСОБА_3 за місцем його постійного проживання до Республіки Вірменія не буде відповідати інтересам дитини.
Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з нею, колегія суддів виходила із того, що даною постановою колегія суддів вирішила повернути малолітнього ОСОБА_3 до Республіки Вірменія, за місцем його постійного проживання і реєстрації - АДРЕСА_1 , а тому вказане питання має вирішуватись за правилами сімейного законодавства Республіки Вірменія.
В свою чергу, суд першої інстанції також відмовив в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 з тих підстав, що питання про визначення місця проживання малолітньої дитини є неможливим до вирішення питання про повернення незаконно вивезеної дитини до місця свого постійного приживання, що передбачено ст. 16 Гаазької Конвенції.
При цьому слід зазначити, що ні з тим, ні з іншим висновком судів не можна погодитись так як, у разі вирішення питання по відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 про повернення малолітньої дитини до Республіки Вірменії, і залишення дитини в Україні, необхідно вирішити питання про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 .
При цьому, враховуючи викладені обставини, колегія суддів мала б задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 та визначити місце проживання дитини малолітнього ОСОБА_3 разом з нею.
У зв`язку викладеними обставинами, судові витрати також мали підлягати перерозподілу між сторонами, як того вимагає ст. 141 ЦПК України, а також враховуючи, що позивач за первісним позовом ОСОБА_2 є інвалідом 1 групи безстроково (т.1, а.с.45).
Суддя Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда