Справа № 344/8558/21
Провадження № 2/344/2935/21
У Х В А Л А

03 червня 2021 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області Бородовський С.О., вивчивши матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕНТ» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звернення зняття арешту з нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачем пред`явлено позов до відповідача та третьої особи про зняття арешту з нерухомого майна, накладеного державними виконавцями ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та рішенням Івано-Франківського міського суду.

Однак позовна заява не відповідає вимогам, що ставляться до такого виду документів.

По-перше, в позовній заяві не зазначено про обставину наявності чи відсутності виконавчих проваджень, дії державних виконавців в яких позивач має намір оскаржити. По-друге, в позовній заяві не зазначено про обставину завершення розгляду чи не завершення розгляду спору в справі №09078/2807/2012, а також наявності чи закінчення або припинення виконавчого провадження.

Однак обидві обставини визначають самостійні форми судового розгляду спорів за умови наявності виконавчого провадження та його відсутності, за умови наявності судового розгляду спору та його відсутності.

Так в постанові Верховного Суду від 24/05/2021 в справі №712/12136/18 вказано, що сторона виконавчого провадження не вправі подати самостійний позов про зняття арешту з майна, а зобов?язана виконувати встановлений для неї обов`язок за змістом Розділу VII ЦПК України.

Крім цього в позовній заяві не вказано на те, чи особа, яка подала позов є стороною відповідних виконавчих проваджень.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором.

Однак в позові не вказано на спосіб захисту, що визначений законом чи договором.

В позові зазначено на зміст ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», що передбачає позов про визнання права власності і зняття з нього арешту, однак позов про визнання права власності позивачем не пред`явлено.

Отже позивачем пред`явлено позов, який не передбачає визнання права власності, а також не передбачає оскарження офіційних документів, якими накладено арешти нерухомого майна.

Таким чином позивач намагається створити ситуацію, при якій одночасно не буде оскаржено і скасовано офіційні документи, якими накладено арешт, але передбачає скасування арешту, який вчинено на підставі відповідних офіційних документів.

Проте позивачем не зазначено в позові закону, який передбачає гарантування йому такого способу захисту прав, що однак визначено для позивача безпосередньо в якості обов`язку в змісті п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України.

Безпосередньо в ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» вказано, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Отже ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» є правовою підставою для звернення до суду за обставин коли, особа вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові.

Намір іпотекодержателя реалізовувати права щодо звернення на нього стягнення не належить до спорів про належність майна з третіми особами, які не є учасникам правовідношення іпотеки, що також передбачено положеннями Закону України «Про іпотеку», який позивач вказав в якості правової підстави звернення до суду з позовом.

Проте в позові не вказано, що позивач вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, що є додатковим свідченням порушення позивачем змісту ч. 1 ст. 447 ЦПК України та Розділу VII ЦПК України.

Крім цього в ч. 1 ст. 447 ЦПК України вказано, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Отже юридична оцінка цих фактичних обставин здійснюється в порядку, що встановлений в ст. 447 ЦПК України, а не в порядку самостійного позовного провадження.

Так особою, яка подала позов вказано, що 22/04/2021 постановлено ухвалу, якою «ФК «Інвент» замінено в якості стягувача у виконавчому провадженні.

Отже до обов`язку позивача належить використання встановлених для нього форм звернення до суду, що не належить до позовних і не здійснюється у формі позовного провадження.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Порушення позивачем встановленого для нього процесуальним законом обов?язку здійснювати дії за підставами та в порядку, що визначений в ст. 447 ЦПК України вказує на подання позову у спорі, який має очевидно штучний характер.

Порушення особою, яка подала позов процесуальних обов`язків у зазначеній частині не належить до правових підстав для відкриття позовного провадження за відповідним зверненням, а також здійснюється у відповідному провадженні, що вже перебуває в суді, а не на підставі відкриття нового позовного провадження.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Самостійний розгляд позовів про непогодження з діями державного виконавця на стадії виконання судового рішення або про припинення заходів щодо виконання судових рішень, що вжиті державними виконавцями на стадії виконавчого провадження судового рішення положеннями ст. 19 ЦПК України не гарантується.

Положенням ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено позов між учасниками цивільних відносин про належність майна, яке описано державним виконавцем та, на яке накладено арешт на стадії примусового виконання судового рішення, а не претензії нового кредитора щодо забезпечення виконання судового рішення на прохання попереднього кредитора.

Як в позові не зазначено іншого учасника цивільних відносин з яким у позивача виник спір про належність майна, так і пояснення позивача про те, що він є новим кредитором за вимогами, до боржника, що були у попереднього кредитора. Універсальне правонаступництво в зобов?язанні, що визначено позивачем в його позові як підставу звернення до суду вказує на суперечність дійсних фактичних обставин висновкам представника позивача, який підписав позовну заяву. Так в позові вказано на незадоволення позивача ситуацією арешту майна у виконавчому провадженні, що відкрито за заявою попереднього кредитора задля виконання вимог попереднього кредитора до боржника, що здійснено в майновому інтересі за правом вимоги, що набув учасник цивільних відносин, від імені якого підписано позов.

Так само в позові зазначено на висновок Великої Палати Верховного Суду від 24/04/2019 про те, що спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства в позовному провадженні.

Однак в позовній заяві не вказано на наявність між позивачем та будь-яким іншим учасником цивільних відносин спору про належність майна.

Так само в позові взагалі не зазначено на обставину державної реєстрації речових прав на нерухому майно за змістом Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», хоча позивачем зазначено на використання правових позиції Верховного Суду щодо спорів про належність майна, а належність нерухомого майна вирішується за встановленою законом формою реєстрації речових прав на нього.

Проте за змістом ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо зазначеної обставини.

Уникнення позивачем від виконання зазначеного обов`язку вказує на порушення його відповідного процесуального обов?язку та порушення ним іншого обов`язку за змістом ст. 447 ЦПК України.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже саме особа, що подала позов несе ризик настання наслідків, пов`язаних невчиненням нею процесуальних дій щодо дотримання форми і змісту звернення до суду, що передбачено для такої особи в якості обов`язку.

До позову не надано доказу ухвалення судового рішення від 26/03/2012, в тому числі із виконання обов`язку щодо належного посвідчення його копії.

Однак відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

За змістом п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Однак обставини щодо ухвалення судового рішення від 26/03/2012 не зазначено в позовній заяві взагалі.

В п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України вказано, що позовна заява повинна містити спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Так в позові вказано, що «… наявні арешти Предмета іпотеки порушують права іпотекодержателя, а тому Предмет іпотеки підлягає звільненню з-під арештів, накладених органом ДВС …».

Отже в позові зазначено, що дії, які позивач має намір оскаржити здійснено ДВС.

При цьому сам позов пред`явлено до ОСОБА_1 , яка є боржником в цивільно-правовому зобов`язанні та не є посадовою особою органу ДВС, дії якого позивач має намір оскаржити.

Крім цього обтяження від 26/03/2012 вчинено за рішенням Івано-Франківського міського суду, однак зазначення та оцінка цієї обставини взагалі не містить в позовній заяві.

Так само позивачем не доведено тотожність і аналогічність фактичних обставин за рішенням Верховного Суду від 16/05/2018 в справі №338/1118/16-ц для використання висновків за ним за визначеним позивачем позовом.

Крім цього рішення в справі №338/1118/16-ц ухвалено 16/05/2018. Проте із зазначеного часу Верховним Судом ухвалено інші висновки, що підлягають до застосування, про які вказано в цій ухвалі.

В позові вказано, що державні виконавці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наклали арешти на спірне майно, що порушує права кредитора.

Однак виконавче провадження здійснюється саме для поновлення прав кредиторів. Отже в позові не зазначено, які безпосередньо дії державних виконавців є неправомірними, що призвели до порушення прав позивача.

Крім цього захист від порушення прав кредитора неправомірними діями органу примусового виконання судового рішення належить здійснювати в порядку ст. 447 ЦПК України, а не в позовному провадженні.

Отже із з цих підстав дії позивача суперечать змісту цивільного процесуального закону.

Так в ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» вказано, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, а тому судове провадження за позовом не здійснюється щодо іншого судового провадження за виконанням судового рішення.

Також позов не відповідає змісту ст. ст. 52, 53 ЦПК України, в яких вказано, що треті особи можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін.

Отже саме третя особа вирішує для себе питання вступу в справу, а не позивачу належить право на залучення третьої особи у відповідну справу.

Крім зазначеного позивачем неправомірно занижено розмір судового збору, що підлягає справлянню за позовом, в якому розміщено три самостійні прохання про скасування трьох самостійних арештів.

У разі подання позову за трьома самостійними вимогами до відповідача позивач зобов?язаний сплатити судовий збір по 2270 гривень за кожною вимогою, а не за трьома.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у випадках об`єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьою статті 6 Закону № 3674-VI підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру, наприклад, зняття арешту з майна та визнання права власності на це майно. При цьому судовий збір може бути сплачений окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами.

Тому заява не відповідає вимогам, що ставляться до такого виду заяв і у зазначеній частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до зазначеного суд,

П О С Т А Н О В И В:

позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕНТ» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звернення зняття арешту з нерухомого майна залишити без руху залишити без руху, надавши позивачу строк 10 днів з дня отримання ухвали для виправлення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали.

Роз`яснити позивачу, що у випадку невиконання вимог даної ухвали, позовна заява вважатиметься не поданою та буде повернута.

Копію ухвали направити для відома та виконання позивачу.

Ухвала не оскаржується.

Суддя С.О. Бородовський