Головуючий суду 1 інстанції - Кордюкова Ж.І.
Доповідач -Коновалова В.А.
Справа № 428/4400/20
Провадження № 22-ц/810/339/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
07 червня 2021 року м. Сєвєродонецьк
Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Гаврилюка В.К.,
за участю секретаря судового засідання: Вовчанської С.В.,
учасники справи:
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 лютого 2021 року
за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення нарахованої, але невиплаченої суми заробітної плати,
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, в обґрунтування якої зазначила, що з 14 листопада 2017 року по 28 лютого 2019 року працювала продавцем продовольчих товарів за трудовим договором у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та отримувала мінімальну заробітну плату в розмірі 4173 грн.
28 лютого 2019 року була звільнена із займаної посади за власним бажанням, проте при звільненні відповідачем їй не була виплачена заробітна плата за лютий 2019 року.
Позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 4173 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення нарахованої, але невиплаченої суми заробітної плати залишені без задоволення.

Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що доводи позивача, викладені в позовній заяві, на підтвердження своїх вимог не знайшли в судовому засіданні свого підтвердження належними, достовірними та достатніми доказами.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за лютий 2019 року в сумі 4137 грн, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Позивач вказує на те, що суд першої інстанції мотивуючи своє рішення, окрім іншого посилався на показання свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які пояснювали, що заробітна плата виплачувалась відповідачем усім працівникам, у тому числі і позивачу, після кожної відпрацьованої зміни, облік виплачених працівникам грошей фіксувався в паперовому вигляді та передавався відповідачу. Свідок ОСОБА_3 пояснювала, що вона працювала з позивачем по-змінно (два робочі дні та два вихідні дні), натомість свідок ОСОБА_4 пояснювала, що позивач працювала кожного дня, тому, враховуючи розбіжності в показаннях свідків, позивач вважає, що до них треба ставитись критично. На теперішній час свідки перебувають в трудових відносинах з відповідачем та її чоловіком, та певною мірою залежні від них, тому позивач вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку на підставі свідчень ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо виплати заробітної плати позивачу.

Також зазначає, що суд першої інстанції в рішенні посилався на відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків (наданих ДПС) та на індивідуальні відомості про застраховану особу (наданих УПФ України в м. Сєвєродонецьку Луганської області) та дійшов висновку, що зазначені в цих документах відомості про нарахований дохід та утримання з нього податків автоматично свідчать про виплату відповідачем позивачу заробітної плати. Однак, позивач вважає, що вказані документи та зазначені в них відомості свідчать та підтверджують лише утримання та сплату податків з нарахованої заробітної плати. Тому, позивач вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 02 квітня 2021 року ОСОБА_2 роз`яснювалося право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі, проте відзиву на апеляційну скаргу та пояснень не надходило.

ОСОБА_1 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримала.

ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнала.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача, викладені в позовній заяві, на підтвердження своїх вимог не знайшли в судовому засіданні свого підтвердження належними, достовірними та достатніми доказами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на таке.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частина перша статті 116 КЗпП України передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Відповідно до частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 14 листопада 2017 року по 28 лютого 2019 року перебувала у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 .

28 лютого 2019 року позивачку звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 .

Згідно з даними Єдиного державного реєстру ОСОБА_2 01 березня 2017 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, а 28 січня 2020 року останньою припинена підприємницька діяльність.

Звертаючись до суду із позовом позивачка просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за лютий 2019 року у розмірі 4173 грн.

У відповідності до п. 10 Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 1998 року № 794 роботодавці зобов`язані в установленому порядку подавати уповноваженому органу достовірні відомості про фізичних осіб, які працюють у них.

В пункті 16 зазначеного вище Положення передбачено, що персональна облікова картка фізичної особи повинна мати таку структуру: 1) частина персональної облікової картки, де зберігаються анкетні дані про фізичну особу: 2) частина персональної облікової картки, що відображає сплату страхового збору (внесків) та стаж роботи фізичної особи: ідентифікаційний номер роботодавця; рік, за який внесено відомості; тривалість трудової або іншої діяльності, яка зараховується до стажу роботи; сума заробітку (доходу), на який нараховується страховий збір (внески) на пенсійне страхування (помісячно); розмір страхового збору (внесків) на пенсійне страхування за відповідний місяць; відомості, які підтверджують наявність особливих умов праці, які дають право на пенсію на пільгових умовах; 3) частина персональної облікової картки, що відображає нарахування, сплату пенсії фізичній особі та надані їй соціальні послуги.

Відповідно до індивідуальної відомості про застраховану особу Управління Пенсійного фонду України позивачці була нарахована заробітна плата (без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів) у лютому 2019 року 4173 грн.

У графі «позначка про сплату страхових внесків» за лютий 2019 року зазначено «так», що свідчить про сплату страхових внесків в цей період.

Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_1 28.02.2019 року була звільнена, у І кварталі 2019 року їй був нарахований і виплачений дохід в сумі 8346 грн., утримано податків на суму 1502,28 грн.

Судом першої інстанції встановлено відсутність первинної бухгалтерської документації фізичної особи-підприємеця ОСОБА_2 .

Згідно з частинами другою, восьмою статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Частиною другою статті 24 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» банки приймають від платників єдиного внеску, зазначених у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, платіжні доручення та інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання платником розрахункових документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум єдиного внеску або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику за погодженням з Національним банком України та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Зазначені обставини свідчать про те, що сплата єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування із заробітної плати ОСОБА_1 за лютий 2019 року свідчить про виплату їй заробітної плати за вказаний період.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 242/2900/15-ц (провадження № 61-777св17), від 10 жовтня 2018 року у справі № 242/2044/15-ц (провадження № 61-4456св18), від 10 лютого 2021 року у справі № 542/656/16-ц (провадження № 61-21050св19).

Відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією працедавця, а такі докази можуть бути отримані шляхом запиту до контролюючих органах державної влади, зокрема про надання індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою ОК-5 або ОК-7, тому доводи про недоведення відповідачем відсутності заборгованості є безпідставними.

Аналогічний висновок сформульований Верховним Судом у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17 (провадження № 61-94св17).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачка зазначала, що відповідачка виплатила їй заробітну плату за лютий 2019 року, але на її думку не в тому розмірі, який відповідав обсягу виконаної нею роботи, які зафіксовані звукозаписувальним технічним записом.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції оцінив належність, допустимість, достовірність доказів у взаємному зв`язку та у сукупності з доводами сторін, встановленими фактичні обставини справи, дійшов правильного висновку про відсутність у фізичної особи-підприємеця ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 заборгованості із виплати заробітної плати за лютий 2019 року в розмірі 4173 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку на підставі показань свідків, щодо виплати заробітної плати позивачці не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 93 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Судом першої інстанції в рішенні викладені покази свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Проте, судом на підстави показань свідків, були встановлені лише обставини щодо періодичності виплати заробітної плати працівникам, найману працю яких використовувала відповідач.

Факт виплати позивачці заробітної плати за лютий 2019 року встановлювався іншими засобами доказуванням, яким суд надав належну правову оцінку.

В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 червня 2021 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді В.К. Гаврилюк

О.Ю. Карташов