Справа № 182/883/21
Провадження № 2/0182/1442/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08.06.2021 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Багрової А.Г.

за участю

секретаря судового засідання - Снєгульської В.М.

позивача - ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нікополя за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житловим приміщенням, визнання втратившою право користування житловим приміщенням та виселення.

Заяви по суті справи.

1. Позивач звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 та просить усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження належною йому квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження належною йому квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , виселивши ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири(а.с. 2-6).

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 починаючи з 28.11.2009 року. Під час спільного проживання в них народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Спільне життя у них не склалось і заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.06.2020 року по справі № 182/6818/19, шлюб між ним та ОСОБА_2 було розірвано. Квартира АДРЕСА_2 належить йому на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом після смерті його батька. Шлюбні відносини між ним та відповідачем були припинені у 2019 році, однак колишня дружина добровільно виселятись з належної йому квартири відмовляється. По теперішній час вона продовжує проживати в квартирі проти його волі. При цьому вона систематично порушує правила співжиття, що негативно впливає на нього та їх дітей. Відповідач постійно вчиняє скандали та провокує його на скандали, принижує його перед сусідами та дітьми, після чого одразу викликає поліцію та повідомляє поліції неправдиву інформацію, що він вчиняє відносно неї домашнє насильство. Однак вказані обставини не відповідають дійсності і спростовуються постановами Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.09.2020 року та від 16.09.2020 року згідно яких провадження відносно нього за ч.2 ст. 173-2 КУпАП були закриті на підставі п.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення. На даний час в його квартирі зареєстровані та проживають діти та колишня дружина. З невідомих для нього причин відповідач не бажає виселятись з його квартири, забирати своє майно. Відповідач жодним чином в утриманні квартири, її ремонті, оплаті комунальних послуг не приймає участі, чим завдає йому значних матеріальних збитків. Присутність сторонньої особи у належній йому квартирі порушує його право приватної власності та перешкоджає йому користуватись і вільно розпоряджатись належним йому майном. Своєю триваючою протиправною поведінкою відповідач чинить йому, як власнику житла, перешкоди та порушує його права як власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Тому в даному випадку виселення відповідача зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним.

2.Відповідач подала до суду відзив на позовну заяву та просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.85-88).

В обґрунтування своїх заперечень проти позову зазначила, що з 28.11.2009 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 та проживала з ним одією сім`єю до травня 2019 року. Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.06.2020 року їх шлюб був розірваний. Після чого вони надалі проживають однією сім`єю з відповідачем. Від цього шлюбу вони мають трьох спільних дітей. Вони всі разом проживають та зареєстровані в квартирі АДРЕСА_3 . Іншого житла вона не має. Відповідно до рішення суду від 12.06.2020 року місце проживання дітей встановлено за адресою: АДРЕСА_1 . Малолітня дитина відповідно дол. Принципу 6 Декларації про права дитини від 20.11.1959 року не повинна бути розлучена з матір`ю, крім випадків, коли є виключні обставини. Відповідач постійно вживає спиртні напої та відносно неї і дітей неодноразово вчиняє домашнє насильство. На даний час відносно позивача складено 5 адміністративних протоколів за ст. 173, 178, 185 КУпАП. 20.09.2019 року по відношенню до неї було скоєно фізичне насильство, що підтверджується судово-медичною експертизою та свідченнями свідків і їх спільних дітей. Вони не можуть досягнути згоди щодо поділу спільного сумісного майна на суму 386 000 грн. Вона несе витрати по утриманню квартири, в якій проживає, що підтверджується квитанціями, а тому вважає, що підстав для задоволення позову немає.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 15.02.2021 року постановлено залишити позовну заяву без руху (а.с.40).

29.03.2021 року по справі відкрито провадження та постановлено розглянути за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.51), витребувано відомості з ДФС, МВС, прикордонної служби та пенітенціарної, КП МБТІ (а.с. 52-55)

В судовому засіданні позивач на задоволенні позовної заяви наполягав, відповідач просила залишити її проживати в квартирі разом з дітьми.

Судом встановлено.

Згідно матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Романенко С.О. 30.02. 2017 року, ОСОБА_1 , після смерті батька ОСОБА_6 , успадкував двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16-18).

Із довідки ОСББ „48 від 02.02.2021 року вбачається, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.19)

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.06.2020 року розірвано шлюб, зареєстрований 28.11.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.7,11). Сторони мають трьох спільних дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8-10)

Згідно з Актом ОСББ „48 від 20.04.2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають родиною за адресою : АДРЕСА_1 з 2005 року по теперішній час (а.с.110).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що відповідач проживала у спірній квартирі як член сім`ї власника, користувалася квартирою під час дії сервітуту, на час розгляду справи шлюб між сторонами розірвано, спільне господарство не ведеться, а тому право відповідачки на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Разом з тим, відповідно до положення статті 156 ЖК України - члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири. Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Таке право вони втрачають лише в разі вибуття на інше постійне місце проживання і припинення внаслідок цього сімейних стосунків з власником.

Положеннями статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вищевказані норми свідчать про те, що при розгляді справи про виселення члена сім`ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 набула право користування спірною квартирою як член сім`ї власника, після припинення сімейних відносин з ОСОБА_1 спірну квартиру не залишала, навпаки, продовжує там проживати, оскільки іншого житла на праві власності чи праві користування не має, тому підстави для припинення права користування квартирою з огляду на вказані норми матеріального права відсутні.

Посилання позивача на ч. 2 ст. 406 ЦК України як на підставу задоволення позову, є помилковим, оскільки одна та обставина, що позивач розірвав шлюб з відповідачкою, за встановлених обставин справи, та з врахуванням наведених норм матеріального права, не є підставою для припинення її права користування спірним житлом на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

За змістом статей 383 ЦК України, 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно з частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 проживає у спірній квартирі з 2005 року, тобто вже понад п`ятнадцять років. Належних доказів на підтвердження наявності у неї іншого житла, земельних ділянок, рухомого майна на праві власності, чи праві користування позивачем суду не надано, як і не надано доказів, що відповідач має фінансову можливість придбати собі чи винаймати інше житло.

Не надано позивачем і належних доказів, що відповідач порушує правила співжиття. Навпаки, згідно наданих відповідачем матеріалів справи встановлено, що саме позивач вчиняє протиправні дії відносно своєї колишньої дружини, на що органом поліції був винесений припис на підставі Закону України „Про запобігання та протидію домашньому насильству від 20.09.2020 року, неодноразово складались протоколи за ст. 173,178, 184 КУпАП (а.с.105-109,111-114,118), а з наданих позивачем копій Постанов від 03.09.2020 року та від 16.09.2020 року про закриття провадження по адміністративній справі вбачається, що його не притягнуто до адміністративної відповідальності з формальних підстав, через неналежне оформлення органом поліції матеріалів адміністративної справи.

Крім того, як вбачається з наданих відповідачем квитанцій про сплату комунальних послуг та придбання речей, вона несе витрати на утримання квартири (а.с.119-257)

Виселення відповідача ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 фактично позбавить її житла і покладе на неї надмірний тягар.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі N 447/455/17 (провадження N 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі N 569/4373/16-ц (провадження N 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Отже, в даному випадку, право позивача на майно, яке він набув у спадок, не може бути захищено шляхом виселення ОСОБА_2 , яка внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

Крім цього, позивачем не було доведено факт відсутності відповідачки у спірному житловому приміщенні більше одного року та без поважних причин.

Інші доводи сторін та надані копії письмових доказів суд не взяв до уваги, оскільки вони не стосуються предмету доказування.

Ураховуючи викладене, суд вважає, що виселення відповідачки з спірної квартири не збалансовує належним чином інтереси ОСОБА_1 як власника та ОСОБА_2 , у якої єдиним житлом є спірна квартира, в якій вона зареєстрована та проживає понад п`ятнадцять років і разом з малолітніми дітьми. Виселення її з житла без надання іншого житлового приміщення за встановлених судом обставин, а саме: відсутності у неї іншого житла, земельних ділянок, рухомого майна на праві власності, чи праві користування, неможливе, оскільки таке втручання у право відповідачки на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, не переслідуватиме легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та не є необхідним у демократичному суспільстві.

Крім того, суд також враховує, що позивачем не було доведено факт відсутності відповідачки у спірному житловому приміщенні більше одного року та без поважних причин, що виключає законність її виселення із квартири з підстав, заявлених ним у позовній заяві.

З урахуванням наведеного, суд дійшов до висновку про відмову позивачу у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 5, 10, 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263, 265, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

На рішення може бути подана апеляція до Дніпровського апеляційного суду (м. Кривий Ріг) протягом тридцяти днів з дня його повного складення через Нікопольський міськрайонний суд.

Повне рішення складено 10.06.2021 року.

Дані про учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 .

Суддя: А. Г. Багрова