Номер провадження: 22-ц/813/5467/21
Головуючий у першій інстанції Салтан Л.В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2021 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Ващенко Л.Г.

суддів - Сєвєрової Є.С., Колеснікова Г.Я.,

за участі секретаря - Дубрянської Н.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22 травня 2020 року (одноособово суддя Салтан Л.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Іллічової Наталії Артемівни про визнання незаконними та скасування свідоцтв про право власності,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

20.05.2020 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Іллічової Н.А. (далі-приватний нотаріус), про визнання незаконним та скасування свідоцтв від 23.01.2020 року про визнання права власності на садовий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 кадастровий № :38:016:0055.

21.05.2020 року представник ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на судовий будинок і земельну ділянку по АДРЕСА_1 кадастровий №:38:016:0055.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22.05.2020 року заяву представника ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Суд наклав арешт на садовий будинок і земельну ділянку по АДРЕСА_1 кадастровий №:38:016:0055, заборонив будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії (в тому числі відчуження, вселення, виселення) щодо садового будинку по АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки кадастровий №:38:016:0055 по АДРЕСА_1 .

Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк» (далі-Банк) не погодилось із ухвалою суду від 22.05.2020 року і в особі представника подало апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу щодо відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга представника Банка зазначає:

Ухвала суду винесена в межах справи №№947/12833/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до приватного нотаріуса про визнання незаконними та скасування свідоцтв від 23.01.2020 року про визнання права власності на садовий будинок і земельну ділянку по АДРЕСА_1 , кадастровий №:38:016:0055, при цьому, Банк не залучений судом в якості сторони до участі у розгляді справи.

У власності Банка перебуває спірне нерухоме майно, а саме, житловий будинок, загальною площею 491 м2, житловою площею 111 му по АДРЕСА_1 , який належить Банку на праві власності, що підтверджується свідоцтвом від 23.01.2020 року. Також на праві власності Банк володіє земельною ділянкою по АДРЕСА_1 кадастровий № :38:016:0055, відповідно до свідоцтва від 23.01.2020 року.

Оскаржуване судове рішення порушує право Банка, як власника майна, на яке накладено арешт та заборонено будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії.

Право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках (правовий висновок ВСУ у постановах від 03.02.2016 року по справі № 6-885цс15 та від 17.02.2016 року по справі № 6-76цс16).

Порушення прав Банка полягає в наступному. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21.09.2017 року, з урахуванням внесених змін постановою апеляційного суду Одеської області від 23.03.2018 року по справі №522/2387/14-ц, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Банка заборгованість за кредитним договором №003945110 від 28.12.2007 року у розмірі 1 191 534, 51 доларів США та 28 890 060, 70 гривень, з яких: 730 021, 11 доларів США заборгованість за кредитом (основний борг); 462 51,40 доларів США заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом; 11 933 287,75 гривень заборгованість за пенею за несплату основного боргу; 16 956 773,01 гривень заборгованості за пенею за несплату відсотків.

В порядку примусового виконання рішення суду в межах виконавчого провадження №59989990, в результаті вжитих приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. заходів примусового виконання рішень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», було описано, арештовано, визначено ринкову вартість та передано на примусову реалізацію за допомогою системи електронних торгів арештованим майном СЕТАМ https://torgi.minjust.gov.ua/, нерухоме майно боржника - ОСОБА_1 , а саме: садовий будинок загальною площею 491 м2, житловою площею 111 м2, реєстраційний №11047888, за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку для ведення індивідуального садівництва, площею 0,0572 га. кадастровий №:38:016:0055, за адесою: АДРЕСА_1 . Вказане майно виступає предметом іпотеки за договором договору іпотеки і передано ОСОБА_1 стягувачу в забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором.

Торги з продажу описаного та арештованого майна боржниці, які були призначені на 18.12.2019 року, оголошено такими, що не відбулись, в зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів. Банк, на підставі ст.. 49 Закону України «Про іпотеку», виявив бажання придбати предмет іпотеки за початковою ціною в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. На підставі Акту про реалізацію предмета іпотеки від 19.12.2019 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою H.A. Банку видані свідоцтва про право власності на садовий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

Накладення арешту із забороною будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії порушує права Банка, як власника і позбавляє можливості реалізації своїх прав, крім того, забезпечивши позов шляхом заборони будь-яким особам у будь- який спосіб вчиняти будь-які дії, суд першої інстанції допустив дисбаланс інтересів сторін та втручання у господарську діяльність Банка. Заборона Банку виконувати будь-які дії щодо спірного майна може тлумачитися розширено і таким чином впливає на господарську діяльність апелянта, не забезпечує баланс інтересів сторін.

Під забезпеченням позову розуміється вжиття судом передбачених законом заходів, які створюють реальну гарантовану можливість для виконання в майбутньому рішення по справі, в разі задоволення заявленого позову. При цьому, забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо. Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду. При цьому, відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування, обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Як роз`яснено в п. п. 4, 7, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Способи забезпечення позову визначені ч.1 ст.150 ЦПК України, при цьому, п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України чітко визначає, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, а не будь-які дії, а відтак суд прийшов до хибного висновку щодо застосування такого виду забезпечення позову як заборону будь-яких дій. Крім цього, позивачем не обґрунтовано необхідність застосування саме такого виду забезпечення позову, не зазначено, яким чином вказаний захід забезпечення позову може сприяти виконанню рішення суду, із урахуванням принципу диспозитивності, позивач не довів обставин, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього можливого рішення суду.

У відповідності до ч. 3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову. Однак заявником не доведено належними доказами, а судом не перевірено співмірність із заявленими позивачем вимогами.

Суд першої інстанції, не пересвідчившись, в тому що між сторонами, позивачкою ОСОБА_1 і приватним нотаріусом, виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення, задоволено заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належить на праві власності Банку, який навіть не залучений стороною по справі та забороною вчиняти будь-які дії.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1- 33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Позивачка ОСОБА_1 не скористалась правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

Одеський апеляційний суд надіслав на адресу місця реєстрації і фактичного проживання ОСОБА_1 , яка вказана у позовній заяві ухвалу суду від 30.06.2020 року про відкриття провадження у справі за апеляційною скаргою Банка і копію апеляційної скарги Банка на ухвалу суду від 22.05.2020 року, проте поштова кореспонденція 03.07.2020 року, а також судова повістка на 21.01.2021 року не вручена 21.12.2020 року з підстав того, що «адресат відсутній за вказаною адресою» тобто за місцем реєстрації (а.с.1,5,12,92,93,99,102, 103).

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом (ст.128 ч.ч.6, 7 п.2, ст. 130 ч.ч.1, 10 ЦПК України).

Днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України).

У справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (рішення від 07.07.1989 року п.35), Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що з правом особи на справедливий та публічний розгляд його справи впродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватися від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, а також вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Особа, яка добросовісно користується наданими законом процесуальними правами, зобов`язана слідкувати за перебігом розгляду своєї заяви (п.37 постанови Верховного Суду від 25.05.2018 року у справі № 925/125/14).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 , як позивачка, зобов`язана слідкувати за перебігом розгляду справи, однак протягом червня 2020 року-січня 2021 року не цікавиться розглядом справи в суді апеляційної інстанції, до суду апеляційної інстанції надійшли відомості щодо сповіщення позивачки про розгляд справи в суді апеляційної інстанції та щодо виклику позивачки, колегія суддів не вбачає перешкод для розгляду справи по суті 21.01.2021 року.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву про забезпечення позову виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до неможливості виконання ймовірного рішення суду (а.с.69,70).

Колегія суддів не погоджуються з висновками суду з таких підстав.

Суд, за заявою учасника справи має право вжити, передбачених ст. 150 ЦПК України, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (ст. 149 ч.ч.1,2 ЦПК України).

Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ст. 150 ч.ч.1-3 ЦПК України).

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд, з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З матеріалів справи вбачається наступне.

20.05.2020 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до приватного нотаріуса про визнання незаконним та скасування свідоцтв від 23.01.2020 року про визнання права власності на садовий будинок та земельну ділянку кадастровий № :38:016:0055 по АДРЕСА_1 , позовна зазначає, що позов немайнового характеру (а.с.5-11).

Представник позивачки ОСОБА_1 21.05.2020 року подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на садовий будинок і земельну ділянку по АДРЕСА_1 , заборону будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії (в тому числі відчуження, вселення та виселення щодо садового будинку і земельної ділянки) по АДРЕСА_1 , (а.с.1-4).

Заява представника позивачки ОСОБА_1 про забезпечення позову щодо підстав для забезпечення зазначає: 28.12.2007 року між Банком і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір із додатковими угодами №1 від 08.02.2008 року, №2 від 11.07.2008 року, №3 від 05.06.2012 року, відповідно до п.1.3 якого забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором виступає іпотека садового будинку та земельної ділянки;

08.02.2008 року між Банком та ОСОБА_4 , а 05.06.2012 року між Банком та ОСОБА_2 укладені договори поруки; між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 27.11.2008 року укладений попередній договір про купівлю-продаж садового будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_1 , права яких, які потенційних продавця і покупця порушені внаслідок продажу спірного нерухомого майна з публічних торгів із заниженою оцінкою нерухомого майна; посилання на ст. ст. 149, 150 ЦПК України, постанову Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», правовий висновок Верховного суду України від 25.05.2016 року по справі №6-605цс16, рішення Конституційного Суду України від 16.06.2011 року №5-рп/2011 по справі №1-6/2011, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції від 23.09.1982 року, «Новоселецький проти України» від 11.03.2004 року, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року щодо дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини, як на підстави для забезпечення позову (а.с.1-4).

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача.

Накладення арешту із забороною будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії порушує права Банка, як власника спірного нерухомого майна.

Станом на 21.05.2020 року-22.05.2020 року (час подачі заяви про забезпечення позову і її вирішення судом), Банк не залучався до участі у справі в якості відповідача.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується під час розгляду заяви про забезпечення позову, суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

20.05.2020 року в суді заявлені вимоги немайнового характеру, а саме, про визнання незаконними та скасування свідоцтва про право власності на садовий будинок і свідоцтва про право власності на земельну ділянку від 23.01.2020 року.

Ухвала суду, з урахуванням доказів, наданих позивачкою на підтвердження своїх вимог, не містить належних обґрунтувань, що між сторонами, а саме, позивачкою і приватним нотаріусом дійсно виник спір щодо нерухомого майна у вигляді садового будинку та земельної ділянки, зважаючи на те, що власником спірного нерухомого майна є Банк.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів усіх осіб.

Заява про забезпечення позову, а також ухвала суду першої інстанції не містять належних обґрунтувань доводів щодо необхідності вжиття відповідних заходів, а також посилань на докази, що підтверджували б можливе порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивачки, а також неможливість реального виконання рішення суду у справі за позовом немайнового характеру.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні, у випадку задоволення позову.

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів щодо забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами немайнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову (висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 16.08.2018 року по справі №910/1040/18).

Суд першої інстанції в ухвалі дійшов висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до неможливості виконання ймовірного рішення суду (а.с.70).

Разом з тим, виділені матеріали цивільної справи з розгляду заяви представника позивачки про забезпечення позову не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження припущення про існування реальної загрози невиконання майбутнього рішення суду у справі.

28.12.2007 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір із додатковими угодами, у забезпечення виконання якого позивачка передала в іпотеку садовий будинок і земельну ділянку.

Банк набув право власності на спірне нерухоме майно у порядку примусового виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.09.2017 року про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь Банка заборгованості за кредитним договором №003945110 від 28.12.2007 року у розмірі 1 191 534, 51 доларів США та 28 890 060, 70 гривень, внаслідок продажу спірного нерухомого майна з публічних торгів.

Посилання представника позивачки у заяві про забезпечення позову на порушення прав ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , потенційних продавця і покупців за попереднім договором купівлі-продажу від 27.11.2008 року, за вказаних обставин, не є достатньою підставою для забезпечення позову, з яким ОСОБА_1 звернулась у травні 2020 року.

Зважаючи на викладене, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ч.1 п.п.1-4 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про забезпечення позову, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд порушив і неправильно застосував норми процесуального права - ст. 149,150 ЦПК України в частині підстав, обґрунтованості та співмірності заходів забезпечення позову, скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

СУДОВІ ВИТРАТИ

З огляду на те, що предметом розгляду є ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову, судові витрати підлягають відшкодуванню за результатами розгляду справи по суті.

ІV. РЕЗХОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» - задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22 травня 2020 року про забезпечення позову - скасувати.

Відмовити представнику ОСОБА_1 у задоволенні заяви від 21 травня 2020 року про забезпечення позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду складено 28.01.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Є.С. Сєвєрова

Г.Я. Колесніков