Справа № 464/801/20
пр.№ 2/464/113/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2021 Сихівський районний суд міста Львова

у складі: головуючого судді Дулебка Н.І.,

за участі: секретаря судового засідання Цуняк А.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 110446,96 грн., з яких: 93166,80 грн. основна сума боргу, 5598 грн. 3% річних, 11 682,16 грн. інфляційні втрати. В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 10.01.2011 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 3500 Євро, які зобов`язався повернути до 31.12.2011. Проте, свої зобов`язання за договором позики у вказаний термін відповідач не виконав, у зв`язку з чим сторони усно домовились про сплату заборгованості частинами. В подальшому за спільною згодою на прохання відповідача строк виконання зобов`язання за цим договором усно продовжувався. 30.01.2020 відповідачем перераховано на рахунок позивача грошові кошти у розмірі 1000 грн. Разом з тим, суму позики відповідач не повернув, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача вищевказану заборгованість. Також зазначив, що на момент укладення договору мав прізвище « ОСОБА_4 », яке подальшому змінив на « ОСОБА_5 ».

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав, надав пояснення аналогічні змісту такого. Додатково пояснив, що відповідач при кожній розмові та зустрічі лише обіцяв повернути кошти, які позичив для господарської діяльності. У 2015 році на території ринку «Шувар» у присутності товариша ОСОБА_6 відбулась зустріч з відповідачем, в ході якої останній пропонував невелику суму грошей купюрами номіналом 10 та 20 грн., проте позивач на це не погодився. За весь період відповідач перерахував позивачу лише 1000 грн. Представник позивача додатково зазначив, що відповідач є родичем позивача, а саме чоловіком його двоюрідної сестри, а відтак з моменту підписання договору позики та передачі грошових коштів сторони періодично спілкувались щодо повернення коштів, однак термін повернення грошей постійно відкладався в особистих розмовах та такі зустрічі відбувались при свідках. В подальшому позивач зрозумів те, що відповідач не має наміру повертати кошти. Вважає, що строк позовної давності таким чином переривався.

Представник відповідача в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом позовної давності. Пояснив, що квитанцію про сплату відповідачем коштів на суму 1000 грн. вважає неналежним доказом, оскільки відповідач такого платежу не здійснював. Крім цього, зазначив, що кошти за договором позики були безпосередньо повернуті позивачу готівкою без присутності свідків.

Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності та перевіривши їх доказами, дійшов наступного висновку.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до укладеного між сторонами договору позики від 10 січня 2011 року позивач ОСОБА_7 передав відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 3500 Євро, які останній зобов`язався повернути та сплатити проценти в розмірі 5% від суми позики щомісячно у термін до 31 грудня 2011 року.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України також передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В судовому засіданні представник відповідача заявив про застосування позовної давності, у зв`язку з тим, що договір позики між сторонами укладено 10 січня 2011 року, строком повернення грошових коштів вказано 31 грудня 2011 року та відповідно строк, у межах якого позивач міг звернутися до суду за захистом свого порушеного права, сплив 1 січня 2015 року. Окрім цього, переказ коштів у розмірі 1000 грн. не може свідчити про переривання позовної давності, оскільки його здійснено 30 січня 2020 року. При цьому, заперечив, що такий переказ здійснено відповідачем.

В свою чергу, представник позивача вважає, що строк позовної давності переривався, про що свідчить спілкування та зустрічі між позивачем та відповідачем, під час яких останній неодноразово обіцяв повернути суму позики, у зв`язку з чим позивач був переконаний, що позичальник поверне кошти в добровільному порядку. В подальшому, за спільною згодою на прохання відповідача строк виконання зобов`язання за договором позики усно продовжувався.

Згідно з положеннями статей 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з частинами 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Із аналізу положень статей 256, 257, 264 ЦК України випливає, що позовна давність може перериватися лише в межах строку позовної давності, а не після її спливу. Оскільки позовна давність це строк, який у даному випадку становить три роки, тому лише протягом трьох років з часу спливу строку виконання такий строк може перерватися. Переривання строку після закінчення такого строку є неможливим.

Допитана як свідок ОСОБА_8 , яка є дружиною позивача, надала показання про те, що відповідач ОСОБА_3 отримав в позику кошти від позивача, при передачі яких присутня не була. Вказала, що позивач та відповідач часто спілкувались, оскільки перебувають в родинних відносинах. Відповідач постійно обіцяв повернути кошти, проте цього не зробив. Була свідком постійних розмов між ними також і телефоном, останні часто домовлялись про зустрічі, на які відповідач не з`являвся. Про повернення коштів їй не відомо, певна сума коштів від відповідача надійшла позивачу на картку. Останнім часом з відповідачем не спілкувались та вирішили звернутись з позовом до суду.

Свідок ОСОБА_9 надав показання про те, що знайомий з позивачем та вони неодноразово надавали один одному кошти в борг. Приблизно у 2016 році попросив ОСОБА_1 повернути позичені кошти, однак останній повідомив, що зможе віддати кошти лише після повернення йому боргу ОСОБА_3 . Свідку відомо, що відповідач постійно обіцяв, що поверне позивачу кошти але так і не повернув.

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір позики є строковим, і цей строк обмежується датою 31 грудня 2011 року. З позовом до суду позивач звернувся лише 10 лютого 2020 року.

За змістом статті 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про порушення права та можливість пред`явлення позову. Така обізнаність і можливість у позивача була.

Представник позивача, обґрунтовуючи переривання строку позовної давності, покликається на усну домовленість сторін щодо сплати заборгованості частинами, їх згоду на продовження строку виконання зобов`язання, періодичне спілкування та зустрічі.

Разом з тим, саме лише неповернення боргу вчасно та усні обіцянки позичальника не є безумовною і достатньою підставою для переривання строку позовної давності.

Показання свідків щодо вищевказаних обставин не є в цьому випадку належними доказами, оскільки не дають можливості суду достовірно встановити момент та обставини можливого переривання такого строку.

Таким чином, передбачені законом підстави переривання позовної давності відсутні.

Враховуючи те, що в судовому засіданні не надано належних доказів на підтвердження існування обставин, які б свідчили про переривання строку позовної давності, в задоволені позову необхідно відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.

Керуючись статтями 261, 264, 267, 530, 629, 1046, 1049, 1050 ЦК України та статтями 2, 81, 89, 263 265 ЦПК України, суд,

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний рішення суду складено 01.02.2021.

Головуючий Дулебко Н.І.