КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1225/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Галаган В.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на рішення, дії державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коломієць Інни Миколаївни, заінтересована особа Публічне акціонерне товариство Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк»,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 02 листопада 2020 року,

встановив:

у жовтні 2020 року скаржник звернувся до суду зі скаргою, у якій просив:

визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Дніпровського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві Гусєвої Я.А. про відкриття виконавчого провадження № 60144797 від 26 вересня 2019 року;

визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Дніпровського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві Гусєвої Я.А. про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 28 листопада 2019 року;

визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Дніпровського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві Гусєвої Я.А. про арешт коштів боржника від 28 листопада 2019 року;

визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Дніпровського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві Коломієць І.М. про повернення виконавчого документа стягувачу від 21 квітня 2020 року;

визнати протиправними дії старшого державного виконавця Дніпровського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві Гусєвої Я.А. щодо внесення відомостей про ОСОБА_1 як боржника до Єдиного реєстру боржників;

зобов`язати головного державного виконавця Дніпровського РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Коломієць І.М. виключити відомості про ОСОБА_1 як боржника з Єдиного реєстру боржників,

посилаючись на те, що виконавчий лист було пред`явлено до виконання з пропуском строку, встановленого Законом України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02 листопада 2020 року у задоволенні скарги було відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою, скаржник подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким скаргу задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника скаржника - ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даної скаргою, боржник ОСОБА_1 посилався на те, що рішенням Дніпровського районного суду м.Кива від 27 березня 2012 року з нього на користь ПАТ АБК «Індустріалбанк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 144 076 грн. 90 коп. Вказував, що на виконання вказаного рішення було видано виконавчий лист, який пред`являвся до виконання, однак був повернутий стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можна звернути стягнення. У вересні 2019 року стягувач втретє звернувся до виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження із пропуском встановленого законом строку для пред`явлення виконавчих документів до виконання, а тому постанови про відкриття виконавчого провадження, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, про арешт коштів боржника та про повернення виконавчого документа стягувачу є протиправними та підлягають скасуванню.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02 листопада 2020 року у задоволенні скарги було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не було надано доказів на підтвердження порушення державним виконавцем норм чинного законодавства, а виконавчий лист пред`явлено до виконання з дотриманням встановлених строків. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положеннями ст. 18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на момент виникнення спірних правовідносин були врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» (№ 606-XIV).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 22 вказаного Закону виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, з наступного дня після його постановлення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

У п. 1 ч. 1 ст. 26 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі пропуску встановленого строку пред`явлення документів до виконання.

Згідно з вимогами ст. 2 ст. 26 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, з моменту закінчення дії відповідної заборони.

З аналізу зазначених статей вбачається, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання переривається пред`явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється, а повернення стягувачу виконавчого документа з підстав неможливості виконання рішення у зв`язку з відсутністю майна, на яке можна звернути стягнення, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року.

Згідно п. 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Положеннями ст. 12 чинного Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

При зверненні до суду зі скаргою ОСОБА_1 було надано копії рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 27 березня 2012 року про стягнення заборгованості за кредитним договором, виконавчого листа, виданого 16 травня 2012 року на виконання вказаного рішення, а також копії постанов державного виконавця, з яких вбачається, що виконавчий лист пред`являвся до виконання у січні 2013 року та квітні 2015 року, однак був повернутий з підстав відсутності у боржника майна, на яке можна звернути стягнення.

Також заявником було надано до суду копію заяви стягувача від 19 вересня 2019 року про відкриття виконавчого провадження та копії постанов про відкриття виконавчого провадження, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, про арешт коштів боржника та про повернення виконавчого документа стягувачу. Належним чином завіреної копії матеріалів виконавчого провадження в повному обсязі боржником до суду надано не було. Клопотання про витребування належним чином засвідченої копії матеріалів виконавчого провадження скаржником до суду не заявлялось. Крім того, надані разом зі скаргою світлокопії документів є неналежної якості та не засвідчені належним чином.

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що після повернення виконавчого документа стягувачу постановою від 24 червня 2015 року, виконавцем було встановлено строк для пред`явлення його до виконання до 24 червня 2016 року, однак із заявою про відкриття виконавчого провадження стягувач звернувся лише у вересні 2019 року, тобто з порушенням строків, встановлених як ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції Закону № 606-XIV, так і в редакції № 1404-VIII від 02 червня 2016 року. Однак, такі доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та задоволення скарги, оскільки ОСОБА_1 не було надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що виконавчий лист було пред`явлено до виконання з порушенням строку, в тому числі з урахуванням його переривання.

При зверненні до суду зі скаргою на дії державного виконавця та апеляційною скаргою на ухвалу суду боржником не було надано доказів про те, що з 2012 року ним вчинялись дії, спрямовані на виконання рішення суду, яке набрало законної сили. Доказів про те, що заборгованість була погашена повністю або частково матеріали справи не містять. Світлокопія Акту приймання-передавання автотранспортного засобу, надана до суду першої інстанції, датована 23 вересня 2011 року, тобто до постановлення рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, а тому не може свідчить про погашення боржником повної суми заборгованості. В довідці, виданій 26 грудня 2012 року ПАТ АКБ «Індустріалбанк» за №134, на яку посилається заявник, зазначено залишок заборгованості в розмірі 90 421 грн. 67 коп. (а.с.31).

Скасування в порядку судового контролю за виконанням рішення постанов державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, про арешт коштів боржника та про повернення виконавчого документа стягувачу із встановленням строку для повторного звернення виконавчого листа до виконання до 21 квітня 2023 року, за відсутності достатніх доказів на підтвердження заявлених боржником вимог, може призвести до порушення прав стягувача на виконання судового рішення, яке є обов`язковим.

Крім того, боржником ОСОБА_1 не було наведено належного обґрунтування на підтвердження порушення його, як боржника у виконавчому провадженні, прав, оскільки виконавчий документ стягувачу було повернуто без виконання, стягнення не проводились.

Положеннями статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 02 листопада 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 01 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді