КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження №22-ц/824/5944/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Мостової Г.І., Суханової Є.М., із участю секретаря Ткаченко Ю.М., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Київське фармацевтичне товариство» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київське фармацевтичне товариство» про визнання незаконним переведення на іншу роботу, поновлення на посаді та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

20 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київське фармацевтичне товариство» про визнання незаконним та скасування п. 1 його наказу про переведення на посаду економіста від 02 квітня 2020 року, визнання незаконним переведення на посаду економіста, поновлення її на посаді головного бухгалтера товариства, стягнення на користь позивачки заборгованості по заробітній платі за червень та липень 2020 року в розмірі 15 012,76 грн, моральної шкоди - 20 000 грн та судових витрат - 2 102 грн.

Вона також просить допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 8 448,65 грн та поновити їй строк на звернення до суду з позовною заявою про вирішення трудового спору, посилаючись на отримання інформації щодо переведення на іншу посаду лише 15 червня 2020 року.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує незаконними діями з боку відповідача, зокрема, переведенням її на посаду економіста без її згоди та відповідної заяви про це, яке супроводжувалось змінами істотних умов праці.

У зазначений період часу вона недоотримала заробітної плати, відповідно, 8 448,65 грн та 6 564,11 грн.

Моральна шкода, яку позивачка оцінює в 20 000 грн, обґрунтовується неправомірними діями директора відповідача 02 квітня 2020 року, який позбавив її волі, порушував загальноприйняті норми моралі та етики, вживав нецензурні слова, чим була принижена її честь та гідність.

Внаслідок цього, вона зазнала душевних страждань, погіршився стан її здоров`я та емоційного стану, що підтверджується листками її непрацездатності.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до суду з заявою про визнання незаконним переведення на іншу роботу, поновлення на посаді та стягнення моральної шкоди.

Визнано незаконним і скасовано п. 1 наказу директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Київське фармацевтичне товариство» від 02 квітня 2020 року щодо переведення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера на посаду економіста.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю «Київське фармацевтичне товариство».

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київське фармацевтичне товариство» на користь ОСОБА_1 заборгованість з заробітної плати в розмірі 15 012,76 грн, моральну шкоду - 2 000 грн та судовий збір - 2 102 грн.

На обґрунтування ухваленого рішення місцевим судом зазначено, зокрема, про те, що однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 233 КЗпП України визначено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів.

Так, відповідно до частини першої цієї статті працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи позивачки про поновлення пропущеного строку є поважними, оскільки останньою доведено, що вона не мала доступу до наказу про переведення її на посаду економіста від 02 квітня 2020 року.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Київське фармацевтичне товариство» від 01.12.2015 №75-к, ОСОБА_1 02 грудня 2015 року прийнято на роботу на посаду бухгалтера, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої 05 вересня 1978 року.

На підставі наказу директора Товариства від 01 вересня 2017 №92к ОСОБА_1 переведено на посаду головного бухгалтера.

21 січня 2020 року директором Товариства видано наказ 2101/10 про скорочення посади головного бухгалтера та введення посади економіста.

Директором Товариства ОСОБА_2 затверджено штатний розпис, який вводиться в дію з 02.04.2020 №104-К, у якому відсутня посада «головного бухгалтера» і наявна посада «економіста», із посадовим окладом у 14 140,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 КЗпП України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка не надавала згоди на переведення її на посаду економіста і не була ознайомлена з наказом про її переведення від 02 квітня 2020 року.

Таким чином, вимоги ч. 3 ст. 32 КЗпП України відповідачем дотримані не були.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду від 25 січня 2021 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Київське фармацевтичне товариство» подало апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

А тому, апелянт просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Зокрема, апелянтом в апеляційній скарзі зазначено про те, що судом першої інстанції неправильно встановлено дату, від якої має відраховуватись встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України строк на звернення позивачки до суду, та необґрунтовано поновлено позивачці строк на звернення до суду.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, ОСОБА_1 наказом №92к від 01.09.2017 переведена на посаду головного бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю «Київське фармацевтичне товариство» ( а.с. 13-14 т. 1 ).

21 січня 2020 року директором товариства видано наказ №2101/10 про скорочення посади головного бухгалтера та введення посади економіста.

Термін виконання наказу до 01.06.2020 року ( а.с. 60 т. 1 ).

Наступного дня про це була повідомлена позивачка, яка відмовилася від підписання ознайомлення із зазначеним документом в присутності трьох співробітників товариства ( а.с. 61, 62 ).

Наказом № 0104/20 директора товариства ОСОБА_2 від 01 квітня 2020 року внесені зміни до штатного розпису, який вводиться в дію з 02.04.2020 року, скорочена посада головного бухгалтера і додані штатні одиниці, зокрема, економіста - одна одиниця, з 02.04.2020 року ОСОБА_1 із посадовим окладом у 14 140,00 грн ( а.с. 65, 68 ).

02 квітня 2020 року зазначеною посадовою особою видано наказ №0204/2 про переведення позивачки на віддалений режим роботи, доручено підготувати звіт на задану тему, посилено режим особливої біологічної та санітарно-епідеміологічної дисципліни на підприємстві ( а.с. 15, 144 ).

Цього дня, як зазначає позивачка, між нею та директором, який діяв поза межами службових повноважень за посадою, відбувся конфлікт, унаслідок якого їй була заподіяна моральна шкода у зазначеному розмірі ( а.с. 1-7 ).

При цьому, ОСОБА_1 за 10 днів роботи у червні та 3 дні в липні 2020 року виплачено, відповідно, 5 691,35 грн і 9 990,55 грн із врахуванням її порушень трудової дисципліни ( а.с. 75, 76, 145-171 ).

Будь-яких доказів, передбачених ст.ст.77-80 ЦПК України, на підтвердження її роботи понад встановлений період роботи в товаристві, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України позивачка не надала та не зазначила про неможливість отримання їх, ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції і не заявляла з цього приводу клопотань.

З приводу недотримання ОСОБА_1 строків звернення до суду із позовними вимогами про поновлення її на роботі, суд апеляційної інстанції вважає, окрім цього, зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За положеннями статті 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пункті 4 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 встановлені статтями 228, 233 КЗпП України, строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Якщо строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов`язки сторін.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 зроблено висновок про те, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Як вбачається із заяви про поновлення строку звернення до суду із трудовим позовом, позивачка зазначала, що про переведення на іншу посаду, зокрема, на посаду економіста на підставі наказу від 02 квітня 2020 року, їй стало відомо лише 15 червня 2020 року ( а.с. 8-9 т. 1 ).

При цьому, в матеріалах справи наявні її пояснення департаменту патрульної поліції від 02 квітня 2020 року та копія її заяви, які свідчать про те, що вона 02 квітня 2020 року перебувала на робочому місці, директор підприємства не допустив її до роботи головного бухгалтера та повідомив, що вона переведена на іншу роботу і попросив всіх співробітників поставити свій підпис у відповідному документі ( а.с. 28, 29-30 т. 1 ).

Тобто, незважаючи на невручення їй копії наказу про переведення на іншу посаду 02 квітня 2020 року, вона знала про своє переведення на посаду економіста саме 02 квітня 2020 року.

Отже, тримісячний строк звернення до суду з позовом про визнання незаконним переведення на іншу роботу та поновлення на роботі, на переконання апеляційного суду, сплинув 02 липня 2020 року.

Позивачка звернулася з вказаним позовом до суду 20 липня 2020 року, тобто з пропуском тримісячного строку на звернення до суду.

Крім того, матеріали справи не містять належного обґрунтування поважності причин такого пропуску строку позивачкою відповідно до статті 234 КЗпП України.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку про те, що ОСОБА_1 пропущено передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України строк подання позову до суду без поважних на це причин, оскільки остання звернулась до суду лише 20 липня 2020 року, за відсутності підстав для поновлення вказаного строку, унаслідок чого позов слід залишити без задоволення з цих підстав.

Окрім цього, заявлені вимоги щодо визнання незаконним та скасування п. 1 наказу директора товариства про переведення позивачки на посаду економіста від 02 квітня 2020 року, визнання незаконним переведення на посаду економіста, на переконання апеляційного суду, також не можуть бути задоволені з огляду на те, що оспорюваний ОСОБА_1 наказ, який міститься в матеріалах справи ( а.с. 15 ), виданий на переведення її на віддалений режим роботи.

З огляду на положення ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, апеляційний суд позбавлений можливості розглянути ці вимоги щодо наказу № 0104/20 від 01 квітня 2020 року, яким дійсно скорочена посада головного бухгалтера і додані штатні одиниці, зокрема, економіста - одна одиниця, з 02.04.2020 року ОСОБА_1 , а його законність та обґрунтованість не перевірялася місцевим судом за встановленою чинним процесуальним законодавством процедурою.

Іншого наказу про її переведення на посаду економіста матеріали справи не містять і сторони, про його наявність, не зазначають будь-яких відомостей.

При цьому, позивачка не позбавлена можливості звернутись із такими вимогами до суду першої інстанції при дотриманні вимог цивільно-процесуального законодавства.

Не можуть бути задоволені вимоги ОСОБА_1 і про відшкодування моральної шкоди у відповідності до положень ст. 23 ЦК України, 237-1 КЗпПУ за наступних обставин.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, що підтверджується і матеріалами справи, позивачка заявляє названі вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київське фармацевтичне товариство», директором якого є ОСОБА_2 .

При цьому, директором, який діяв поза межами службових повноважень за посадою, та ОСОБА_1 відбувся конфлікт, унаслідок якого, як зазначає позивачка, їй була заподіяна моральна шкода у зазначеному розмірі.

Однак, ОСОБА_2 , як фізична особа, позивачкою у справі не був залучений і клопотання з цього приводу вона згідно положень ст. 51 ЦПК України не заявляла.

Відповідно, позивачка вправі звернутись до місцевого суду із зазначеними вимогами у визначеному законом порядку.

В свою чергу, на Товариство з обмеженою відповідальністю «Київське фармацевтичне товариство», як господарюючого суб`єкта, з точки зору суду другої інстанції, неможливо покласти цивільно-правову відповідальність за дії чи бездіяльність, які ним не проведені і з приводу яких не заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 .

Окрім цього, позивачкою до суду не надано доказів на підтвердження заявлених вимог з цього приводу, передбачених ст.ст. 76-80 ЦПК України.

Надані ж копії листків непрацездатності, медичної документації ( а.с. 32-33, 34, 35 ), з точки зору суду другої інстанції, до таких не можуть бути віднесені, оскільки вони є копіями невідомого походження.

Копіями невідомого походження, як зазначено у правових позиціях Верховного суду України у справах №6-57743св10, №6-29420св10, є будь-які копії документів, справжність яких неможливо перевірити шляхом співставленням із оригіналом.

Разом з тим, ні суду першої інстанції, ні апеляційної інстанції такої можливості щодо перевірки справжності цих листків непрацездатності, медичної документації, шляхом співставленням із оригіналом позивачем не надано.

Таким чином, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, ст.ст. 229, 263 ЦПК України, а також неврахування зазначених ним правових висновків Верховного Суду при його ухваленні, з точки зору суду другої інстанції, повністю підтвердились зазначеними судом апеляційної інстанції доказами, які віднесені ним до числа належних, допустимих, достовірних та достатніх згідно положень ст.ст. 77-80 ЦПК України, що підтверджують заявлені апелянтом вимоги.

Відтак, суд другої інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про залишення без задоволення позову на підставі положень ст. 376 ЦПК України та названих положень матеріального та процесуального права.

При цьому, доводи позивачки щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог, з точки зору суду другої інстанції, не відповідають дійсності, оскільки спростовуються наявними у справі доказами.

А тому, зазначені її твердження з цього приводу, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, не є правовою підставою для залишення без задоволення вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Київське фармацевтичне товариство» задовольнити. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київське фармацевтичне товариство» про визнання незаконним переведення на іншу роботу, поновлення на посаді та стягнення моральної шкоди скасувати і ухвалити по справі нове судове рішення про залишення позовних вимог ОСОБА_1 без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Г.І. Мостова

Є.М. Суханова