Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Калініченко О.Б.

при секретарі Машевській О.Ю.,

за участю:

представника заявника: ОСОБА_1

представника заінтересованої особи: Дехтярова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа Державна міграційна служба України, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

12.11.2020 року до суду надійшли ухвала Київського апеляційного суду від 09.11.2020 року, якою визначено Солом`янський районний суд м. Києва для забезпечення розгляду справи за матеріалами заяви ОСОБА_2 , заінтересована особа Державна міграційна служба України, про встановлення факту, що має юридичне значення.

В обґрунтування заяви сторона заявника зазначає, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Сімферополь Кримської області УРСР. З дня народження і до 1995 року заявник з матір`ю проживав на території України в м. Сімферополь, а у 1995 році вони виїхали на постійне місце мешкання до Ізраїлю.

На момент проголошення незалежності України ОСОБА_2 було 4 роки і він проживав зі своєю матір`ю на території України у м. Сімферополь, проте, через те, що станом на 24.08.1991 року заявник був малолітньою особою (4 роки), він не отримував паспорт громадянина колишнього СРСР.

На даний момент заявник не має передбачених діючим законодавством України документів, які б підтверджували його належність до громадянства України, однак має намір звернутись з заявою про встановлення та оформлення належності до громадянства України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України».

У зв`язку з викладеним сторона заявника просить встановити факт проживання ОСОБА_2 в неповнолітньому віці на території України за станом на 24.08.1991 року.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07.12.2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

19.01.2021 року до суду надійшли письмові пояснення від представника ДМС України, в якій представник просить залишити заяву ОСОБА_2 без задоволення.

Посилається на те, що заявник є громадянином Ізраїлю, а тому відносно нього не можуть бути застосовані положення ст. 3 Закону України «Про громадянство України». Заявник має право на набуття громадянства України на підставі ст. 8 Закону, у зв`язку з чим відсутні підстави для встановлення факту, що має юридичне значення.

У матеріалах справи також міститься заперечення на пояснення заінтересованої особи, в яких сторона заявника зазначає, що у своїх поясненнях представник ДМС України не ставить під сумнів та не заперечує факт, встановлення якого є предметом судового розгляду. Разом з тим, предметом розгляду даної справи не є встановлення належності чи неналежності заявника до громадянства України. Ці обставини будуть перевірятися і встановлюватися ДМС під час розгляду заяви, з якою ОСОБА_2 звернеться з метою оформлення або визнання громадянства України.

У судовому засіданні представник заявника підтримала подану заяву та просила задовольнити.

Представник заінтересованої особи заперечував щодо задоволення поданої заяви з підстав, викладених в письмових поясненнях.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Сімферополь, Кримська УРСР, батьками якого є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Сторона заявника зазначає, що заявник є громадянином України в розумінні пп.1,2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» і його громадянство у встановлений законом України спосіб не припинялося, тому він має намір реалізувати своє право у спосіб, визначений діючим законодавством України.

За положеннями ч. 1 ст. 293 ЦК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Згідно п. 10 розділу ІІ Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215, для встановлення відповідно до п.п. 1 та 2 ч. 1 ст. 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24.08.1991 року або на 13.11.1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію свідоцтва про народження;

в) один із таких документів:

- довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24.08.1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13.11.1991 року;

- довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13.11.1991 1991 року;

- документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24.08.1991 року або на 13.11.1991 року;

- копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13.11.1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що за станом на 24.08.1991 року або на 13.11.1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала, проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24.08.1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13.11.1991 року;

- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13.11.1991 року.

З поданої заявником заяви вбачається, що його місце проживання станом на 24.08.1991 року було зареєстроване у м. Сімферополь, яке на даний час є тимчасово окупованою територією України.

Крім того, як вбачається з листа ДМС України, оскільки органи реєстрації на тимчасово окупованій не утворені, практична реалізація положень законів України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та «Про місцеве самоврядування в Україні» в частині здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування, видачі довідок про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання тощо, наразі, не є можливою.

Отже, ОСОБА_2 позбавлений можливості отримати довідку, що підтверджує факт його постійного проживання в неповнолітньому віці на території України.

З заяви також вбачається, що заявник не перебував на вихованні у жодному державному дитячому закладі, а також у нього відсутні копії паспортів його батьків.

Таким чином, єдиним способом отримати документ, який бути належним для подання разом із заявою про встановлення належності до громадянства України та свідоцтвом про народження з метою реалізації прав, є звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Представник ДМС України заперечує проти встановлення такого факту з огляду на те, що встановлення належності до громадянства України відповідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство України» стосується осіб, які перебували у громадянстві колишнього СРСР.

Зазначена норма зумовлена Законом України «Про правонаступництво України» та принципами Європейської конвенції про громадянство (Страсбург, 06.11.1997 року), одним з яких є уникнення безгромадянства.

Пунктом 7 розділу ІІ Порядку № 215 визначено категорії осіб, яких стосується встановлення належності до громадянства України, та перелік документів, що подаються для встановлення належності до громадянства України. При цьому, від особи не вимагається подання зобов`язання припинити іноземне громадянство, що зумовлено нормами ст. 3 Закону, яка за своєю правовою сутністю виключає можливість перебування особи в громадянстві інших держав.

З огляду на те, що заявник є громадянином Ізраїлю, представник вважає, що відносно нього не можуть бути застосовані положення ст. 3 Закону та заявник має право на набуття громадянства України на підставі ст. 8 Закону України «Про громадянство України» - набуття громадянства України за територіальним походженням.

Так, дійсно, ст. 4 Конституції України визначено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом. Разом з тим, законодавством визначено як право особи на подання заяв та документів для встановлення, оформлення і перевірки належності до громадянства України, так і для набуття громадянства України.

Згідно з п. 7 розділу ІІ Порядку № 215, передбачено, що встановлення належності до громадянства України стосується, зокрема: а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року або проживання в Україні за станом на 13.11.1991 року; б) осіб, які за станом на 24.08.1991 року або на 13.11.1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту.

Перевірка належності до громадянства України стосується осіб, які перебувають за кордоном і в яких відсутні документи, що підтверджують громадянство України, або якщо виникла необхідність перевірки факту перебування таких осіб у громадянстві України.

Пунктом 117 визначено, що у разі прийняття щодо особи рішення про встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України або оформлення набуття громадянства України територіальний орган Державної міграційної служби України, дипломатичне представництво чи консульська установа України за місцем її проживання реєструють особу громадянином України.

Таким чином, ОСОБА_2 не позбавлений права на звернення саме з такою заявою, а обставини щодо встановлення такої належності будуть перевірятися і встановлюватися ДМС України безпосередньо після подання відповідної заяви разом з необхідними документами.

Відповідно до ст. 318 ЦПК України у заяві про встановлення факту повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт.

До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів. Зокрема, доказами у цьому випадку можуть слугувати довідки органів місцевого самоврядування, поквартирні картки та картки прописки, інші документи, в яких чітко зазначений період проживання на території України, а також показання свідків.

На підтвердження обставин відносно того, що з 1986 року та станом на 24.08.1991 року заявник проживав у м. Сімферополь разом з батьками, а після розірвання шлюбу між батьками, - разом з матір`ю, надані посвідчені стороною заявника копії наступних документів:

- свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого відділом РАГСу Київського райвиконкома м. Сімферополь Кримської області, з якого вбачається місце вчинення реєстраційних дій щодо розірвання шлюбу 31.01.1990 року, що підтверджує місце проживання батьків неповнолітнього ОСОБА_2 станом на 31.01.1990 року у місті Сімферополь;

- рішення виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів міста Сімферополь Кримської області від 10.07.1990 року № 987, відповідно до якого відбулось переоформлення особового рахунку за адресою: АДРЕСА_1 , на ОСОБА_7 у зв`язку зі смертю її бабці - ОСОБА_8 , у якому зазначається, що до складу родини, яка проживає у вказаній квартирі станом на 10.07.1990 року, входять ОСОБА_7 та ОСОБА_9 ;

- довідки № 7 від 05.03.2020 року, виданої Муниципальным бюджетным общеобразовательным учреждением «Средняя общеобразовательная школа № 40 имени героя Советского Союза В.А. Скугаря» Муниципального образования городской округ Симферополь Республики Крым, згідно якої з 01.09.1993 року по 20.05.1995 року ОСОБА_9 навчався у загальноосвітній школі № 40 м. Сімферополя;

- трудової книжки на ім`я матері заявника - ОСОБА_10 НОМЕР_3 , оформлена 06.12.1982 року, згідно з даними якої вона перебувала у трудових відносинах: з 14.05.1986 року по 18.04.1988 року - з Кримською облорганізацією УООР, з 01.08.1989 року по 12.05.1991 року - з фірмою «Кримчанка», з 15.05.1991 року по 30.03.1993 року - з фірмою «Спарк» м. Сімферополь;

- паспорту для виїзду за кордон громадянки СРСР на ім`я матері заявника - ОСОБА_10 за НОМЕР_4, виданого 13.11.1991 року, із відомостями про малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Представник ДМС України заперечує щодо наданої заявником довідки від 05.03.2020 року № 7 як доказу з посиланням на те, що даний документ є неналежним доказом в розумінні національного законодавства та не має юридичної сили, оскільки виданий із порушенням чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Так, довідка № 7 від 05.03.2020 року видана органом, який дії на території окупованої території України. Разом з тим, в контексті сформульованого у Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення, не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території, даний письмовий доказ має бути прийнятим судом України як один із доказів постійного проживання заявника на території України в певний період.

Враховуючи викладене, суд відхиляє доводи заінтересованої особи та приймає до уваги вказану довідку як належний та допустимий доказ.

Суд вважає, що заявником надані достатні докази, що станом на 24.08.1991 року він постійно проживав у м. Сімферополь.

Як вбачається з письмових пояснень, представник ДМС України не заперечує сам факт, встановлення якого є предметом судового розгляду, а саме щодо факту проживання заявника в неповнолітньому віці на території України за станом на 24.08.1991року.

Таким чином, з урахуванням наданих доказів, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту проживання ОСОБА_2 в неповнолітньому віці на території України за станом на 24.08.1991 року.

Дата 24.08.1991 року пов`язана із датою проголошення незалежності України та надає право особам, що постійно проживали на цей період на території України, право на звернення з заявою про встановлення належності до громадянства України.

Керуючись Законом України «Про громадянство України», Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215, ст.ст. 12, 13, 76-81, 259, 263-265, 268, 273, 315-319 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа Державна міграційна служба України, про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Сімферополь Кримської УРСР, в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 29 січня 2021 року.

Суддя: