Справа № 754/6708/20
Провадження № 2/755/2462/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" червня 2021 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді - Хромової О.О.

при секретарі - Бондар С.Ю.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши в спрощеному провадженні в судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги та оренду квартири,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за житлово-комунальні послуги, що надавалися за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 24 307 грн, заборгованість за договором оренди квартири в розмірі 70 000,00 грн, суму заподіяних матеріальних збитків в розмірі 4 314,00 грн, а також судові витрати.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що йому на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 . 24 жовтня 2016 року між сторонами було укладеного договір оренди, строком на 1 рік, після закінчення дії якого, між сторонами було укладено ще два договори оренди таким чином, що відповідач користувався квартирою до теперішнього часу. Укладений між сторонами 05 серпня 2018 року договір оренди діяв до 05 липня 2019 року, після чого за згодою позивача, ОСОБА_2 продовжував користуватися квартирою та протягом трьох місяців вносив плату за користування квартирою, а тому в порядку статті 764 ЦК України даний договір вважався автоматично продовженим до

05 червня 2020 року. У листопаді 2019 року, після проведення позивачем звірки показників лічильників, з`ясувалося, що відповідач передавав значно занижені показники лічильників та відповідно вносив оплату за спожиті житлово-комунальні послуги в значно меншому розмірі. Внаслідок таких дій відповідача станом на 13 листопада 2019 року утворилася заборгованість в розмірі 24 307,00 грн. Крім того, відповідачем пошкоджено технічне обладнання в квартирі на суму 4 314,00 грн, що відповідно до статті 779 ЦК України повинно бути відшкодоване власнику майна наймачем. 05 червня 2020 року позивач направив відповідачу повідомлення-претензію з вимогою провести розрахунок за комунальні послуги, сплатити орендну плату за період з листопада 2019 року по травень 2020 року в розмірі 70 000,00 грн, та розірвати договір. Відповідач відмовився виконувати взяті на себе зобов`язання, тому ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 11 червня 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 26 січня 2021 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 передано за підсудністю до Дніпровського районного суду міста Києва.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 березня 2021 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги та оренду квартири.

У встановлений судом строк відповідач подав відзив на позов, в якому вказав, що

24 жовтня 2016 року між сторонами дійсно укладався договір найму житла за адресою: АДРЕСА_1 , строком на один рік, тобто до 24 жовтня 2017 року. По закінченню строку вищезазначеного договору ОСОБА_2 забрав свої речі та з`їхав із зазначеної квартири, а тому строк дії даного договору продовжений не був. Будь-яких інших договорів найму (оренди) житла з ОСОБА_1 відповідач не підписував, викладена у позовній заяві позиція не відповідає дійсності.

Позивач ОСОБА_1 подав заперечення на відзив (відповідь на відзив), в яких зазначив, що відповідач ОСОБА_2 у відзиві вказує неправдиві відомості, зокрема, стосовно того, що відповідач не підписував інших договорів з ОСОБА_1 , окрім договору

від 24 жовтня 2016 року, оскільки у нього є примірник договору, який діяв з 05 грудня 2017 року по 05 серпня 2018 року, підписаний власноручно відповідачем. Крім того, позивач зазначає, що договір від 05 серпня 2018 року ОСОБА_2 дійсно не підписував. Даний договір підписав його помічник ОСОБА_3 при зустрічі з позивачем, при цьому передав йому орендну плату в розмірі

10 000,00 грн та отримав примірник укладеного договору. На підтвердження факту укладення між сторонами договору оренди у зазначений період позивач наводить такі факти: відповідач вчасно вносив орендну плату за квартиру; в квартирі відповідачем було обладнано хостел на 26 спальних місць, що можуть підтвердити сусіди; відповідач вносив плату за комунальні послуги; у договорі оренди квартири від 05 серпня 2018 року є відомості про передачу коштів позивачу від помічників ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ).

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач зазначає, що договір оренди

від 05 серпня 2018 року він не підписував, жодного відношення до підписання договору невідомою йому особою на ім`я ОСОБА_3 він не має, та не має жодного відношення до підприємницької діяльності пов`язаної з обладнанням у квартирі ОСОБА_1 хостела. На підтвердження того факту, що відповідач не підписував договір найму квартири за адресою:

АДРЕСА_1 від 05 серпня 2018 року, ОСОБА_2 надає висновок про проведення почеркознавчої експертизи підпису, що міститься в договорі.

З`ясувавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши надані учасниками справи докази, суд приходить до таких висновків.

За змістом частин першої, третьої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в статті 3 ЦК України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно із частиною третьою статті 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

Відповідно до статей 759, 760 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк (статті 761 ЦК України).

Згідно із статтею 764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 06 травня 2011 року ОСОБА_1 на праві власності належить квартира

АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що 05 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір оренди житлового приміщення, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне користування житлове приміщення, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності.

Відповідно до пункту 2.6 даного договору орендар має право здавати об`єкт в суборенду.

Пунктом 3.1 договору визначено, що комунальні послуги згідно рахунків відповідних організацій, сплачує орендар.

Пунктами 3.3, 3.4, 3.5 Договору встановлено, що розмір щомісячної орендної плати становить 10 000,00 грн, з моменту підписання договору орендар вносить орендну плату за перший місяць оренди, а в подальшому щомісячно до 5 числа поточного місяця.

Згідно із пунктом 4.1 договору даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 05 червня 2019 року.

У даному договорі та акті прийому-передачі житлового приміщення від 05 серпня

2018 року, що є додатком до даного договору, містяться підписи.

13 лютого 2020 року ОСОБА_1 направив повідомлення ОСОБА_2 з вимогою погасити заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 28 000,00 грн.

03 березня 2020 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 повідомлення-претензію, в якому просив надати йому копії щомісячних розрахунків та квитанцій про сплату комунальних послуг за весь період оренди квартири, сплатити заборгованість за комунальні послуги, що виникла станом на 15 листопада 2019 року, відшкодувати заподіяні збитки (розбитий віконний склопакет, зламаний механізм відкриття віконної стулки, розбите пластикове підвіконня, пошкоджені піддони душових кабін, зірвані пломби на лічильниках води, пошкоджені стіни), вважати договір оренди квартири за адресою: АДРЕСА_1 розірваним з 05 березня 2020 року, звільнити квартиру в п`ятиденний термін і передати відповідно до акту, що є невід`ємною частиною договору.

Вказане повідомлення отримано особисто ОСОБА_2 13 березня 2020 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, що міститься в матеріалах справи.

У матеріалах справи також міститься договір оренди квартири від 05 грудня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зі строком дії до 05 травня 2018 року.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта статті 202 ЦК України).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі

№ 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі

№ 569/17272/15-ц зазначалося, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Разом з тим, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке вважається порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 червня

2020 року у справі № 145/2047/16-ц, провадження № 14-499цс19.

Як стверджує позивач, між сторонами укладалися три договори найму житла: перший договір - 24 жовтня 2016 року, зі строком дії до 05 липня 2017 року; другий договір - 05 грудня 2017 року, зі строком дії до 05 травня 2018 року; третій договір - 05 серпня 2018 року, зі строком дії до 05 липня 2019 року.

З приводу укладення між сторонами 24 жовтня 2016 року договору оренди квартири, відповідач не заперечував, однак зазначив, що після закінчення строку дії даного договору звільнив орендоване житлове приміщення.

З приводу стягнення заборгованості зі сплати орендної плати за визначений у договорі період часу позивачем боргових претензій до відповідача не заявлено та матеріалами справи не підтверджено.

Позивачем долучено до справи примірник договору від 05 грудня 2017 року, у якому міститься підпис відповідача ОСОБА_2 .

З приводу стягнення заборгованості зі сплати орендної плати за визначений у договорі період часу позивачем боргових претензій до відповідача не заявлено та матеріалами справи не підтверджено.

Що стосується третього укладеного між сторонами договору від 05 серпня 2018 року, то з даного приводу суд зазначає таке.

Позивач просить задовольнити позовні вимоги, посилаючись на наявність договору оренди квартири від 05 серпня 2018 року. При цьому, у заявах по суті справи та у судових засіданнях зазначав, що такий договір ОСОБА_2 не підписував, підпис від імені відповідача проставлений його помічником на ім`я ОСОБА_3 .

Згідно висновку експерта № 1-25/11, складеного 25 листопада 2020 року за результатами проведення почеркознавчої експертизи за заявою ОСОБА_2 , підпис від імені ОСОБА_2 , електрографічне зображення якого міститься в графі «Подпись», нижче реквізитів орендаря в електрофотокопії договору оренди житлового приміщення, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 05 серпня 2018 року, виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_1 , електрографічне зображення якого містить у графі «Подпись», нижче реквізитів орендодавця в електрофотокопії Договору оренди житлового приміщення, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 24 жовтня 2016 року та підпис від імені ОСОБА_6 в електрофотокопії Договору оренди житлового приміщення, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 05 серпня 2018 року виконані однією особою.

Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Враховуючи висновок експерта та твердження позивача і відповідача, є всі підстави вважати, що ОСОБА_2 договір оренди житлового приміщення від 05 серпня 2018 року не підписував.

Крім того, в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснив, що дійсно договір від 05 серпня 2018 року ОСОБА_2 не підписував, його підписав його помічник, особа на ім`я ОСОБА_3 . Проте представник відповідача в судовому засіданні з приводу даного факту заперечував. Зазначав, що ОСОБА_2 не уповноважував іншу особу підписувати від його імені будь-які договори оренди, відповідних доручень та довіреностей не видавав.

За змістом статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Судом не встановлено, а позивачем не доведено, що відповідач ОСОБА_2 уповноважував іншу особу від свого імені підписувати спірний договір оренди від 05 серпня

2018 року, до даного договору не долучено відповідного доручення. Таким чином, є всі підстави вважати, що даний договір відповідач ОСОБА_2 не підписував.

В даному випадку, суд не має підстав визнавати даний договір недійсним, оскільки такої вимоги стороною відповідача не заявлено, однак є всі підстави вважати, що сторонами не погоджувались всі істотні умови даного спірного договору від 05 серпня 2018 року, а тому договір є таким, що не укладався.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З долученого до матеріалів справи розрахунку заборгованості зі сплати коштів за оренду житла, вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість по орендній платі за період з листопада 2019 року по травень 2020 року.

Враховуючи, що між сторонами в даний період часу не існувало жодних договірних зобов`язань, суд не вбачає підстав для задоволення заявленої позовної вимоги.

Що стосується стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі

24 307,00 грн, то суд приходить до висновку, що дана позовна вимога також не підлягає задоволенню, оскільки з наданих позивачем документів та розрахунків на підтвердження такої заборгованості, вбачається, що така заборгованість виникла у 2019 році, тобто у період часу, коли між сторонами не існувало договірних зобов`язань.

Крім того, з наданих ОСОБА_1 платіжних доручень вбачається, що оплата житлово-комунальних послуг за вказаною адресою проводилась особами, відмінними від особи відповідача ( ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ), що ще раз дає суду підстави поставити під сумнів існування між сторонами договірних правовідносин у вказаний період часу. Наявність платіжних доручень за січень 2019 року, де платником зазначений ОСОБА_2 , не свідчить про укладення договору оренди від 05 серпня 2018 року, оскільки між сторонами існували договірні відносини за договором оренди від 24 жовтня

2016 року і сплата за надання житлово-комунальних послуг ОСОБА_2 була проведена у рахунок погашення попередньої заборгованості. Дана обставина ОСОБА_1 не спростована.

Враховуючи відсутність між сторонами договірних правовідносин немає підстав і для стягнення з відповідача суми заподіяного матеріального збитку в розмірі 4 314,00 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого

2010 року).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги є необґрунтованими, безпідставними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Таким чином, сплачений позивачем при подачі даного позову судовий збір, не підлягає стягненню з відповідача на його користь, оскільки у задоволенні позову відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 6, 11, 15, 16, 202-205, 207, 215, 237, 244, 627, 638, 759-761, 764, 1000 ЦК України, статтями 12, 13, 76, 81, 89, 141, 259, 263-265, 353 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги та оренду квартири - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Відповідно до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме: Дніпровський районний суд міста Києва.

Повне рішення суду виготовлено 07 червня 2021 року.

Суддя О.О. Хромова