Провадження № 2/522/3087/21
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

28 січня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Лисенко А.О.,

розглянувши у підготовчому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору оренди нежитлового приміщення та звільнення приміщення,

ВСТАНОВИВ:

23.10.2020 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору оренди нежитлового приміщення та звільнення приміщення.

Ухвалою суду від 02.11.2020 року позовну заяву залишено без руху, недоліки позову були усунуті позивачем 18.11.2020 року.

Заяву щодо виправлення недоліків суддя отримала 19.11.2020 року.

З 23.11.2020 року по 04.12.2020 року суддя Домусчі Л.В. перебувала на лікарняному. 10.12.2020 року суддя Домусчі Л.В. перебувала у відпустці.

Ухвалою суду від 15.12.2020р. вирішено питання про відкриття провадження у справі.

Представником позивача адв. Терещенко О.І. 25.01.2021 року надано до суду додаткові матеріали до позову, які просив дослідити під час судового розгляду.

Відповідач також у засідання не з`явився. Представник відповідача адв. ОСОБА_3 25.01.2021 року подав заяву, згідно якої просив позов залишити без розгляду, посилаючись на те, що спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі договору оренди від 18.06.2020 року для ведення господарської діяльності. Обидві сторони договору (орендодавець та орендар) є фізичними особами-підприємцями. Також, у спірному договорі оренди від 18.06.2020 року сторона орендодавця ОСОБА_1 зазначає номер свідоцтва про реєстрацію ФОП 623138, договір стосується комерційного приміщення, в якому орендар буде займатись видом діяльності виставкова галерея (шоу-рум). За викладених обставин, просив закрити провадження у справі.

Із приводу заяви сторони відповідача представник позивача надав письмові пояснення, згідно яких зазначив, що не згоден із клопотанням сторони відповідача та вважає, що спір є цивільно-правовим (спірний договір є попереднім та укладений у раках цивільного законодавства між фізичним особами).

У підготовче засідання 25.01.2021 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, поважність причин неявки суду не повідомили.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ст.268 ЦПК України, датою складення цього судового рішення є 28.01.2021р..

Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Європейської конвенції з прав людини (далі - Конвенція). Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя.

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Тобто у порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

У статтях 25, 26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Згідно із частиною другою статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання чи ні, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Відповідно до наявних відомостей в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 зареєстрований як ФОП з 18.08.2003 року. Відомостей про припинення його підприємницької діяльності станом на дату звернення з позовом до суду немає.

Видами діяльності ФОП ОСОБА_1 є роздрібна торгівля квітами, рослинами, насінням, добривами, домашніми тваринами та кормами для них у спеціалізованих магазинах (основний); Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

ОСОБА_4 зареєстрований як ФОП з 25.08.2020 року з наступними видами діяльності: 7.78 Роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах (основний); 46.38 Оптова торгівля іншими продуктами харчування, у тому числі рибою, ракоподібними та молюсками; 47.91 Роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет; 63.99 Надання інших інформаційних послуг, н. в. і. у.; 69.10 Діяльність у сфері права; 69.20 Діяльність у сфері бухгалтерського обліку й аудиту; консультування з питань оподаткування; 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності й керування; 82.30 Організування конгресів і торговельних виставок.

Згідно спірного договору оренди від 18.06.2020 року, в оренду надається комерційне приміщення, в якому орендар буде займатись видом діяльності виставкова галерея (шоу-рум).

З наданого суду копії договору оренди (а.с.24) вбачається, що ОСОБА_1 зазначає що має свідоцтво НОМЕР_1 та свій іпн. НОМЕР_2 , таким чином суд приходить до висновку що позивач діяв як фізична особа-підприємеь при заключенні цього договору . зазначене також підтверджується і поданими до суду його представником квитанції про сплату єдиного податку як з ФОП на дохід, отриманий від надання спірного приміщення в оренду. Також представником відповідача зазначається, що відповідач ОСОБА_2 при його укладанні діяв як ФОП.

Отже, суд вбачає, що договір оренди укладено для ведення підприємницької діяльності, а позов мотивовано порушенням оспорюваним договором прав позивача на користування ним орендованим майном. Тобто між сторонами існували правовідносини, які притаманні господарській діяльності.

За викладеного суд вважає, що спір у цій справі за характером правовідносин підлягає вирішенню в господарських судах.

Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у її постановах від 06 та 27 листопада 2018 року у справах № 914/2298/17 (провадження № 12-177гс18) та № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18), відступати від яких немає підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст.3-13, 43, 49, 89, 197-198, ч.2 ст.247, ч.1 ст.255, ст.256, 268, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору оренди нежитлового приміщення та звільнення приміщення - закрити.

Роз`яснити позивачу, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Ухвала суду набирає законної сили із моменту підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали. Учасники справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Повний текст ухвали суду виготовлено 28.01.2021 року.

Суддя: Домусчі Л.В.