Справа № 727/2630/20
Провадження № 2/727/233/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2021 року Шевченківський районний суд м.Чернівці в складі:

головуючого судді: Яреми Л.В.

при секретарі: Горбан О.М.

розглянувши в загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Посилається на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Вказує, що з 2001 року у вказаній квартирі зареєстрований її чоловік, який з 2003 року в даній квартирі не проживає, оскільки виїхав за кордон. Особистих речей відповідача в квартирі не має, комунальні платежі останній не сплачує. Зазначила, що через реєстрацію відповідача в квартирі, у неї виникли труднощі щодо реалізації її права власності, а саме: сплата додаткових коштів за відповідача за надання комунальних послуг, неможливість оформити субсидію, а також можуть виникнути труднощі в майбутньому при здійсненні її права при відчуженні нерухомості. На даний час місце перебування відповідача їй не відоме. Просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 квітня 2020 року по даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 листопада 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання позивачка не з`явилась, неодноразово викликалась в підготовче та судові засідання, в які не з`являлася. 16 квітня 2020 року надала суду клопотання, в якому просила проводити підготовче та судове засідання без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

В судове засідання відповідач не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час, дату і місце розгляду справи в суді, про причини неявки суд н повідомив, відзив на позов не надав.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 червня 2001 року та згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №203976177 від 13 березня 2020 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності позивачці ОСОБА_1 (а.с.6-7).

Із довідки ПП «Регіон-Центр» від 28 лютого 2020 року №1021, вбачається, що ОСОБА_1 - власник, відповідач ОСОБА_2 чоловік власника, їх донька ОСОБА_3 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 . В довідці не зазначено, чи хтось з даних осіб в зазначеній квартирі проживає. (а.с. 8).

Згідно актів ПП «Регіон-Центр» від 10 квітня 2018 року, 26 лютого 2020 року, відповідач зареєстрований, але не проживає в спірній квартирі з 2003 року по даний час (а.с.9-10).

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 та ч.6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

В силу ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з частинами першою, другоюстатті 405 ЦК Україничлени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Згідно ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартира (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

П.2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У п.36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом ст.8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Отже, за змістом указаних рішень Європейського суду з прав людини тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постановах ВС від 24.10.2018 року, справа №490/12384/16-ц, від 22.11.2018 року, справа №760/13113/14-ц.

За наведеного вбачається, що в обґрунтування своїх вимог позивачка вказувала, що відповідач зареєстрований в квартирі з 2001 року, не проживає у спірній квартирі з 2003 року, оскільки виїхав за кордон.

Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач без поважних причин більше року не проживає у спірній квартирі та вибув в інше жиле приміщення, а два акти ПП «Регіон-Центр», які складені, затверджені одними і тими ж особами, не є належними та беззаперечними доказами, ґрунтуються на припущеннях, на яких не може ухвалюватися рішення суду.

Інших належних доказів, в обґрунтування позову, крім зазначених вище, позивачка не надала.

Клопотань про допит свідків від позивачки до суду не надійшло.

Також, відомостей про наявність іншого житла, яке належить відповідачу на будь-якому праві, іншого місця проживання та реєстрації відповідача, матеріали справи не містять. Отже, втрата ним права користування спірним житлом без наявності іншого буде крайньою формою втручання у право на житло без належних для того обґрунтувань та підстав.

Крім принципів цивільного права справедливості, добросовісності та розумності, суд апеляційної інстанції керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши наявні докази, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд вважає, що в задоволенні позову належить відмовити.

На підставі викладеного та ст.ст.319, 321, 386, 391, 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 10-13, 141, 258-259, 352 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м.Чернівці шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28 січня 2021 року.

СУДДЯ Л.В.ЯРЕМА.