Провадження № 22-ц/801/68/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 рокуСправа № 127/33754/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т. О., Рибчинського В. П.,

за участі секретаря судового засідання Очеретна М. Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2020 року, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2020 року, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01 травня 2018 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 100 000 доларів США, що згідно курсу НБУ на день отримання позики складає 2 615 000 грн. строком до 01 листопада 2019 року, на придбання нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . На підтвердження укладення договору позики між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , останній написав 01 травня 2018 року розписку про зобов`язання повернути позику до 01 листопада 2019 року. Однак взяті на себе зобов`язання щодо повернення позики ОСОБА_2 не виконав та кошти не повернув. На звернення позивача щодо повернення коштів або майном, як це передбачено розпискою, ОСОБА_2 повідомив, що його дружина ОСОБА_3 подала до суду позовну заяву про поділ майна подружжя та наклала арешт на все майно, а тому він не може на даний момент розрахуватись з позивачем. Позивачу відомо, що на час отримання коштів у позику ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 та що кошти в борг брались з відома ОСОБА_3 . Також, 04 травня 2018 року ОСОБА_2 придбав нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та при укладанні договору купівлі-продажу даного приміщення ОСОБА_3 надавала письмову згоду на придбання нежитлового приміщення. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Вказане нерухоме майно було придбано за згодою ОСОБА_3 та є спільним майном подружжя, тому позивач вважає, що кошти за договором позики необхідно стягувати солідарно із відповідачів.

Виходячи з наведеного, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь солідарно з відповідачів 100 000 доларів США, що за офіційним курсом гривні до долара США станом на день подання позову складає 2 372 000 гривень.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 100 000 (сто тисяч) доларів США, що еквівалентно станом на день подання позову 2 372 000 (два мільйони триста сімдесят дві тисячі) грн. та понесений судовий збір в сумі 9605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовлено.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 10 000 грн.

Не погоджуючись із рішення суду, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що позичені ОСОБА_2 , кошти у позивача були витрачені на придбання нерухомого майна в інтересах сім`ї. ОСОБА_3 не надала доказів, які б підтверджували, що позичені у позивача кошти, ОСОБА_2 витратив на особисті потреби. При укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. ОСОБА_1 як кредитор, своєї згоди на переведення частини боргу на одного з подружжя не надавав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, ставиться питання про скасування додаткового рішення та ухвалення нового, яким відмовити ОСОБА_3 у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції при ухваленні додаткового рішення не було враховано положення пункту 4 частини другої статті 43 ЦПК України, статтю 83 ЦПК України та взято до уваги докази на підтвердження витрат на правничу допомогу, яку просив відповідач стягнути з позивача, за відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасника справи. Копія наданого адвокатом Мишковською Т. М. договору про надання правничої допомоги від 01 вересня 2019 року в порушення вимог частини другої статті 95 ЦПК України не засвідчена у встановленому законом порядку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на додаткове рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а додаткове рішення без змін.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін.

15 січня 2021 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшла відповідь на відзив адвоката Сидорчук Н. М., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , в якій з-поміж іншого вона просить відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України долучити до справи висновок спеціаліста ТОВ «Подільський експертний центр» від 12 січня 2021 року, як доказ того, що ОСОБА_2 позичені кошти витратив на придбання, ремонт та облаштування приміщення АДРЕСА_2 , копію довідки № 45 від 22 грудня 2020 року, копію договору з ТОВ «Подільський експертний центр».

19 січня 2021 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшли заперечення ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , на долучення додаткових доказів. У заперечення ОСОБА_6 просить не долучати довідку № 45 від 22 грудня 2020 року та висновок ТОВ «Подільський експертний центр» від 12 січня 2021 року.

Вирішуючи питання щодо прийняття нових доказів, колегія суддів керуючись ст. ст. 44, 83, 367 ЦПК України ухвалила у задоволенні клопотання адвоката Сидорчук Н.М. про долучення до справи нових доказів, а саме: висновок спеціаліста від 12.01.2021 року та фото приміщення готелю, копію договору з ТОВ « Подільський експертний центр» та копію довідки № 45 від 22.12.2020 року відмовити, та повернути заявнику надані документи з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово вказував, що вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Колегія суддів вважає, що подані докази, зокрема довідка № 45 від 22 грудня 2020 року та висновок ТОВ «Подільський експертний центр» від 12 січня 2021 року, не підлягають прийняттю, оскільки доказів того, що ОСОБА_2 не мав можливості їх отримання та подання раніше до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, суду апеляційної інстанції не надано.

Крім того, у відповідності до п.4 ст. 83 ЦПК України відповідачем не було письмово повідомлено суд першої інстанції про намір подати такі докази в подальшому.

У судовому засіданні адвокат позивача Тимощук Є.С. підтримав свою апеляційну скаргу на додаткове рішення Вінницького міського суду від 03.11.2020 року та просив також задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_2 . Суду пояснив, що кошти у сумі 100000 доларів США ОСОБА_1 позичав ОСОБА_2 для придбання нежитлового приміщення. Кошти передавались готівкою доларами США у присутності лише ОСОБА_2 ОСОБА_1 було відомо, що частина коштів були витрачені на ремонт даного приміщення. Про матеріальний стан сім`ї ОСОБА_2 ОСОБА_1 не було відомо, тому була домовленість, що у випадку не повернення коштів у визначений строк, ОСОБА_2 укладе з ним договір іпотеки на відповідну частку в нежитловому приміщенні.

Адвокат відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 просила відмовити у задоволенні апеляційних скарг, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення залишити без змін.

ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, у відповідності до п.5 ст. 130 ЦПК України. Заяв про відкладення розгляду справи від ОСОБА_2 суду не надходило.

Адвокат Сидорчук Н.М. у судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином. 02.02.2021 року адвокат Сидорчук Н.М. подала заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із знаходженням її на амбулаторному лікуванні.

Розглянувши дану заяву, з`ясувавши думку учасників процесу, дотримуючись вимог ст. 371 ЦПК України, дослідивши надану до заяви копію протоколу звернення до лікаря пацієнтом ОСОБА_7 , колегія суддів прийшла висновку, що надана копія протоколу не є належним доказом на підтвердження факту перебування ОСОБА_7 на лікуванні, а особливо в день розгляду справи. Даний документ містить інформацію про те, що ОСОБА_7 01.02.2021 року амбулаторно звернулась за консультацією до лікаря. Заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції адвокатом, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України подано не було. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів визнала, що причина неявки адвоката Сидорчук Н.М. в судове засідання 03.02.2021 року є неповажною та не перешкоджає розгляду справи, так як сторона відповідача ОСОБА_2 та його адвокат Сидорчук Н.М. висловили свою позицію щодо спору в апеляційній скарзі та відповіді на відзив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення адвокатів Тимощука Є.С. та Мишковської Т.М., переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

В судовому засіданні судом встановлено, що 01.05.2018 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у борг 100 000 доларів США, що складає 2 615 000 грн( два мільйони шістсот п`ятнадцять тисяч гривень) на придбання нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 та зобов`язався повернути їх у строк до 01.11.2019 року. У випадку не повернення коштів у визначений строк, зобов`язався укласти з ОСОБА_1 договір іпотеки на відповідну частку в нежитловому приміщенні за вищезазначеною адресою. Даний договір позики є безвідсотковим.

На підтвердження укладення договору позики та його умов ОСОБА_2 написав розписку, оригінал якої міститься в матеріалах справи на аркуші 27.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 82 ЦПК України судом встановлено, що на момент укладення договору позики в сумі 100 000 доларів США від 01.05.2018 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до п.3.1. договору купівлі-продажу нерухомого майна від 04.05.2018 року, укладеного між ПП «Енерго-Ресурс» в особі директора ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) продаж Об`єкта (приміщення офісу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 428 кв.м) вчинено за 700 000 грн. з ПДВ, в тому числі ПДВ 116 666 грн 67 коп, які Покупець повністю сплатив Продавцеві на рахунок до підписання цього договору. /а. с. 50-51/.

Відповідач ОСОБА_2 у суді першої інстанції стверджував, що частину від позичених коштів ним було витрачено на ремонт даного приміщення. У підтвердження понесених ним витрат на ремонт приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 суду були надані копії видаткових накладних /а. с. 89-99/.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що згідно розписки від 01 травня 2018 року, ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_1 в борг 100 000 доларів США, при цьому в розписці не зазначено, що дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_3 надавала йому згоду на отримання позики, що вона була обізнана про отримання ОСОБА_2 позики у ОСОБА_1 та про існування відповідної розписки, тому солідарна відповідальність ОСОБА_3 за вказаним боргом неможлива. Суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 100 000 доларів США, що еквівалентно 2 372 000 грн., а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу слід відмовити.

Висновок суду про задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 та відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі до ОСОБА_3 зроблено судом першої інстанції за неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосування норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне.

Так, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що внаслідок укладення договорів позики (кредиту) одним із подружжя, у подружжя виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, зокрема:

(1) «частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за рахунок останніх автомобіль, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники» (постанова Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16);

(2) «частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. У справі, яка переглядається, суд установив, що кошти за укладеними за час шлюбу договорами позики позивач одержав для погашення кредиту, за який було придбано жилий будинок, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а також для здійснення переобладнання та ремонту цього жилого будинку. Однак, дійшовши зазначених висновків на підставі встановлених фактичних обставин, суди залишили поза увагою, що в подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбаний за рахунок позичених грошових коштів жилий будинок, внаслідок укладення договорів позики виникає також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, та що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Таким чином, апеляційний суд, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, не взяв до уваги, що праву на спільну сумісну власність на жилий будинок кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми, що позичалася на придбання цього будинку» (постанова Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19), усуваючи законодавчий недолік, погодилася із висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що:

«інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів відхиляє доводи адвоката Пудової І.В. ОСОБА_5 про необхідність доведення та встановлення судом того факту чи давала свою згоду ОСОБА_3 , як дружина на укладення договору позики. Посилання адвоката на практику Верховного Суду з даним висновком, колегія суддів вважає помилковим, оскільки у своїх висновках Верховний Суд наголошував, що згода іншого з подружжя необхідна при укладенні договору щодо розпорядження спільним майном, тоді як при укладені договорів позики позичальник (один з подружжя) набуває майно, а не розпоряджається ним. ( Постанова ВС від 30.01.2019 у справі № 522/17826/16-ц; висновок Великої Палати від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 ).

Отже, встановивши, що кошти були позичені у період перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі, суду необхідно дослідити лише факт чи майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Незначний часовий проміжок між укладенням договору позики (01.05.2018р.) та купівлею нерухомого майна (04.05.2018 року); зазначення в розписці, що кошти позичаються саме на придбання даної нерухомості; відсутність доказів про наявність у подружжя на час придбання нерухомості іншого доходу/ збережень дає суду підстави для висновку, що частину коштів, з отриманих у борг за розпискою від 01.05.2018 року від ОСОБА_1 , а саме суму 700 000 грн, що станом на день купівлі приміщення становили в еквіваленті 26726,23 доларів США, ОСОБА_2 витратив на придбання нежитлового приміщення, яке набуло статус спільної сумісної власності подружжя (доказів, що приміщення є особистою власністю одного з подружжя суду не надано), а отже використав в інтересах сім`ї.

Велика Палата Верховного Суду вважала слушними доводи Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в ухвалі від 13 листопада 2019 року щодо змісту статті 541 ЦК України, який свідчить про те, що солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. Тобто солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства (див. наприклад постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81 цс 18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178 цс 18), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (провадження № 14-386 цс 18), від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12) (провадження № 14-526 цс 18)).

Разом із цим Велика Палата Верховного Суду зауважує, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині солідарного стягнення з відповідачів (колишнього подружжя) на його користь заборгованості за договором позики в сумі 26726,23 доларів США, що еквівалентно згідно офіційного курсу НБУ станом на 03 лютого 2021 року сумі 749909,46 гривень, оскільки судом встановлено, що саме ця частина коштів була витрачена в інтересах сім`ї.

Посилання ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , на те, що нежитлове приміщення придбавалось за рахунок раніше проданого іншого спільного майна подружжя та здачі в оренду квартири суд апеляційної інстанції відхиляє, адже ОСОБА_3 ці обставини не доведені відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, доказів на підтвердження цих обставин суду не надано.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інша частина позовних вимог ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики в сумі 73 273, 74 доларів США задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У своїх поясненнях позивач та відповідач ОСОБА_2 стверджували, що решта коштів, які залишились після придбання нерухомості були витрачені на ремонтні роботи та купівлю обладнання у це приміщення, а отже також були витрачені в інтересах сім`ї та підлягають солідарному стягненню. На підтвердження чого суду були надані видаткові накладні, накладні, банківські квитанції. / а.с.89 -99/

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу ( групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу ( групи доказів).

Суд першої інстанції не взяв до уваги вищезазначені норми та не надав належної оцінки доказам наданих ОСОБА_2 на підтвердження частини витрат, понесених ним на придбання будівельних матеріалів для проведення ремонтних робіт вищезазначеного нежитлового приміщення.

Статтею 1 Закону України від 16.07.1999 №996-XIV Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні із змінами та доповненнями (далі - Закону №996) визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Видаткова накладна це первинний документ, що підтверджує факт постачання товарів (товарно- матеріальних цінностей), як правило, від постачальника до покупця.

Згідно ст. 2 Закону України від 06.07.1995 №265/95-ВР Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг із змінами та доповненнями (далі Закону №265/95) розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

Враховуючи вищевикладене, видаткові накладні, надані ОСОБА_2 вважаються документами первинного обліку, однак не доводять факт сплати ним коштів.

Крім того, у накладних № ВМ -0045034 від 08.06.2018 року на суму 29 742, 22 грн та № ВМ-0034346 від 12.08.2019 року на суму 41 893, 64 грн зазначено, що умовою продажу є безготівковий рахунок. Враховуючи, що кошти позичались у готівковій формі, позивачем та відповідачем ОСОБА_9 не було доведено факт переведення позичених коштів з готівкової у безготівкову форму./ а.с. 92-94, 96-97/

Замовлення № 826 від 23.05.2018 року на суму 67200 грн не містить інформації, що саме ОСОБА_9 був замовником послуг. / а.с.90/

У видатковій накладній №ОПТ -036371 від 06.09.2018 року на суму 58124, 75 грн одержувачем зазначений ОСОБА_10 , а тому даний доказ є недостовірним, оскільки на його підставі не можливо встановити чи дійсно ОСОБА_11 чи інша особа ОСОБА_10 був замовником товару. / а.с.98 зворот/

Накладна № 7 від 07.07.2018 року на суму 64 154 грн також не містить інформації, що товар був придбаний однією із сторін та має відношення до справи. / а.с. 95 зворот/

Інші видаткові накладні № РН-0000002 від 18.05.20018 року на суму 76 932, 20 грн, № РН-0000005 від 21.06.2018 року на суму 84040, 10 грн, № ОПТ-0305566 від 6.08.2018 року на суму 12047, 26 грн, № ОПТ33408 від 21.08.2018 року на суму 23 472, 36 грн, у відповідності до вимог ст. 80 ЦПК України не є достатніми доказами, оскільки не дають суду дійти висновку, що товар відпущений за ними був використаний при проведенні ремонтних робіт та облаштуванні нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 ./ а.с. 89,95,95а, 98/

Банківські квитанції від 15.09.2018 року на суму 10 000 грн - штори, 17.09.2018 року на суму 2 400 грн поповнення картки/рахунку, від 06.08.2018 року на суму 1846, 80 грн розрахунок ідеальної частки за адресою АДРЕСА_4 є належними доказами на підтвердження понесених ОСОБА_2 витрат, однак є недостатніми для підтвердження факту здійснення цих витрат в інтересах сім`ї та за позичені у ОСОБА_1 кошти, з огляду на те, що з матеріалів справи вбачається, що крім позивача, ОСОБА_2 позичав кошти і в інших осіб. Так, у копії розписки від 03.08.2018 року ОСОБА_2 позичив ОСОБА_12 95 000 доларів США на ремонтні роботи приміщення за адресою : АДРЕСА_1 . / а.с.59/

З огляду на вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що позивачем та відповідачем ОСОБА_2 не було надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що частина коштів, отриманих ОСОБА_2 за розпискою від 01.05.2018 року від ОСОБА_1 (73 273, 74 доларів США= 100 000 доларів США 700 000 грн( 26 726, 26 доларів США) купівля нерухомості) були витрачені в інтересах сім`ї на ремонт нежитлового приміщення адресою : АДРЕСА_1 .

Виходячи з наведеного та зважаючи на ту обставину, що ОСОБА_2 визнає факт отримання ним в борг від ОСОБА_1 коштів в сумі 100 000 доларів США, колегія суддів приходить висновку про наявність підстав та задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів в сумі 73273,74 доларів США, що еквівалентно згідно офіційного курсу НБУ станом на 03 лютого 2021 року сумі 2055980,54 гривень заборгованості за договором позики.

Відповідно до пункту 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи те, що рішення суду першої інстанції ухвалено за неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, що тягне за собою скасування рішення місцевого суду, відтак підлягає скасуванню також додаткове рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, аргументи апеляційних скарг частково заслуговують на увагу, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, колегія суддів здійснює розподіл судових витрат наступним чином:

- з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частинах слід стягнути з кожного на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в сумі 1283,71 гривень., пропорційно до задоволеної частини позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості;

- з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в сумі 7037,58 гривень., пропорційно до задоволеної частини позовних вимог;

- з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на правничу допомогу, понесені в суді першої інстанції, в сумі 7327 гривні, пропорційно до відмовленої частини позовних вимог до відповідача. При цьому, судом апеляційної інстанції враховується те, що відповідачем надано докази на на підтвердження, понесення таких витрат.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2020 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2020 року у даній справі скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 26726,26 доларів США, що еквівалентно згідно офіційного курсу НБУ станом на 03 лютого 2021 року сумі 749909,46 гривень, заборгованість за договором позики.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 73273,74 доларів США, що еквівалентно згідно офіційного курсу НБУ станом на 03 лютого 2021 року сумі 2055980,54 гривень, заборгованість за договором позики.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частинах з кожного на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в сумі 1283,71 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в сумі 7037,58 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на правничу допомогу в сумі 7327 гривні.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 04 лютого 2021 року.