ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/6451/20Головуючий у 1-й інстанції Грицак Р.М.
Провадження № 22-ц/817/119/21 Доповідач - Сташків Б.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Хома М. В., Щавурська Н. Б.,

за участю секретаря Сович Н.А.

та сторін представника позивача АТ КБ Приват Банк Панькова О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 607/6451/20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 серпня 2020 року, ухваленого суддею Грицак Р.М., повний текст рішення складено 31 серпня 2021 року, у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року представник АТ КБ "Приват Банк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 28 липня 2011 року у сумі 34 572,52 гривень.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що 28 липня 2011 року між АТ КБ "Приват Банк" та відповідачем було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання останнім заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами укладеного договору АТ КБ "Приват Банк" надав відповідачу кредит в розмірі 25 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Однак, в порушення виконання зобов`язань відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку із чим станом на 16 березня 2020 року у нього наявна заборгованість у розмірі 34 572,52 гривень, з яких: 19 724,92 гривень - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 0,00 гривень - заборгованість за поточним тілом кредиту та 19 724,92 гривень - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 7 616,40 гривень - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит, згідно ст. 625 ЦК України; 5 108,70 - нарахована пеня; 500 гривень - штраф (фіксована частина); 1 622,50 гривень - штраф (процентна складова). Посилаючись на вищенаведені обставини, позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 серпня 2020 року позов Акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" заборгованість за кредитним договором від 28 липня 2011 року в розмірі 19 724 грн. 92 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" судовий збір в розмірі 2102 гривень.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник позивача АТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу про оскарження рішення суду в частині відмовлених позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками. Вважає вказане рішення суду, в цій частині прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права та просить скасувати рішення суду в цій частині і ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги банку в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно відмовив у стягненні відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно із ст. 625 ЦК України.

Зазначає, що відповідач ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua , складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, не мав жодних підстав відмовляти у позовних вимогах щодо стягненні відсотків по кредиту.

У судове засідання не з`явився відповідач ОСОБА_1 , однак про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що не перешкоджає розгляду справи у його відсутності на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Представник позивача АТ КБ Приват Банк Паньков О.П. підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити, посилаючись на підстави викладені в ній.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду оскаржується позивачем лише в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками та штрафами, то таке не підлягає перегляду в іншій частині (в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту).

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 28 липня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до позивача із заявою про надання банківських послуг, із змісту якої слідує, що зазначена заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають договір про надання банківських послуг щодо надання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. У вказаній заяві відсутні умови договору про встановлений відповідачу кредитний ліміт, проценти за користування наданими коштами та відповідальність за порушення договірного зобов`язання.

На підтвердження факту укладення договору, окрім вказаної заяви, позивач надав суду витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які були розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Згідно з наданим АТ КБ ПриватБанк розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним договором станом на 16 березня 2020 року становить 34 572,52 гривень, з яких: 19 724,92 гривень - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 0,00 гривень - заборгованість за поточним тілом кредиту та 19 724,92 гривень - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 7 616,40 гривень - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит, згідно ст. 625 ЦК України; 5 108,70 - нарахована пеня; 500 гривень - штраф (фіксована частина); 1 622,50 гривень - штраф (процентна складова).

Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

За змістом ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Ч.ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У відповідності до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ ПриватБанк не повернуті, однак сторонами не погоджено стягнення відсотків, пені та штрафу за кредитним договором.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, як таким, що відповідає вимогам закону й зробленим на підставі наявних у справі доказів.

Беручи до уваги відсутність у матеріалах справи належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження того, що саме долучені до матеріалів справи Витяг з Тарифів та Витяг з Умов і Правил надання банківських послуг розумів відповідач ОСОБА_1 , ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету від 28 липня 2011 року, а також відсутність у самій заяві-анкеті умов щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), нарахування яких містить доданий позивачем розрахунок, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку про недоведеність позивачем факту укладення договору приєднання та, як наслідок про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача в користь позивача заборгованості за процентами, штрафами та пенею.

При цьому, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України вірним є посилання суду першої інстанції у своєму рішенні й на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, як такі, що стосуються аналогічних правовідносин, що й у даній справі.

Окрім того, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщенні на сайті https//privatbank.ua/terms/, на які посилається позивач, як на частину укладеного між сторонами договору приєднання, містять інформацію відносно 4 видів кредитних карт («Універсальна 30 днів пільгового періоду», «Універсальна 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold»), в той час, як в анкеті-заяві відсутня інформація, який саме вид карти Універсальна був виданий відповідачу. За вказаних обставин, нарахування Банком процентів і штрафних санкцій позивачу, передбачених саме для карти «Універсальна 55 днів пільгового періоду», не можна визнати обґрунтованим.

Не заслуговують доводи апеляційної скарги позивача щодо безпідставного неврахування судом висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 10 квітня 2019 року в справі № 356/1635/16-ц, від 28 березня 2019 року в справі № 428/2873/17, від 06 лютого 2018 року у справі №755/2720/16-ц та від 17 квітня 2019 року в справі № 666/388/16-ц, з яких вбачається, що факт підписання заяви-анкети складає договір між сторонами, з умовами якого сторона відповідача ознайомлена, оскільки пріоритет в застосуванні над висновками Касаційного цивільного суду мають саме висновки Великої Палати Верховного Суду (зокрема, викладені у постанові від 03.07.2019 року за результатами розгляду справи № 342/180/17), які з урахуванням положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України судом першої інстанції вірно взято до уваги при розгляді даної справи, правовідносини в якій є подібними.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України»).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У відповідності до ч. 1 ст. 374 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги АТ Приват Банк та залишення рішення суду без змін.

Судові витрати за розгляд справи у відповідності до ст.141 ЦПК України покласти на сторони в межах ними понесеними .

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 серпня 2020 року- залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови -26 січня 2021 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Хома М.В.

Судді: Щавурська Н.Б.