Єдиний унікальний номер 264/4640/20
Номер провадження 22-ц/804/1450/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Баркова В.М., Биліни Т.І.,

секретар судового засідання - Сікора М.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Лозінська Оксана Олександрівна,

відповідач - Маріупольська міська рада,

представник відповідача - Бастрига Сергій Миколайович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 березня 2021 року у складі судді Матвєєвої Ю.О. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить встановити факт її проживання зі спадкодавцем. В обґрунтування вимог вказала, що давно знайома із ОСОБА_2 , їх родини в один час переїхали в Україну із Росії. Позивач проживала в кв. АДРЕСА_1 з чоловіком, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Від шлюбу вони мають сина, який проживає на даний час в квартирі, де вона зареєстрована. Проживати разом із сином за однією адресою позивач не має можливості, оскільки він перебуває на обліку у психіатра, постійно вчиняє скандали, веде себе неадекватно. А ОСОБА_2 перебувала у фактичних сімейних стосунках із ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільних дітей вони не мали. За спільною домовленістю позивач переїхала проживати до ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_2 , яку ОСОБА_2 успадкувала після смерті ОСОБА_3 . Протягом 8 років позивач з ОСОБА_2 турбувались одна про одну, вели сумісне господарство, разом сплачували комунальні послуги. ОСОБА_2 хворіла, тому позивач доглядала за останньою. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 померла, її поховала позивач за свій рахунок. Після смерті ОСОБА_2 залишилося спадкове майно: квартира АДРЕСА_1 . Позивач просить встановити факт постійного проживання її як спадкоємця з 04 липня 2012 року по 28 березня 2020 р. однією сім`єю разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Посилалась на те, що суд неповно встановив обставини справи, не надав належної оцінки доказам, наданим позивачем. Разом з тим, свідки підтвердили, що позивач проживала однією сім`єю із спадкодавцем, разом вела господарство, мала спільний побут. Висновки суду про те, що позивач не довела свої вимоги, оскільки актами про проживання не підтверджується п`ятирічний період сумісного проживання позивача і спадкодавця, є необ`єктивними. Так, комітети самоорганізації населення не вправі надавати акти про проживання за час, що передує зверненню за отриманням такого акту. Позивач вважає, що наданих нею доказів достатньо для задоволення її вимог.

Крім того, після допиту свідків представник відповідача не заперечував проти задоволення позову, але коли у справу вступив інший представник, він змінив позицію стосовно позову, що свідчить про його поверхове вивчення матеріалів справи.

З обставин справи вбачається, що позивач не менш п`яти років проживала зі спадкодавцем, фактично прийняла спадщину, користується і утримує спадкову квартиру і на даний час - отже, є підстави для задоволення її вимог.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Лозінську О.А., які підтримали апеляційну скаргу, заперечення представника відповідача Маріупольської міської ради - Бастриги С.М., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів позовних вимог.

Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що відповідно до акту від 12.05.2020 року про фактичне проживання, виданого головою КСН Селище «Каменськ», позивач ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , проживає одна. Акт виданий з урахуванням пояснень сусідів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ..

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до довідки голови КСН «Каменськ» від 16 липня 2012 року, ОСОБА_2 , 1942 року народження, проживала без прописки з ОСОБА_3 в цивільному шлюбі та вела спільне господарство з жовтня 1969 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до акту голови КСН «Каменськ» від 20 січня 2016 року, встановлено, що ОСОБА_2 без реєстрації проживала за адресою: АДРЕСА_2 , з 1975 року по час складання акту.

Інших осіб, що проживали б з нею на цей час, в акті не зазначено.

Письмовими доказами підтверджено, що ОСОБА_1 організувала та поховала ОСОБА_2 .

Згідно з інформацією Третьої маріупольської державної нотаріальної контори спадкової справи після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , немає.

З відомостей, наданих приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Матвєєвою В.О., вбачається, що ОСОБА_2 відповідно до заповіту від 30.06.2005 року заповіла ОСОБА_3 все належне їй майно. ОСОБА_3 помер раніше, ніж ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 серпня 2013 року, ОСОБА_2 отримала у спадок після смерті ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 . Зазначена обставина також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №8354573.

Позивач, звертаючись до суду, вказувала, що вона постійно проживала із спадкодавцем більше п`яти років однією сім`єю, фактично прийняла спадщину, отже, є спадкоємцем четвертої черги за законом.

Суд першої інстанції керувався наступними нормами права.

Згідно із статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, норм Сімейного кодексу України та правових позицій Верховного Суду, суд вказував, що саме ОСОБА_1 як позивач та особа, яка стверджує про факт її спільного проживання із ОСОБА_6 , повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог.

З урахуванням наведених норм матеріального права, необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 протягом п`яти років і визнання позивача спадкоємцем четвертої черги за законом є доведеність факту спільного проживання цих осіб, як таких, що сумісно проживають, при цьому пов`язані спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не пізніше ніж із 28 березня 2015 року до дня смерті спадкодавця ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Нормами цивільного процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Наявні у матеріалах справи фіскальні чеки на придбання медичних препаратів не містять прізвищ та даних про їх призначення лікарем, а тому не можуть вважатись доказами, які б дали змогу встановити наявність обставин справи, на які посилається позивач.

Документи, підтверджуючі організацію та проведення поховання, а також поминальний обід не свідчать безумовно про сумісне проживання позивачки та ОСОБА_2 .

В якості доказів позивачем також надані суду акти про фактичне проживання.

Так, в акті № 205 від 12.05.2020 року про фактичне проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 - тобто за адресою спадкодавця ОСОБА_2 - не зазначено взагалі період проживання позивача. Отже, з цього акту можливо встановити тільки факт її проживання за даною адресою на момент складення акту. (а.с.7)

Акт КСН «Каменск» від 20.01.2016 року засвідчує фактичне проживання ОСОБА_2 без реєстрації за адресою АДРЕСА_2 в період з 1975 року по 20.01.2016 року.

Судом першої інстанції зазначено, що підтверджень факту проживання ОСОБА_2 в період з 20.01.2016 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 не містить. (а.с.10).

Також вказаний акт від 20.01.2016 року суперечить довідці того ж голови КСН, датованій 16.07.2012 року, в якій зазначено, що ОСОБА_2 проживала без прописки з ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_5 та вела спільне господарство з жовтня 1969 року по день смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_7 .(а.с.10).

Доводи позивача, що довідка від 16.07.29012 року була видана ОСОБА_2 з конкретною метою - для отримання спадщини після смерті ОСОБА_3 , тому не відповідає дійсності, не спростовує висновок суду в цій частині, оскільки надана позивачем саме як доказ її позовних вимог, тому повинна бути належно оцінена судом.

З твердженнями позивача, що свідки в суді першої інстанції достатньо підтвердили факт її сумісного проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 , неможливо погодитися. Сусідка свідок ОСОБА_8 пояснила, що після смерті ОСОБА_9 стала проживати із ОСОБА_1 . Вони разом ходили за покупками, в них був один гаманець на двох. Коли ОСОБА_6 померла, то позивач займалась похованням ОСОБА_6 . ОСОБА_6 має проблемного сина, тому не може проживати в своїй квартирі. Свідок ОСОБА_5 пояснив, що після смерті чоловіка ОСОБА_6 вона постійно була разом із ОСОБА_1 , так їм вдвох було легше жити. Він бував в квартирі ОСОБА_6 , виконував дрібні ремонтні роботи, вони жили разом, між тим не зміг зазначити, хто, де і яке спальне місце займав чи були речі ОСОБА_6 в квартирі ОСОБА_1 . Вказав, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 разом ходили до магазину. Похованням ОСОБА_1 займалась ОСОБА_6 .

Отже, як вбачається з матеріалів справи, свідки однозначно та беззаперечно не підтвердили факт проживання позивача з померлою однією сім`єю протягом часу не менш п`яти років.

Наявні в матеріалах справи копії квитанції про сплату комунальних послуг підтверджують оплату комунальних послуг за користування квартирою АДРЕСА_2 ОСОБА_1 у 2020 році вже після смерті ОСОБА_2 .. Вибіркові квитанції про оплату комунальних послуг за 2013, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки не свідчать про оплату комунальних послуг ОСОБА_1 ..

В апеляційному суд позивач підтвердила, що проживає у квартирі ОСОБА_2 , користується нею, відповідно, оплачує спожиті комунальні послуги.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно і об`єктивно дослідив матеріали справи, дав належну оцінку наданим сторонами доказам, як кожному окремо, так і в сукупності.

Так, суд вказував, що фотокартки позивача зі спільного відпочинку та спільної присутності на святкуваннях чи в певних місцях разом із ОСОБА_2 , самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, спільного побуту, наявності взаємних прав і обов`язків, не можуть свідчити про те, що між нею та ОСОБА_12 склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні сім`ї .

Відсутність достатніх письмових доказів в матеріалах справи об`єктивно ставить під сумнів показання допитаних в судовому засіданні свідків, крім того, свідки зазначали про обставини, які їм були відомі в результаті їх періодичних зустрічей з позивачем та Лукіновою - відвідування магазину, перебування позивача в квартирі ОСОБА_6 під час виконання ремонтних робіт. Вказані дані не свідчать про постійне проживання позивача однією сім`єю з померлою протягом часу, що складає не менш п`яти років.

Таким чином, перевіривши справу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем для визнання її спадкоємцем четвертої черги не підлягають задоволенню.

Неможливо погодитися із доводами апеляційної скарги про те, що суд не надав оцінки доводам позивача в обґрунтування позову. Зі змісту оскарженого рішення вбачається, що суд першої інстанції повно, всебічно і об`єктивно встановив обставини справи та проаналізував відповідні їм правовідносини, поясненням сторін, наданим доказам дав оцінку, у відповідності з вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України дійшов цілком обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Отже, доводи апеляційної скарги наведених висновків суду не спростовують, зводяться до незгоди з висновками суду, які є мотивованими. Крім того, аргументи апеляційної скарги були предметом перевірки в суді першої інстанції, судом їм була надана оцінка, з якою колегія суддів не може не погодитися з вищенаведених підстав. Висновки суду позивачем нічим в апеляційній інстанції не спростовані.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики апеляційний суд вважає наведене судом першої інстанції обґрунтування оскарженого рішення достатнім.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складений 07 червня 2021 року.

Головуючий Є.Є. Мальцева

Судді: В.М. Барков

Т.І. Биліна