ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року

м. Харків

Справа № 642/3745/19

Провадження №22-ц/818/373/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Тичкової О.Ю.

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

сторони у справі:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова, ухвалене 29 травня 2020 року у складі судді Бородіної О.В.,

УСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних в розмірі 1270,00 грн. та інфляційних витрат в розмірі 260937,94 грн., а разом 262207,94 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 15 травня 2001 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми та моральної шкоди було задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 54173,00 грн. матеріальної шкоди та 541,73 грн. судового збору, в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди відмовлено. 30 червня 2001 року вказане рішення набрало чинності та був виданий виконавчий лист. Позивач за невиконання відповідачем грошового зобов`язання протягом 18 років нарахував 3% річних за період з 01 червня 2018 року по 01 червня 2019 року у розмірі 1270 грн., а також інфляційні витрати за період з 30 червня 2001 року по 31 травня 2019 року у розмірі 260937,94 грн.

Заочним рішенням суду від 03 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.

Ухвалою суду від 28 листопада 2019 року за заявою ОСОБА_2 заочне рішення скасовано, справа призначена до розгляду.

Рішенням суду від 29 травня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати за період з 01.06.2016 по 31.05.2019 у розмірі 9363 грн., 3% річних від несплаченої суми боргу за період з 01.06.2018 по 01.06.2019 у розмірі 724,35 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 15 травня 2001 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми та моральної шкоди було задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 54173,00 грн. матеріальної шкоди та 541,73 грн. судового збору, в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди відмовлено. 30 червня 2001 року вказане рішення набрало чинності та був виданий виконавчий лист 2-153/2001. 04.09.2019 старшим державним виконавцем МВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова ГТУЮ у Харківській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №59942642 на підставі виконавчого листа №2-153/2001. Заборгованість по виконавчому документу становить 42336,20 грн. Враховано сплату боржником 07.10.2003 на погашення боргу 2300 грн., а також стягувачем ОСОБА_1 залишено за собою Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 вартістю 9536,80 грн. З урахуванням наданих суду розписок на погашення заборгованості за виконавчим листом №2-153/2001 залишок непогашеної заборгованості складає 24079,10 грн. На підставі викладеного судом встановлено, що відповідачем рішення суду від 15.05.2001 не виконано, в зв`язку з чим у позивача виникло право нарахування 3% річних та інфляційних витрат на відповідне грошове зобов`язання. Суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних на підставі статті 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) із суми заборгованості 24079,10 грн., в розмірі 724,35 грн. Враховуючи клопотання відповідача про застосування до вимог позивача строку позовної давності, відсутність заяв позивача щодо поважності причин пропущення позовної давності, не встановлення таких причин при розгляді справи, враховуючи також, що позивач звернувся до суду за захистом свого права щодо стягнення інфляційних витрат 03.06.2019, суд вважав за необхідне стягнути з відповідача індекс інфляції в розмірі 9363,00 грн. від простроченої суми 24079,10 грн. за період з 01.06.2016 по 01.06.2019, в межах строку позовної давності.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подана апеляційна скарга, якою він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом було безпідставно застосовано строк позовної давності.

Апелянт вважає, що судом не враховано порядок перебігу та переривання строку давності. Суд не визнав виконавче провадження як вимогу кредитора на виконання зобов`язання сплатити борг. Суд не звернув уваги на те, що позивач звернувся з позовом під час виконання рішення у виконавчому провадженні, а отже строків позовної давності не пропустив. Розписки, на які посилається суд, позивачу не надавались. Він вважає, що вони подавались при попередніх виконавчих провадженнях і не мають відношення до суми даного позову. Контррозрахунків відповідач не надавав.

Також апелянтом подана заява, відповідно до якої при поданні апеляційної скарги він не мав можливості надати документи, які підтверджують його правову позицію як позивача. Згідно листа Міжрайонного відділу ДВС по Холодногірському району у м. Харкові від 30.07.2020, заборгованість по виконавчому листу, виданому Ленінськім районним судом м. Харкова 30.06.2001, станом на 30.06.2020 склала 40611,99 грн., що, на думку апелянта, доводить неправомірність відмови в задоволенні позовних вимог судом першої інстанції. 25 серпня 2020 року Головним управлінням статистики в Харківській області надано статистичну інформацію щодо індексів споживчих цін за період з 2001 по 2019 роки. ОСОБА_1 вказує, що сума інфляційних витрат збільшилася, оскільки застосовано коефіцієнт інфляції в розмірі «7,185», тобто, сума інфляційних витрат, яка підлягає стягненню з відповідача складає: 42336 х 7,185=304185,50 грн.; 3% річних від несплаченої суми боргу складають 1270 грн.; судовий збір, сплачений позивачем склав 2622,07 грн., послуги банку 26,22 грн., послуги Держстату 64,15 грн. Отже, з відповідача підлягає стягненню сума в загальному розмірі 308167,94 грн.

Неможливість подання вказаних доказів при розгляді справи судом першої інстанції апелянт обґрунтовує карантинними обмеженнями. Просить визнати причини неподання зазначених доказів поважними і долучити до матеріалів справи, врахувати розрахунок, наданий позивачем при винесенні рішення по справі.

Відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вислухавши доповідь головуючого судді, пояснення ОСОБА_1 та його представника, встановивши обставини справи, перевіривши зібрані по справі докази, обговоривши апеляційну скаргу в межах її доводів, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 15 травня 2001 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми та моральної шкоди було задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 54173,00 грн. матеріальної шкоди та 541,73 грн. судового збору, в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди відмовлено (а.с. 7).

30 червня 2001 року вказане рішення набрало чинності та був виданий виконавчий лист 2-153/2001 (а.с. 11).

04.09.2019 року старшим державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №59942642 на підставі виконавчого листа №2-153/2001. Заборгованість по виконавчому документу становить 42336,20 грн. (а.с. 113).

Матеріали справи містять копії розписок про погашення заборгованості за виконавчим листом №2-153/2001, оригінали яких, були досліджені у судовому засіданні. За розпискою від 11.03.2003 ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 335 грн. в рахунок погашення суми боргу за виконавчим листом №2-153/2001 (а.с. 56); за розпискою від 09.07.2004 ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти, еквівалентні 500 доларам США (в гривневому еквіваленті 2659,75 грн.) в рахунок погашення суми боргу за виконавчим листом №2-153/2001; за розпискою від 10.04.2005 ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти, еквівалентні 500 доларам США (в гривневому еквіваленті 2637,35 грн.) в рахунок погашення суми боргу за виконавчим листом № 2-153/2001; за розпискою від 14.01.2006 ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі, еквівалентній 2500 доларів США (в гривневому еквіваленті 12625 грн.) в рахунок погашення суми боргу за виконавчим листом № 2-153/2001.

Таким чином, відповідачем рішення суду від 15.05.2001 року в повному обсязі не виконано. Залишок непогашеної заборгованості із врахуванням наданих розписок складає 24079,10 грн.

На підставі викладеного суд прийшов обґрунтованого висновку, що у позивача виникло право щодо нарахування 3% річних та інфляційних витрат на відповідне грошове зобов`язання.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 01.10.2014 по справі №6-113цс14, будь-яке зобов`язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов`язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню частина 2 статті 625 ЦК України. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно листа Верховного суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 №62-97р, сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватись, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць прострочення. При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на індекс інфляції за кожен місяць прострочення платежу окремо. При цьому, якщо заборгованість виникла з 1 по 15 число відповідного місяця, розрахунок індексу інфляції слід проводити з врахуванням цього місяця.

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням наведених норм суд прийшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних із суми заборгованості 24079,10 грн. в розмірі 724,35 грн.

За відповідним клопотанням представника відповідача судом правомірно застосовано строк позовної давності щодо нарахованого індексу інфляції.

Посилання апелянта на необґрунтованість застосованого судом строку позовної давності не відповідають вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Згідно статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням, і є датою, коли зобов`язання відповідача перед кредитором припиняється.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та трьох процентів річних за весь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

У постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах №910/16945/14 та №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі №918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах №905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі №924/312/18 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19).

Суд першої інстанції, врахувавши заяву відповідача про застосування строків позовної давності, зробив правильний висновок про стягнення інфляційних втрат за період з 01.06.2016 по 01.06.2019, тобто за три роки, що передували зверненню до суду з цим позовом, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19).

Відповідно до частини 5 статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що позивач не заявляв клопотань щодо поважності причин пропущення позовної давності; судом такі обставини встановлені також не були.

Дії, які вчиняв відповідач щодо виконання рішення суду від 15 травня 2001 року, не є діями, які перервали позовну давність щодо вимог про стягнення інфляційних витрат, нарахованих позивачем за період після часу, за який відповідач провів виплату. З огляду на те, що вказаним рішенням стягнуто заборгованість відповідача за основною сумою боргу, а не за заявленими в даному позові вимогами про стягнення інфляційних витрат за час невиконання рішення суду, то зазначені дії відповідача не можуть розглядатися як визнання боргу перед позивачем, а отже, переривати позовну давність за цими позовними вимогами

Посилання апелянта на те, що йому не надавались розписки і він вважає, що вони не мають відношення до суми даного позову, колегія суддів не приймає до уваги як необгрунтовані, оскільки з матеріалів справи вбачається, що достовірність вказаних доказів позивачем під час судового розгляду не оспорювалась, будь-яких доказів на обґрунтування своєї позиції, викладеної в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 не надано.

Апеляційний суд не може врахувати відомості, що містяться у наданій позивачем довідці начальника відділу Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногорському та Новобоварському районах у м. Харкові № 96753 від 30.07.2020 про розмір заборгованості відповідачки з наступних підстав.

Частинами 2, 3 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом пункту 6 частини 2 статті 356, частини 3 статті 367 та пункту 1 частини 1 статті 376 ЦПК України апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини 1 статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які були витребувані раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Таких обставин апеляційним судом встановлено не було.

Оскільки апелянтом не наведено доказів неможливості подання доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, вони не приймаються апеляційним судом.

Посилання апелянта на карантинні обмеження не є обґрунтованою підставою для прийняття до розгляду апеляційним судом нових доказів, оскільки ОСОБА_1 не наведено, в чому саме полягали карантинні обмеження, що завадили йому подати всі необхідні докази при розгляді справи судом першої інстанції; яким саме чином вони цьому перешкоджали; жодним доказом не доведена об`єктивна неможливість позивача подати вказані документи до суду першої інстанції. Також колегія суддів враховує, що при розгляді справи судом першої інстанції позивач в повній мірі користувався своїми процесуальними правами, з`являвся в судові засідання, заявляв клопотання, надавав інші докази.

З матеріалів справи не вбачається об`єктивних причин, які б перешкодили позивачу в наданні доказів до суду першої інстанції в обґрунтування своєї позиції.

Відповідно положень статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Таким чином, суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.

Інші доводи апеляційної скарги не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки такі аргументи втрачають правовий сенс за встановлених судом обставин.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги висновку суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають, фактично направлені на переоцінку доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Так як апеляційна скарга залишається без задоволення, то судові витрати, у відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 29 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2021 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук