справа № 363/932/21 головуючий у суді І інстанції Лукач О.П.
провадження № 22-ц/824/8567/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,

з участю секретаря Мариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 березня 2021 року по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,-

В С Т А Н О В И В:

У березні2021 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» звернулася до Вишгородського районного суду Київської області із заявою про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 .. Заява обґрунтована тим, що вона та ОСОБА_2 з 15 листопада 2013 року перебували у шлюбі, проте 04 березня 2019 року рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області шлюб розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначає, що з грудня 2020 року поведінка ОСОБА_2 стала занадто агресивною, він почав вчиняти психологічний тиск, як на неї так і на її сім`ю. Через погрози, шантаж та безперервне втручання в особисте життя вона неодноразово зверталася до поліції. Вважає, що є особою, яка зазнала домашнього насильства. Стверджує, що через переслідування її ОСОБА_2 , вона не може вільно пересуватися по вулиці, ходити на роботу, відвідувати громадські місця, їздити до батьків, повертатися додому, постійно перебуває у напрузі.

У зв`язку із викладеним, ОСОБА_1 просиласуд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , на строк 6 місяців, яким визначити тимчасові обмеження його прав відносно ОСОБА_1 та доньки ОСОБА_3 .

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12 березня 2021 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 а подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на обставини зазначені в заяві, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, не з`ясування всіх фактичних обставин справи, просила скасувати рішеннята постановити нове, яким задовольнити заяву.

При цьому, апелянт зазначає, що суд не надав належної оцінки доказам на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства, протиправній насильницькій поведінці заінтересованої особи.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

29 квітня 2021 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , згідно якого просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. При цьому зазначає, що апеляційна скарга не відповідає вимогам ЦПК України. Апелянтом вказано факти, що не підтверджуються належними та домустимими доказами, є надуманими та не відповідають дійсності.

31 травня 2021 року до суду надійшли додаткові пояснення ОСОБА_2 , згідно яких наголосив на протиправності дій посадових осіб ГУНП в Чернігівської області та неправомірне складання термінового заборонного припису, посилаючись на наявність адміністративної справи № 730/171/2121 за його позовом.

В судове засідання сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи сторони не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, заявник - ОСОБА_1 та заінтересована особа - ОСОБА_2 з 15 листопада 2013 року перебували у шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька - ОСОБА_3 . Рішенням Борзнянського районного суду Ченігівської області від 04 березня 2019 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно копії рапорту працівників поліції, долученого до заяви ОСОБА_1 , вона 29 грудня 2020 року зверталася на лінію «102» з повідомленням, що її колишній чоловік ОСОБА_2 не віддає заявниці спільну дитину ОСОБА_3 , 5 років.

Як убачається із копії листа заступника начальника Вишгородського відділу поліції ГУНП в Київській області С.Чумака від 20 січня 2021 року № 159, надісланого ОСОБА_1 , її заяву щодо конфліктної ситуації з ОСОБА_2 було зареєстровано в журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події (ЄО) Вишгородського ВП ГУНП в Київській області за № 61 від 2 січня 2021 року. За результатом перевірки не було встановлено достатніх даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення та прийнято рішення матеріали заяви по перевірці списати до справи № 159.

З долученої до заяви ОСОБА_1 копії довідки старшого дільничного офіцера поліції Вишгородського ВП капітана поліції С.Ружинського, погодженої начальником сектору превенції Вишгородського ВП майором поліції Т.Кадук, ЄО № 61 від 20 січня 2021 року, вбачається, що 02 січня 2021 року до Вишгородського ВП ГУНП в Київській області надійшла заява від ОСОБА_1 про вжиття заходів до свого колишнього чоловіка ОСОБА_2 , який постійно погрожує їй самовбивством та не дає їй спокійно жити. Інформацію за цим зверненням зареєстровано до інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» (журнал єдиного обліку) Вишгородського ВП ГУНП в Київській області за № 61 від 2 січня 2021 року. До сектору превентивної діяльності Вишгородського ВП Головного управління Національної поліції в Київській області вказана вище заява надійшла з слідства Вишгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, оскільки відсутні достатні дані, які б вказували на наявність кримінального правопорушення. Старшим дільничним офіцером поліції Вишгородського ВП ГУНП в Київській області капітаном поліції Ружинським Сергієм Дмитровичем проведено перевірку інформації, що викладена у заяві гр. ОСОБА_1 .. Під час виїзду за адресою

АДРЕСА_2 було з`ясовано, що конфлікти між гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 відбуваються не одноразово на ґрунті виховання спільної дитини. В даному конфлікті вбачаються цивільно-правові відносини, а тому гр. ОСОБА_1 запропоновано звернутись до суду щодо вирішення цього питання.

Згідно листа заступника начальника Вишгородського відділу поліції ГУНП в Київській області С.Чумака (без номеру, без дати), надісланого ОСОБА_1 , її заяву щодо конфліктної ситуації з ОСОБА_2 було зареєстровано в журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події (ЄО) Вишгородського ВП ГУНП в Київській області за № 308 від 7 січня 2021 року. За результатом перевірки не було встановлено достатніх даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення та прийнято рішення матеріали заяви по перевірці списати до справи № 219.

З копії довідки, долученої до заяви ОСОБА_1 , старшого дільничного офіцера поліції Вишгородського ВП капітана поліції В.Бенедищука, погодженої начальником сектору превенції Вишгородського ВП майором поліції Т.Кадук, ЄО №308 від 7 січня 2021 року, вбачається, що 07 січня 2021 року до Вишгородського ВП ГУНП в Київській області надійшла заява від гр. ОСОБА_1 , у якій вона просить вжити міри до свого колишнього чоловіка гр. ОСОБА_2 , який постійно погрожує їй самовбивством та не дає її спокійно жити. Інформацію за даним зверненням зареєстровано до інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» (журнал Єдиного обліку) Вишгородського ВП ГУНП в Київській області за № 308 від 7 січня 2021 року. До сектору превентивної діяльності Вишгородського ВП Головного управління Національної поліції в Київській області вказана вище заява надійшла з слідства Вишгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, оскільки відсутні достатні дані, які б вказували на наявність кримінального правопорушення. Старшим дільничним офіцером поліції Вишгородського ВП ГУНП в Київській області капітаном поліції Бенедищуком В.В. проведено перевірку інформації, що викладена у заяві гр. ОСОБА_1 . Під час виїзду за адресою: АДРЕСА_2 , було вияснено, що конфлікти між гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 відбуваються не одноразово на ґрунті виховання спільної дитини. В даному конфлікті вбачаються цивільно-правові відносини, а тому, гр. ОСОБА_1 запропоновано звернутись до суду щодо вирішення цього питання.

Згідно реєстрації повідомлення відділенням поліції № 1 (м. Бахмач) Ніжинського районного відділу поліції ГУНП в Чернігівській області, ЄО №1375 від 24 лютого 2021 року, яке надійшло зі служби «102», вбачається, що 24 лютого 2021 року заявник ОСОБА_6 повідомив, що за адресою: Борзнанський район, м. Борзна, вул. Г.Барвінок , біля магазину « Барвінок », колишній чоловік його сестри ОСОБА_1 - ОСОБА_2 намагається забрати дитину 5,5 років. Просить направити наряд поліції, бо вони починають битися.

25 лютого 2021 року щодо ОСОБА_2 видано терміновий заборонний припис за № 087805 на 10 діб з 25 лютого до 07 березня 2021 року.

У судовому засіданні першої інстанції переглянуто, надані заявницею два відеозаписи. Із наданих відео судом не встанволено протиправної поведінки зі сторони ОСОБА_2

17 лютого 2021 року ОСОБА_2 звернувся до голови Борзнянської міської ради Л.Осадчук (служба у справах дітей) із заявою про здійснення перевірки щодо дотримання прав його доньки ОСОБА_3 та його прав як батька, посилаючись на те, що починаючи з січня 2021 року, без його згоди як батька та відсутності матері доньки - ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 насильницьким шляхом, всупереч бажання дитини та вимогам законодавства (статті 141,151,152,153,155,157,163 СК України) утримують в себе його малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У цій заяві ОСОБА_2 зазначає про те, що йому перешкоджають у спілкуванні з дитиною, він ходить біля будинку батьків ОСОБА_1 , спостерігає за донькою, на яку кричать батьки ОСОБА_1 , вона плаче з невідомих йому причин. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не допускають його до доньки при тому, що ніяких заборон щодо спілкування з нею не існує, а мати донькі обіцяла, що донька з 02 січня 2021 року проживатиме з ним, як було до цього часу і проти цього ніхто не заперечував. Крім цього у заяві ОСОБА_2 вказує, що колишня дружина ОСОБА_1 постійно, починаючи з 2018 року, ухиляється від виконання батьківських обов`язків та не займається вихованням своїх малолітніх дітей - сина ОСОБА_9 і дочки ОСОБА_3 , що є підставою для позбавлення її батьківських прав та притягнення її до відповідальності, встановленої законом. ОСОБА_1 останні два роки проживає в м. Вишгород, а працює в Києві. Власних дітей ОСОБА_9 і ОСОБА_3 бачить 3-5 днів на місяць. Факт тривалого перебування дочки ОСОБА_3 у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтверджує відеозаписами, які він додав до цієї заяви.

Міський голова Лариса Осадчук, розглянувши подану ОСОБА_2 заяву листом від 22 лютого 2021 року №156 надала відповідь ОСОБА_2 про те, що 19 лютого 2021 року комісією у складі начальника служби у справах дітей Борзнянської міської ради Таран О.С., заступника директора центру надання соціальних послуг Безнянської міської ради Павлюк Н.Г., фахівця із соціальної роботи Гайдук І.С. , дільничного офіцера поліції Коломійченка Ю.О. був здійснений виїзд у сім`ю ОСОБА_7 , АДРЕСА_4 . Комісія не змогла обстежити умови проживання родини за вказаною адресою, оскільки господарі не відчинили дверей. В той же час була проведена телефонна розмова з матір`ю дитини - ОСОБА_1 , яка повідомила, що дитина знаходиться разом з нею у м. Вишгороді Київської області. В той же день в телефонній розмові бабуся дитини, ОСОБА_8 підтвердила, що ОСОБА_3 знаходиться разом з мамою у м. Вишгороді. Також 21 січня 2021 року комісією було проведено обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_7 та виявлено, що дитина ОСОБА_3 не проживає за цією адресою, а зареєстрована та проживає разом з матір`ю в м. Вишгороді Київської області. ОСОБА_2 рекомендовано звернутися до служби у справах дітей за місцем проживання дитини в м. Вишгороді Київської області.

Згіднокопії довідки Борзнянського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) № 5 від 04 січня 2021 року, виконавчий лист про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 за період з 01.01.2020 по 01.04.2021 (зі слів ОСОБА_2 01.04.2021 є опискою, оскільки дата ще не настала - вірна дата 04.01.2021) не надходив, стягнення аліментів не проводиться.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо заявниці, відсутні судові рішення про визнання винуватим ОСОБА_2 у вчиненні протиправних дій, не доведено належними засобами доказування, що заінтересована особа є кривдником. Не знайшли свого підтвердження і ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Питання видачі обмежувального припису регулюється Цивільним процесуальним Кодексом України та Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон), який прийнято з метою реалізації запобіганню насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами.

Розділом IV глави 13 ЦПК України визначений порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. Відповідно до статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно із пунктами 3, 6, 8, 14 частини першої статті 1 цього Закону домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

У пункті 7 частини першої статті 1 Закону визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно зі статтею 3 Закону предметом його регулювання є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на колишнє подружжя; особи, які мають спільну дитину (дітей).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Згідно із частиною другою статті 26 Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункту 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

За таких обставин,обмежувальний припис є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Під час вирішення вимог щодо видачі обмежувального припису суд встановлює, чи є зазначені заявником в обґрунтування заявлених вимог правовідносини такими, що регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та дає їм оцінку на предмет того, чи є зазначені обставини проявом домашнього насильства, а також чи є потреба вживати заходів, щоб запобігти домашньому насильству в подальшому.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Апеляційним судом встановлено, що у заяві про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 , заявниця посилається на наявність обставин, які на її думку доводять застосування до неї особисто психологічного тиску, який полягає у переслідуванні її, слідкуванні за будинком, у розповсюдженні фото, погрозах фізичною розправою, агресією ОСОБА_2 , яка щоразу посилюється, а отже, заявниця переконана у вірогідності продовження психологічного насильства останнього щодо неї.

Проте, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявницею не надано суду належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо неї, не надано судових рішень про визнання винуватим ОСОБА_2 у вчиненні протиправних дій, тому відсутні підстави вважати, що існують ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису, а ОСОБА_2 є кривдником щодо заявниці. Зі змісту наданих заявницею документів не вбачається вчинення її колишнім чоловіком домашнього насильства, однак встановлено, що між сторонами наявний конфлікт, який супроводжується взаємними образами та звинуваченнями. Такі стосунки колишнього подружжя не можуть бути розцінені як факт домашнього насильства, а відносини між чоловіком та дружиною, які не можуть вирішити питання, щодо порядку участі у вихованні дитини та місці її проживання, не є такими, що свідчать про наявність домашнього насильства та необхідність застосування обмежувальних приписів. Факт неприязних стосунків, небажання зустрічей, непорозуміння з приводу місця проживання дитини не є достатньою підставою для видачі обмежувального припису.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 листопада2018 року у справі № 756/2072/18, від 9 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18, від 2 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц, від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19, від 5 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19, від 13 січня 2021 року у справі №369/7782/19.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні заяви, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

В.А. Нежура