Справа №477/2399/20
Провадження №2-з/477/38/21
УХВАЛА

04 червня 2021 року м.Миколаїв

Суддя Жовтневого районного суду Миколаївської області Саукова А.А., розглянувши заяву представника позивача адвоката Пляка С.В. про забезпечення позовув цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить витребувати у відповідача із незаконного володіння нежитлові приміщення загальною площею 957,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , на її користь та визнати за нею право власності на витребуване майно.

Ухвалою судді провадження у справі відкрито.

03 червня 2021 року представник позивача адвокат Пляка С.В. звернувся з заявою про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на нежитлові приміщення загальною площею 957,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви зазначено, що предметом позовних вимог є визнання права власності на об`єкт нерухомого майна та з метою унеможливлювання його незаконної реалізації підчас судового розгляду, просив накласти арешт на вказані нежитлові будівлі.

У відповідності до частини 1 статті 153 ЦПК України сторони та інші учасники справи в судове засідання не викликались.

Розглянувши матеріали справи в частині забезпечення позову, заяву про забезпечення позову, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 2 статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частина 1статті 150 ЦПК України передбачає такі види забезпечення позову, зокрема, накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Згідно з частиною 2 статті 150 ЦПК України, суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Як зазначено в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

У пункті 4 вказаної Постанови, Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Такі висновки неодноразово висловлені в Постановах Верховного Суду при розгляді скарг на ухвали про застосування заходів забезпечення позову ( Постанови Верховного суду від 21 листопада 2018 року у справі №752/6255/18, від 17 жовтня 2018 року у справі № №183/5864/17-ц, від 08.10.2018 року у справі № 913/257/18).

Отже, наявність самого по собі позову про витребування майна та визнання права власності, не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки обґрунтованість заявлених вимог є предметом дослідження судом під час розгляду справи по суті.

За змістом частини 3 статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до положень статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, а також принципом верховенства права, визначеного статтею 10 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Заявником у своїй заяві не вказані обставини, які б свідчили про реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду та не надано доказів, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, зазначених в ч. 2 ст. 149 ЦПК України. Тобто, припущення заявника що вищезазначене майно може бути відчужене відповідачем іншій особі на момент виконання рішення суду не доведене.

Крім цього, суд звертає увагу, що позивач звертався до Жовтневого районного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_2 та інших осіб про визнання недійсним договору купівлі продажу спірного майна за цим позовом. Рішенням суду від 27 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено та рішення набрало законної сили 24 грудня 2020 року. Отже, з дня набрання рішення законної сили та до теперішнього часу відповідач не застосовувала заходи щодо відчуження майна, що свідчить про відсутність у неї такого наміру.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про недоведеність представником позивача необхідності забезпечення позову.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 149-154, 208, 210 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у задоволенні заявипредставника позивача адвоката Пляка С.В. про забезпечення позову.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду Миколаївської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя А.А.Саукова