справа № 631/411/20
провадження № 2/631/177/21
29 січня 2021 року селище міського типу Нова Водолага
Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Трояновської Т. М.
за участі секретаря судового засідання М`ячиної Ю. В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань приміщення Нововодолазького районного суду Харківської області цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом Міжрегіонального центру гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
ВСТАНОВИВ:
Начальник Навчального центу Оперативно рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій полковник служби цивільного захисту Лаврик В. В. звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить визнати останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на балансі Навчального центру Оперативно рятувальної служби, як правонаступника реформованої військової частини НОМЕР_1 , знаходиться колишнє військове містечко, розташоване за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, село Ватутіне. Майно Навчального центру державне майно, закріплене за ним на правах оперативного управління та використовується лише за його цільовим призначенням. Житлові приміщення, що перебувають на балансі Навчального центру є відомчими приміщеннями відповідно до статті 5 Житлового кодексу України, яка передбачає, що Державний житловий фонд перебуває у віданні міністерств.
17 травня 2005 року ОСОБА_1 , його дружині ОСОБА_2 , дочкам дружини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та сину ОСОБА_5 було надано чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 .
Як зазначив позивач, через відсутність відповідача він не має можливості користуватися майном на власний розсуд, що й змусило його звернутися до суду з даним позовом.
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 16 червня 2020 року відкрито провадження у справі за позовом Навчального центу Оперативно рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.
17 вересня 2020 року Нововодолазьким районним судом Харківської області постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи № 631/411/20 (провадження № 2/631/559/20), у зв`язку із неявкою відповідача по справі та відсутності відомостей щодо належного повідомлення його продень, час та місце розгляду справи.
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 20 листопада 2020 року задоволено клопотання представника позивача та замінено первісного позивача Навчальний центр Оперативно рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій на правонаступника Міжрегіональний центр гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій.
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 29 січня 2021 року визначено про заочний розгляд справи за позовом Міжрегіонального центру гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у цивільній справі судом не вживалось.
Уповноважений представник позивача Міжрегіонального центру гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся завчасно, відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України.
Скориставшись своїм правом, наданим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, представник позивача на електронну адресу суду29 січня 2021 року надіслав заяву, що була зареєстрована за вхідним № ЕП-175/21-вх., відповідно до якої просив суд розгляд справи провести за відсутності представника Міжрегіонального центру гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій, у разі неявки відповідача ОСОБА_1 , у судове засідання не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку(а. с. 74).
Відповідач, ОСОБА_1 , у судові засідання не з`являвся, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог Цивільного процесуального законодавства України за адресою місця реєстрації, вказаною у довідці Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області (а. с. 20). Згідно з даними поштових відділень судові повістки повернулися на адресу суду з відміткою про неможливість вручення «за закінченням встановленого строку зберігання», «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» (а. с. 29, 32, 40, 61, 64). За таких обставин, відповідно до частини 1 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи.
Причини неявки відповідача суду не відомі, відзив на позовну заяву у відповідності до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України відповідач не подав.
З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України України передбачено, що неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України).
Крім того, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, зі згоди позивача по справі, суд вирішив за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення.
При цьому, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача свідчить його відповідна заява долучена до матеріалів справи.
За таких обставин, приймаючи до уваги те, що відповідачі будучи завчасно належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, повторно, без зазначення причин свого неприбуття, не з`явилися у судове засідання, враховуючи те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.
Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).
Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).
При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.
Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Майно Міжрегіональний центр гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій становлять матеріальні цінності, які закріпленні та одержані в установленому порядку (пункт 9.1 Статуту).
Згідно з приписами пунктом 9.2 Статуту, майно Міжрегіонального центру гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій є державною власністю і закріплене за ним на праві оперативного управління. Майно використовується лише за цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача майна здійснюється відповідно до вимог чинного законодавств. Доходи або майно Міжрегіонального центру гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України не підлягають розподілу та не можуть бути використані з метою одержання вигоди.
З матеріалів справи судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_3 перебуває на обліку Навчального центру Оперативно рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій, що підтверджується довідкою за підписами начальника Навчального центру Оперативно рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України В. Лаврика та начальника відділу (головного бухгалтера) відділу економіки і фінансів Навчального центру Оперативно рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України Ю. Романів та витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна (додаток до лита Фонду державного майна України від 19 березня 2018 року № 10 15 - 5373) (а. с. 10, 11).
Приписами частини 4 статті 334 Цивільного кодексу України закріплено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до копії витягу з Протоколу № 2, затвердженого командиром військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_6 17 травня 2005 року встановлено, що прапорщику ОСОБА_1 , який значиться в списках на поліпшення житлових умов, на сім`ю із п`яти чоловік вирішено надати чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 житловою площею 50,8 кв. м., загальною площею 78,1 кв. м. (а. с. 7).
Згідно довідки, наданої 03 червня 2020 року Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області, вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 20).
З копії акту обстеження житлово-побутових умов, складеного 13 квітня 2020 року депутатом Ватутінської сільської ради Нововодолазького району Харківської області ОСОБА_7 , в присутності свідків: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 встановлено, що ОСОБА_1 , 1978 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . При обстеженні умов проживання виявлено, що громадянин ОСОБА_1 за даною адресою з 2015 року не проживає (а. с. 8).
Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України, Цивільного кодексу України та Житлового кодексу Української РСР
Так, з огляду на положення статті 47 Конституції України та статті 1 Житлового кодексу Української РСР кожен громадянин має право на житло.
У свою чергу, положеннями частини 4 статті 9 Житлового кодексу Української РСР закріплена гарантія кожного громадянина, відповідно до якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Відповідно до наданих доказів по справі достовірно встановлено, що позивач, Міжрегіональний центр гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій є розпорядником житла на праві оперативного управління, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.
Аналогічні приписи містить й у частині 1 статті 317 Цивільного кодексу України де передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Положеннями статті 163 Житлового кодексу України визначено, що у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення.
Як убачається з положень статті 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 Житлового кодексу України).
Згідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України у пункті 10 своєї Постанови Пленуму № 2 від 12 червня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Також відповідно до положень частини 2 статті 72 Житлового кодексу України якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.
Зазначена стаття містить перелік причин, які відповідно до обставин можуть бути визнанні поважними, однак до суду не надано жодного підтвердження їх існування.
Кваліфікуючи спірні правовідносини, з урахуванням наданих доказів по справі, встановлено, що відповідач ОСОБА_1 протягом останніх п`яти років відсутній за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , без поважної причини, судові виклики у судові засідання відповідачу також вручити не виявилося можливим, в зв`язку з тим, що він за місцем своєї реєстрації не проживає, ніяких доказів, що після виїзду зі спірної квартири до сьогоднішнього дня вживались будь які спроби вселитись до спірної квартири відповідачем не надано.
З урахуванням вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог Міжрегіонального центру гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України).
Відповідно до частини 1, підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
За подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір у сумі 2102 гривні 00 копійок, що підтверджено платіжним дорученням № 207 від 15 квітня 2020 року, виданим Державною казначейською службою Україною.
Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України).
З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2102 гривень 00 копійок.
На підставі викладеного, керуючись статтями 1 5, 10 13, 17 19, 23, 76 81, 89, 211, 214, частиною 3 статті 211, частиною 1 статті 223, пунктом 2 частини 1 та частиною 2 статті 258, статтею 259, статтями 263 265, 267, 268, частинами 5 та 11 статті 272, частинами 1 і 2 статті 273, статтями 280 289, частиною 1 статті 352, статтями 354 і 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги Міжрегіонального центру гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Міжрегіонального центру гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) гривні 00 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до пункту 15 частини 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Нововодолазький районний суд Харківської області.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються при проголошенні рішення:

Позивач: Міжрегіональний центр гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій, місцезнаходження: Харківська область, Нововодолазький район, село Ватутіне, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 33879077.

Відповідач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий, місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя: Т. М. Трояновська