Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року м. Василівка

Василівський районний суд Запорізької області у складі:

Головуючого судді: Сидоренко Ю.В.,

при секретарі: Рекуненко І.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Василівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 (який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 (яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Василівської міської ради Запорізької області (адреса місцезнаходження: бул.Центральний буд.1 м.Василівка Запорізької області) про захист права власності на житловий будинок та позбавлення права користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

19 березня 2021 року до Василівського районного суду Запорізької області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи: Виконавчого комітету Василівської міської ради Запорізької області про захист права власності на житловий будинок та позбавлення права користування житловим приміщенням.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до договору обміну від 07 грудня 2000 року, позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . На момент подачі позовної заяви в його житловому будинку зареєстрована та мешкає разом з ним його дружина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після отримання позивачем права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в ньому також були зареєстровані діти позивача: син ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 та донька ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 , які мешкали разом з позивачем та його дружиною.

Позивач вказує у позові, що в 2013 році його діти: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виїхали з будинку на постійне місце мешкання до Російської Федерації і з того часу постійно там мешкають, позивач та його дружина майже не підтримують із ними стосунки і точного їх місця мешкання на теперішній час йому не відомо.

В позовній заяві зазначено, що на теперішній час позивач та його дружина є пенсіонерами, розмірів його пенсії недостатньо для сплати всіх комунальних послуг по житловому будинку, через що в сім`ї склалося скрутне матеріальне становище. Сплата комунальних послуг за житловий будинок, в якому зареєстровані зайвих три особи, в той час коли вони фактично тривалий час (близько 8 років) не користуються будинком, є додатковими затратами для позивача та його дружини. Крім того, реєстрація зайвих осіб не дозволяє позивачу оформити належним чином субсидію на сплату комунальних послуг по вищевказаному житловому будинку. В телефонній розмові із дітьми з приводу самостійного зняття їх з реєстрації в будинку позивача в добровільному порядку згоди досягнуто не було, оскільки через політичну ситуацію між Україною та Російською Федерацією вони категорично відмовляються приїжджати та подати відповідні заяви про зняття їх з реєстрації.

Виходячи з вищенаведеного, позивач просить захистити його право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом позбавлення ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 права користування житловим приміщенням за вказаною адресою.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 30 березня 2021 року відкрито провадження у даній цивільній справі та справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження, з викликом (повідомленням) сторін по справі (а.с.23).

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, проте на адресу суду подано заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує (а.с.35).

В судове засідання відповідачка ОСОБА_4 повторно не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена судом своєчасно та належним чином, проте на адресу суду подано заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнає у повному обсязі, просить їх задовольнити (а.с.38).

В судове засідання відповідач ОСОБА_3 повторно не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, проте до суду подано заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає у повному обсязі, просить їх задовольнити (а.с.43).

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 повторно не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, проте до суду надано заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі, просить їх задовольнити (а.с.47).

В судове засідання представник третьої особи: Виконавчого комітету Васиівської міської ради Запорізької області не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, проте на адресу суду подано заяву з проханням проводити розгляд справи у відсутність їх представника, просить суд вирішити позов на розсуд суду (а.с.37).

Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; , учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором обміну серії АВО №409513 від 07.12.2000 року, який зареєстровано у реєстрі №3775, посвідчений приватним нотаріусом Харченко Ю.Г. та копія вказаного договору міститься в матеріалах справи (а.с.5).

Як вбачається з реєстраційного надпису, вчиненого Василівським районним бюро технічної інвентаризації від 07.12.2000 року за №2601, житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.5 зворот).

Відповідно домової книги житлового будинку АДРЕСА_1 , вбачається, що у вказаному будинку зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , та копія домової книги міститься в матеріалах справи (а.с.6-10).

Відповідно до Акту від 17.05.2017 року (а.с.11) та Акту від 23.05.2021 року (а.с.36), які видані квартальною ОСОБА_7 , та складені в присутності сусідів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та за їх підписами, вбачається, що за адресою: будинок АДРЕСА_1 наступні особи, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_10 - не проживають, а проживають в Російській Федерації (а.с.11,36).

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Стаття 47 Конституції України та ст.9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом.

Право на повагу до житла гарантує і ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Відповідно до вимог ст.317 ЦК України власнику належать права володіння, користування і розпоряджання своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Права власника житлового приміщення визначені в статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина 1); член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина 2).

Разом з тим, відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника житлового приміщення або будинку вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятим. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового законодавства (ст.ст.71, 72, 107, 116, 156 ЖК України).

Отже, при розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім`ї власника житла, мають встановлюватися наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад встановлені строки, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь-якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

Пленум Верховного Суду України в пункті 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Згідно роз`яснень п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року з подальшими змінами „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на невизначений строк тощо).

Згідно положень п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється серед іншого, на підставі судового рішення ,яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою.

Відповідно до правового висновку, викладеного в Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі 6-57цс11, зазначено, що виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов?язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем ОСОБА_1 позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі та суд вважає необхідним позов задовольнити та захистити право власності позивача ОСОБА_1 на житловий будинок та позбавити відповідачів права користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 шляхом визнання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування вищевказаним житловим приміщенням, яке належить позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності, а саме з тих підстав, що відповідачі по справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у спірному житловому будинку тривалий час (близько 8 років) і по теперішній час не проживають, що вбачається з Актів про непроживання від 17.05.2017 року та від 23.05.2021 року (а.с.11,36), які видані квартальною ОСОБА_7 , в присутності сусідів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , при цьому відповідачі участі в утриманні вказаного житлового будинку тривалий час не приймають, комунальні послуги не сплачують, та, будучи зареєстрованими у вищевказаному житловому будинку, який належить позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності, але не проживаючи в ньому, відповідачі чинять позивачу, як власнику, перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своєю власністю. Будь-яких підстав для збереження за відповідачами вказаного вище житлового приміщення судом не встановлено. Крім того, відповідачі визнали позов у повному обсязі та не заперечують проти його за обставинами, викладеними у позові, що відповідно до положень ч.1 ст.82 ЦПК України, вказані обставини не підлягають доказуванню.

Крім того, викладені у позові доводи позивача про відсутність відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у вказаному житловому будинку тривалий час, без поважних причин підтверджені належними та допустимими доказами, які містяться у справі, відповідачами під час розгляду справи визнані та не оспорені, відзиви на позов відповідачами не подані, заперечення ними не надані, проте відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з письмовими заявами про визнання позову у повному обсязі, а тому є підстави, відповідно до положень ст.71 ЖК України для задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 .

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі за вищенаведеними підставами та обґрунтуваннями.

Керуючись ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст.41,47 Конституції України, ст.ст.317,319,386,391 Цивільного Кодексу України, ст.ст.71,107,156,163 Житлового кодексу України, Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 року, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", ст.ст.9, 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 (який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 (яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Василівської міської ради Запорізької області (місцезнаходження: бул.Центральний буд.1 м.Василівка Запорізької області) про захист права власності на житловий будинок та позбавлення права користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 , шляхом зняття його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Визнати ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 , шляхом зняття його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Визнати ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 , шляхом зняття її з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п.15.5) п.п.15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя

Василівського районного суду

Запорізької області Ю.В. СИДОРЕНКО