Номер провадження: 22-ц/813/1501/21
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н. А.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сіваченко Д.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2017 року у цивільній справі за позовом Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Обласного комунального підприємства по обслуговуванню іноземних представництв до ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог щодо предмет спору: ОСОБА_4 , Департамент комунальної власності Одеської міської ради, про витребування нежилого приміщення з незаконного володіння на користь Одеської міської ради,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА.

Короткий зміст позовних вимог.

В жовтні 2011 року заступник прокурора Приморського району м. Одеси (правонаступником прокуратури Приморського району м. Одеси є Одеська місцева прокуратура № 3), діючи в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Обласного комунального підприємства по обслуговуванню іноземних представництв, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору : ОСОБА_4 , про витребування нежитлового приміщення площею 85,0 кв.м., що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь Одеської міської ради (т.1 а.с. 1, 160-162).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2017 року задоволено позов Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Обласного комунального підприємства по обслуговуванню іноземних представництв. Витребувано нежитлове приміщення площею 85,0 кв.м., що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь Одеської міської ради. Стягнено з ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 188 грн. 20 коп. на користь держави.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_5 просять скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що участі у справі скаржники не приймали, однак вони є власниками спірного майна, а винесення оскаржуваного судового рішення безумовно впливає на їх права та обов`язки; фактично зазначеним оскаржуваним рішенням суду у скаржників було витребовано спірне майно, оскільки, починаючи з січня 2018 року, саме вони, а не формальний власник ОСОБА_3 , є власниками спірного приміщення та реалізують в повному обсязі свої права щодо володіння цим приміщенням.

Короткий зміст відзиву Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу вказано на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Короткий зміст відзиву Одеської місцевої прокуратури №3 на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу вказано на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити у повному обсязі, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2017 року залишити без змін.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі №521/12093/19 (провадження №61-20975св19) дійшов наступного правового висновку: «відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., апеляційний суд не врахував, що він звернувся до суду як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи, що суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки (частина перша статті 352 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тлумачення наведених вище норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість дійти висновку щодо вирішення, чи невирішення судом першої інстанції питань про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Тобто апеляційному суду необхідно було відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., а у разі з`ясування, що судовим рішенням питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України».

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2017 року.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2007 року у справі №2-7045/07 за позовом ОСОБА_7 до Обласного комунального підприємства по обслуговуванню іноземних представництв про визнання договору укладеним та визнання права власності, позов ОСОБА_8 було задоволено та, зокрема, за ОСОБА_9 було визнано право власності на нежитлове приміщення площею 85,01 кв.м., що розташовано у будинку АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 2-6).

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 06.09.2007р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фуфаєвою О.О. за р. № 1734, ОСОБА_10 відчужив нежитлове приміщення площею 85,0 кв.м., що розташовано у будинку АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_4 , який, на підставі договору купівлі-продажу від 09.11.2007 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єфремовим О.С. за р. № 75, відчужив вказане нежитлове приміщення на користь ОСОБА_3 (т.1 а.с. 17, 41-42, 43, 44).

Однак ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2011 року згадане заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2007 року у справі № 7045/07 було скасовано за нововиявленими обставинами, після чого цій справі було присвоєно новий № 2-6983/11, та ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2011 року у справі № 6983/11 за позовом ОСОБА_7 до Обласного комунального підприємства по обслуговуванню іноземних представництв про визнання договору укладеним та визнання права власності, позов ОСОБА_10 залишено без розгляду (т.1 а.с. 65-66).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, ОСОБА_10 у встановленому законом порядку не набув право власності на спірне нежитлове приміщення площею 85,0 кв.м., що розташовано у будинку АДРЕСА_1 , а право власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на це нежитлове приміщення похідне від права власності на цей об`єкт ОСОБА_11 .

Також судом першої інстанції встановлено, що відповідно до рішення Виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів від 16 лютого 1990 року №141 «Про реєстрацію будинків в ОМБТІ на правах державної власності» при організації Приморського району м. Одеси вирішено зареєструвати на праві державної власності житлові будинки, які перебувають на балансі районної ради, в тому числі й житловий будинок АДРЕСА_1 , у якому знаходиться спірне нежитлове приміщення.

Відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 226-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області» у комунальну власність територіальної громади м.Одеси був переданий весь житловий і нежитловий фонд місцевих рад, розташований у територіальних межах міста.

Станом на дату судового розгляду у суді першої інстанції даної справи вищевказані рішення Виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів від 16 лютого 1990 року № 141 та рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 226-ХХІ у встановленому законом порядку не визнані недійсними та/або не скасовані.

Крім того, як вбачається з листа Комунального підприємства «ЖКС «Фонтанський» від 17 жовтня 2012 року № 8466, будинок АДРЕСА_1 знаходиться на балансі цього підприємства.

Більш того, вироком Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2011 року по кримінальній справі № 1-289/11 у відношенні ОСОБА_10 та постановою Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2012 року по кримінальній справі № 1-385/11 у відношенні директора Одеського обласного комунального підприємства іноземних представництв ОСОБА_12 , що набрали законної сили, встановлено, що незаконним відчуженням нежитлового приміщення площею 85,0 кв.м., що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , завдано матеріальної шкоди територіальній громаді м. Одеси (т.1 а.с. 132-138, 205-208).

Відповідно до частини 4 статті 61 ЦПК України (у редакції на момент розгляду справи у суді першої інстанції) вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

За приписами частини 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що добросовісний набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно у випадку, коли воно вибуло з володіння поза його волею іншим шляхом.

Вирішуючи дану справу, суд першої інстанції також погодився з доводами представників позивача та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради стосовно того, що спірне приміщення площею 850 кв.м., не належить до приміщень першого поверху, загальною площею 298,0 кв.м., що розташовані у будинку АДРЕСА_1 , які були відчужені Територіальною громадою Одеської міської ради в особі Одеської міської ради на користь ПП «Антарес» на підставі договору купівлі-продажу від 21.12.2005 року, про що в свою чергу свідчить те, що, по-перше, спірне нежитлове приміщення до 2007 року перебувало у користуванні Обласного підприємства по обслуговуванню іноземних представництв, а нежитлове приміщення першого поверху площею 298,0 кв.м. будинку АДРЕСА_1 , власником якого на цей час є ПП «Антарес», з 1997 року і до дати набуття ПП «Антарес» права власності на це приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 21.12.2005 р., використовувалося ПП «Антарес» на умовах оренди; і, по-друге, між ОСОБА_9 , з моменту набуття ним права власності на спірне нежитлове приміщення площею 85,0 кв.м. на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі № 2-7045/07 від 27.06.2007 р., та ПП «Антарес» ніколи не виникало будь-яких суперечок щодо спірного нежитлового приміщення площею 85,0 кв.м. та/або згаданого нежитлового приміщення першого поверху площею 298,0 кв.м., власником якого є ПП «Антарес», а також не виникало будь-яких суперечок щодо цих нежитлових приміщень між ПП «Антарес» та ОСОБА_4 з моменту набуття ним права власності на спірне нежитлове приміщення на підставі договору купівлі-продажу 06.09.2007 р. за р. № 1734, та/або ОСОБА_3 з моменту набуття нею права власності на спірне нежитлове приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 09.11.2007 р. за р. № 75.

Більш того, представники позивача та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради пояснили в суді, що Територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради було отримано свідоцтво про право власності на нежилі приміщення першого поверху № 501, що розташовані за адресою : АДРЕСА_1 та в цілому складаються з нежилих приміщень першого поверху загально площею 298,0 квм. (бланк САА № 440942) від 29.10.2004 р., а на спірне нежитлове приміщення площею 85,0 кв.м. за вказаною адресою Територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради не отримувала свідоцтво про право власності.

Щодо порушення прав та інтересів скаржників, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, апеляційним судом було отримано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки 258294882).

Згідно із вказаною Інформацією ОСОБА_1 та ОСОБА_5 набули права власності на нежитлове приміщення загальною площею 89 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , з 23 січня 2018 року, тобто після винесення оскаржуваного судового рішення (05 липня 2017 року).

Таким чином, на момент ухвалення рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2017 року права та законні інтереси ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не були порушені.

Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не є особами, права яких порушені у вказаній судовій справі.

Згідно частини 4 статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», №8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У Рішенні від 16 лютого 2017 року за заявою №18986/06 у справі «Каракуця проти України», Європейський суд з прав людини констатував відсутність порушення прав заявників, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у зв`язку з тим, що заявники ОСОБА_13 та його дружина ОСОБА_14 не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи, про що, зокрема, свідчить те, що вони протягом 1 року та 8 місяців не звертались до апеляційного суду за інформацією щодо стану розгляду їх апеляційної скарги.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом звернення відповідача про перегляд заочного судового рішення, оскільки перегляд таких рішень гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовим висновком, сформульованим Конституційним Судом України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

За таких обставин немає правових підстав вважати, що оскаржуваним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2017 року вирішувались права та обов`язки ОСОБА_1 та

ОСОБА_15 частині 1 статті 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті та правового висновку Верховного Суду України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-885цс15, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках. Особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують, або припиняють права або обов`язки цих осіб.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

За таких підстав, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_6 підлягає закриттю.

Керуючись ст. 367, 368, п. 3 ч. 1 ст. 362, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2017 року закрити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 07 червня 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк