Постанова

Іменем України

28 січня 2021 року

м. Київ

справа № 759/13939/18

провадження № 61-21587св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа: ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович, Перша Київська державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Гаращенка Д. Р., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П., Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсними договорів дарування та купівлі-продажу.

Позов мотивований тим, що в серпні 2017 року дружина її сина - ОСОБА_4 запропонувала їй переїхати у квартиру, належну сину ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 з подальшою реєстрацією, на що вона погодилась. 11 вересня 2017 року вони з сином уклали мировий договір про зобов`язання ОСОБА_2 піклуватися про неї пожиттєво, а також не продавати квартиру без її згоди. 10 травня 2018 року вона потрапила до лікарні та була прооперована, однак про неї ніхто не піклувався. 02 червня 2018 року позивач знову потрапила до лікарні, при цьому всі кошти на лікування були сплачені нею, оскільки відповідач ухиляється від опіки над нею. Також зазначила, що має намір укласти договір довічного утримання зі сторонньою особою.

На підставі викладеного просила:

визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 11 вересня 2017 року, укладений між нею та її сином ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Недоступ Л. Л. та зареєстрований у реєстрі № 10-399;

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 18 жовтня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П.;

скасувати державну реєстрацію квартири АДРЕСА_2 , яка проведена на підставі договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2017 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач своїх вимог про недійсність договорів дарування та купівлі-продажу з підстав, передбачених статтею 234 ЦК України, не довела. Відповідачем вчинені всі необхідні дії для їх виконання, а позивачем не надано доказів на підтвердження того, що сторони вказаних договорів не мали наміру на реальне настання правових наслідків укладених правочинів. Окрім того, суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення про відмову у позові, посилався на недоведеність підстав фіктивності договорів дарування та купівлі-продажу.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 травня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 позов з підстав фіктивності оспорюваного правочину не заявлявся. Суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог та самостійно змінив підстави позову всупереч положенням цивільно-процесуального законодавства, та, як наслідок, частково дійшов помилкових висновків. Визначаючись із характером існуючих правовідносин, суд не вправі самостійно змінювати підстави позову, оскільки відповідно до положень цивільного процесуального законодавства це є виключно правом позивача. В частині позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири недійснимпозов пред`явлено до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні таких позовних вимог, однак суд першої інстанції на такі обставини уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у позову у зв`язку з недоведеністю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду м Києва від 11 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що в процесі розгляду справи, судом було досліджено договори в простій формі, згідно яких були певні зобов`язання до нотаріального договору від 11 вересня 2017 року.

Для позивача основним чинником укладання спірного договору було зобов`язання відповідача доглядати свою матір при хворобі, що наразі відповідач не виконав, а зобов`язати його в судовому порядку надати таку допомогу є неможливим, оскільки він є інвалідом ІІ групи. Відповідно спірний договір дарування був укладений за певних умов виконання зобов`язань сторонами, що суперечить частині другій статті 717 ЦК України, тобто по суті це є фіктивним правочином.

За спірним договором позивач не мала вільного волевиявлення на безумовне дарування своєї квартири, що підтверджується договором в простій письмовій формі від 15 серпня 2017 року, де зазначено, що позивач зобов`язується подарувати, тобто вільного волевиявлення не було, воно залежало від певних дій відповідача.

Відповідач односторонньо не став виконувати договори, складені ним та надруковані на його комп`ютері, за продану ним квартиру матері придбав собі нове житло в Дарницькому районі для особистого збагачення та свою 79 річну матір позбавив права на опіку держави.

Аргументи інших учасників справи

У лютому 2020 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду, в якому просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що всі доводи касаційної скарги є неправдивими та надуманими, тому що насправді відбувалось зовсім по іншому, а основною метою подачі даного позову є шантаж та дискредитація (свого рідного сина) ОСОБА_2 в очах оточуючих. Позивач і відповідач укладаючи договір дарування нікого в оману не вводили, договір повністю виконано, позивач укладаючи договір дарування, розуміла його правову природу та наслідки його укладення, про що позивачу також було роз`яснено державним нотаріусом в момент його укладення. Якби все було дійсно так, як каже позивач, то сторони пішли би до нотаріуса, де склали би договір довічного утримання, про догляд між сторонами не було ніякої мови, тому що позивач добре знала, що її син є інвалідом другої групи і сам потребує допомоги.

У березні 2020 року ОСОБА_1 подала відзив на відзив поданий представником ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , в якому просить захистити її від шахраїв, які відібрали її статки, вирішили що вона має померти. Вона ніколи не пропонувала продати квартиру АДРЕСА_3 , а тільки просила її відпустити, якщо вона не потрібна їх сім`ї, але «обкрадений» нею «син» не зміг віддати те, що відчув своїм, не погодився укладати все мирно.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.

У лютому 2020 року матеріали цивільної справи № 759/13939/18 надійшли до Верховного Суду та 17 лютого 2020 року передані судді-доповідачу Дундар І. О.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовились між собою про те, що ОСОБА_1 дарує сину, ОСОБА_2 , двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , що належить їй на праві власності, та зобов`язується знятись з реєстрації в цій квартирі, а ОСОБА_2 зобов`язався надати ОСОБА_1 для довічного проживання квартиру АДРЕСА_3 , що належить йому на праві власності та зареєструвати в ній матір, та при продажу подарованої йому квартири передати ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5000 доларів США, про що уклали договір в простій письмовій формі 15 серпня 2017 року.

На виконання досягнутих домовленостей 11 вересня 2017року ОСОБА_1 подарувала квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_2 .

18 жовтня 2017 року ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 , будучи присутньою при укладенні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , при свідках отримала від ОСОБА_2 5000 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 як на підставу своїх позовних вимог посилалася на те, що відповідач ввів її в оману щодо обставин, які мали істотне значення для договору, у зв`язку з чим вона підписала цей договір, не усвідомлюючи його суті, наслідків, прав та обов`язків сторін, тобто, не мала дійсного волевиявлення на укладання договору дарування. Окрім того, вона помилилась щодо обставин договору, оскільки вважала, що наслідком його укладення є її пожиттєве утримання.Як на правову підставу недійсності укладеного правочину посилалась на положення статей 203, 229 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Договір дарування від 11 вересня 2018 року будь-яких застережень чи вказівок про майнові чи не майнові зобов`язальні умови для його сторін або відсилок до мирової угоди та її умов не містить.

Згідно з пунктом 6 договору дарування від 11 вересня 2017 року дарувальник та обдарований заявили, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

Також, даний договір посвідчено та зареєстровано державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Недоступ Л. Л., право власності зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Сукупність вищевизначених дій прямо вказує на спрямованість наміру сторін правочину на настання правових наслідків, оскільки після їх здійснення дарувальником було втрачено, а обдаровуваним безоплатно набуто право власності на квартиру, що по суті і є правовими наслідками договору дарування.

Після укладення договору дарування ОСОБА_1 зареєструвалась за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає по теперішній час, будучи забезпеченою належним житлом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що після укладення договору дарування ОСОБА_1 була присутня при укладенні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 18 жовтня 2019 року, при цьому отримала від сина 5000 доларів США, про що склала відповідну розписку, на виконання умов, передбачених мировою угодою, тобто була обізнана з правовою природою та юридичними наслідками договору дарування.

Сторонами вчинені всі необхідні дії для виконання договору дарування, а позивачем не надано доказів на підтвердження того, що даний договір укладено в порушення чинного законодавства України, а тому підстави для визнання такого договору недійсним відсутні.

Договір дарування не може бути визнаний недійсним з підстав обману або невиконання ОСОБА_6 догляду та піклування за його матір`ю, позивачкою ОСОБА_1 , а тому висновки апеляційного суду про недоведеність позовних вимог є правильними.

Згідно чинного цивільно-процесуального законодавства, саме позивач, звертаючись з позовом до суду, визначає коло відповідачів та визначає предмет та підстави позову.

При цьому, залучення у справі співвідповідача і заміна неналежного відповідача належним можливі лише на певній стадії процесу за клопотанням позивача, а саме, до закінчення підготовчого провадження у справі.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні таких позовних вимог, однак суд першої інстанції на такі обставини уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у позову у зв`язку з недоведеністю.

Встановивши, що в договорі купівлі-продажу квартири від 18 жовтня 2017 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , належним відповідачем є ОСОБА_3 , якого позивач помилково зазначила як третю особу, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог саме з цих підстав.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки Верховного Суду

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена постанова ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. Ю. Тітов