Справа № 450/3639/19 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/811/1999/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 травня 2020 року у складі судді Мусієвського В.Є. у справі за позовом ОСОБА_1 до Мурованської сільської ради об`єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області, з участю третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про встановлення меж присадибної земельної ділянки,-

встановила:

У жовтні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Мурованської сільської ради об`єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області, з участю третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про встановлення меж присадибної земельної ділянки.

Вимоги обгрунтовувала тим, що на підставі договору дарування від 24 січня 2002 року стала власником будинковолодіння АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку, трьох сараїв, криниці та вбиральні.

За будинковолодінням рахується 0,27 га присадибної земельної ділянки, в натурі є 0,2343 га, шириною зі сторони дороги 16,0 м, зі сторони пасовища 23 м, довжиною 119,4 м згідно абрису від 12 серпня 2004 року.

Однак, дані розміри суперечать первісним письмовим документам про розміри і периметри земельної ділянки, виділеної її дідусеві ОСОБА_5 під забудову.

Так, на підставі дозволу № НОМЕР_1 від 23 вересня 1957 року виконкому Куликівської районної ради депутатів трудящих Львівської області, виданого на підставі рішення Гамаліївської сільської ради від 18 серпня 1957 року, ОСОБА_5 отримав земельну ділянку для будівництва житлового будинку в с. Гамаліївка з периметром шириною 18 м 20 см від сільської дороги, а з врахуванням межі стежки до ріки 18 м 50 см, шириною зі сторони ріки 26 м, а з врахуванням межі стежки до ріки 26 м 50 см, довжиною 73 м, на якій було побудовано будинковолодіння. За вказаним будинковолодінням, згідно погосподарської книги №1 Гамаліївської сільської ради в 1955-1957 роках, значилась в користуванні земельна ділянка площею 0,27 га, в тому числі під будинком 0,01 га. Згідно фактичних обмірів присадибної ділянки її площа становить 0,2343 га.

На звернення до сільської ради їй повідомлено, що встановити межі земельних ділянок за даними 1957 року неможливо, оскільки в сільській раді не збереглися документи.

У лютому 2016 року зверталася до Гамаліївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області з проханням надати їй у приватну власність земельну ділянку площею 0,27 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Рішенням Гамаліївської сільської ради № 281 від 11 березня 2016 року їй надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовно площею 0,23 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. В рішенні сесії не зазначені межі земельної ділянки.

Вважає, що відповідач ухиляється від розгляду її звернення щодо встановлення меж присадибної ділянки і розміру такої. У 2018 році відбулося укрупнення сільських територіальних громад, на підставі якого Гамаліївська сільська рада Пустомитівського району Львівської області ліквідована, а с. Гамаліївка перейшло під юрисдикцію Мурованської сільської ради ОТГ Пустомитівського району Львівської області, яка виступає правонаступником першої.

Просила зобов`язати відповідача взяти під належний контроль встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) між її земельною ділянкою та ділянками ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , із закріпленням межовими знаками.

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 травня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення оскаржила позивачка ОСОБА_1 , вважає, що судовий розгляд позовної заяви проведений без участі сторін, з грубим порушенням процесуального законодавства, тому рішення підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для розгляду в іншому складі суду.

В апеляційній скарзі зазначає, що спір з приводу встановлення меж її присадибної ділянки триває між нею та сусідами більше 10 років, вживала заходів для врегулювання спору в позасудовому порядку, неодноразово зверталася в письмовій та усній формі до Гамаліївської сільської ради, однак їм рекомендували звернутися за захистом до суду.

У 2009 році звернулася до суду з позовом, однак відповідне провадження було втрачено судом, а в цей час сусідка ОСОБА_4 приватизувала присадибну земельну ділянку, захопивши частину спірної землі.

На її заяву про надання у приватну власність частину земельної ділянки, їй надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, однак у рішенні не визначено меж земельної ділянки.

Вважає, що Гамаліївська сільська рада ухилилася від розгляду її звернення щодо встановлення меж її присадибної ділянки і розміру такої.

Звертає увагу, що розгляд справи відбувся без участі представника відповідача, при цьому голова Мурованської сільської ради стверджував, що жодних повідомлень суду про розгляд справи не отримував.

На думку апелянтки, після скасування ухвали про повернення позовної заяви, справа мала бути передана на розгляд іншому судді, при цьому суддя Мусієвський В.С. розглянув справу односторонньо та з порушенням норм процесуального права.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 травня 2020 року і скерувати справу для розгляду в суд першої інстанції в іншому складі.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задовленні позовних вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачка просить суд забезпечити належне виконання відповідачем своїх повноважень, фактично зазначається про необхідність захисту її прав на майбутнє, при цьому, станом на момент подання позову до суду, права позивачки порушені відповідачем не були.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, судова колегія виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Частиною 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

Судом встановлено наступні юридичноно значимі факти та відповідні їм правовідносини.

Як зазначає позивачка, на підставі договору дарування від 24 січня 2002 року вона є власником будинковолодіння АДРЕСА_1 , однак як встановлено місцевим судом, будь які докази, які підтверджували б її право власності на вказане будинковолодіння, остання суду не надала, в матеріалах справи такі відсутні.

З довідки виконкому Гамаліївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 29 листопада 2013 року, виданої ОСОБА_6 , вбачається, що у користуванні ОСОБА_5 знаходилася земельна ділянка площею 0,27 га, в тому числі під будівлями 0,01 га.

Зі слів позивачки ОСОБА_5 є її дідусем.

23.09.1957 Куликівська районна рада надала дозвіл № 121 ОСОБА_5 на будівництво житлового будинку, яким підтверджуються відповідні розміри земельної ділянки.

Рішенням Гамаліївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №281 від 11 березня 2016 року ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,23 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с. Гамаліївка Пустомитівського району Львівської області (а.с. 9).

Звертаючись із позовними вимогами, позивачка ОСОБА_1 свої доводи фактично зводить до того, що рішенням Гамаліївської сільської ради, як органом місцевого самоврядування, їй надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, однак у рішенні не зазначені межі земельної ділянки, вважає, що відповідач ухиляється від розгляду її звернення щодо встановлення меж присадибної ділянки і її розміру, при цьому просить зобов`язати відповідача взяти під належний контроль встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) між її земельною ділянкою та ділянками ОСОБА_3 і ОСОБА_4 із закріпленням межовими знаками.

Перевіряючи вимоги позивачки зазначені у доводах позовної заяви та апеляційної скарги, а також законність оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статті 122 цього кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Як зазначено вище, рішенням Гамаліївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №281 від 11 березня 2016 року ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,23 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд в с. Гамаліївка Пустомитівського району Львівської області, при цьому вказане рішення щодо визначеного розміру земельної ділянки, позивачка не оскаржувала, докази з цього приводу в матеріалах справи відсутні.

У статті 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18), у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 703/183/15-ц (провадження № 61-19984св18).

В свою чергу, сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій-сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до ч.2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Відповідно до частин першої та другої статті 55 Закону України «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року № 858-IV встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Згідно із статтею 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи в користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Відповідно до частин 1-3 ст. 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частина п`ята статті 158 ЗК України).

Поряд з цим, аналіз положень статті 158 ЗК України щодо органів, що вирішують земельні спори, дає підстави для висновку про те, що встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не є компетенцією суду.

В свою чергу, межі суміжних земельних ділянок сторін можуть бути узгоджені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Враховуючи наведене, колегія суддів звертає увагу на те, що захисту підлягає цивільне право у разі його порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

З наведеного слідує, що на момент звернення до суду порушення, невизнання або оспорювання право особи, яка звертається за захистом, вже має мати місце. Захист права на майбутнє законом не передбачено.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що на час розгляду справи, докази про те, що будь які права, свободи та законні інтереси позивачки порушуються чи оспорюються відповідачем в матеріалах справи відсутні, а судом не встановлені, відтак вимога про зобов`язання відповідача виконувати його ж повноваження в майбутньому, не може бути задоволена, оскільки такі ним і так виконуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги про зацікавленість, на думку позивачки, Мурованської сільської ради у участі в розгляді даної справи, колегія суддів звертає увагу на те, що двічі отримуючи рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, відповідач не забезпечив участь свого представника у розгляді даної справи в місцевому суді, натомість клопотань для визнання явки відповідача обов`язковою сторона позивача суду не надала (а.с. 43, 56).

В цьому контексті не може залишитися поза увагою суду і те, що отримавши ухвалу суду про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги, сторона відповідача подала клопотання про розгляд справи без участі представника, не зазначивши також і свого відношення щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 травня 2020 року (а.с. 85-86).

Інші доводи апеляційної скарги, які б давали підстави для висновку про підставність такої, колегією суддів не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 27 січня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк