Провадження № 22-ц/802/61/21 Категорія: 39 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Бовчалюк З.А., Карпук А.К.,

секретар судового засідання Ковалько О.М.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційними скаргами позивача Державної іпотечної установи та відповідача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

21 серпня 2019 року засобами поштового зв`язку Державна іпотечна установа звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що 17 квітня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» (далі банк) та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №Ф1-07/53512-846, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 48600 доларів США з оплатою 10,5% річних за користування кредитом, із кінцевим терміном погашення до 16 квітня 2017 року, а відповідач зобов`язався погашати заборгованість щомісячними платежами згідно узгодженого сторонами графіка. Також договором передбачено підстави і порядок нарахувань штрафних санкцій за невиконання чи несвоєчасне виконання його умов.

З метою забезпечення виконання зобов`язань по цьому кредитному договору 17 квітня 2007 року між банком та відповідачем ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір №53512-846, за умовами якого в іпотеку передано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , а також укладено договір поруки №53512-846П, відповідно до умов якого поручитель зобов`язалася перед банком відповідати у повному обсязі за своєчасне і повне виконання боржником своїх зобов`язань.

Право вимоги за зазначеними кредитним договором та договором поруки позивач набув на підставі укладеного із банком договору відступлення права вимоги №17/4-В від 11.02.2015, про що було повідомлено боржника 15.10.2015 з вимогою виконання свого обов`язку новому кредитору.

Відповідачі взяті на себе зобов`язання за договорами не виконали, у зв`язку із чим станом на 06 серпня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 361690,67 грн., з яких: 195329,28 грн. заборгованість по сумі основного боргу, 96674,32 грн. прострочені відсотки за користування кредитом і 69687,07 грн. пеня, які позивач просив стягнути з відповідачів солідарно, а також відшкодувати судові витрати.

29 жовтня 2019 року відповідач ОСОБА_1 подав заяву про застосування строків позовної давності, яку мотивує тим, що умовами договору передбачено щомісячне погашення заборгованості по 16.04.2017 включно, у зв`язку із чим по переважній більшості платежів строки позовної давності позивачем пропущені (т.1 а.с.65-66).

У поданому 29.10.2019 запереченні на позовну заяву відповідач ОСОБА_3 зазначила про свою незгоду із позовними вимогами, у зв`язку із припиненням поруки відповідно до п.5.1 договору поруки та ч.4 ст.559 ЦК України, згідно яких вимога до неї могла бути заявлена до 17.10.2017, а з позовом іпотечна установа звернулася лише 21.08.2019. Ураховуючи наведене, просила відмовити у позові, застосувати наслідки спливу позовної давності (т.1 а.с.69-70).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором №Ф1-07/53512-846 від 17 квітня 2007 року, яка складається із тіла кредиту у розмірі 83381,55 грн. та відсотків за користування кредитом у розмірі 5723,99 грн., а також судовий збір у розмірі 1336,58 грн..

У решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач Державна іпотечна установа, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, просить скасувати це рішення в частині часткового задоволення позову та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову в позові.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на безпідставність апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 позивач, посилаючись на безпідставність апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення.

Інші учасники справи відзиви на апеляційні скарги не подавали.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 апеляційну скаргу відповідача підтримав із наведених у ній підстав та просить її задовольнити. Апеляційну скаргу позивача заперечив та просить залишити її без задоволення.

Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, інші учасники справи у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. Крім того, представник позивача надіслав письмове клопотання, у якому, зазначивши про причини неявки, просить розглядати справу за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи обох апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що 17 квітня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» і відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №Ф1-07/53512-846, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 48600 доларів США з оплатою 10,5 % річних /п.2.1/ із кінцевим терміном погашення до 16 квітня 2017 року /п.3.2/. Договором передбачено повернення кредитних коштів щомісячними платежами до 10 числа кожного місяця згідно затвердженого графіка /додаток №1 до договору/. Також передбачено сплату підвищених процентів та штрафних санкцій за невиконання або несвоєчасне виконання зобов`язань (т.1 а.с.11-17).

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» і відповідачем ОСОБА_3 17 квітня 2007 року було укладено іпотечний договір №53512-846 та договір поруки №53512-846П (т.1 а.с.18-20, 21-24).

11 лютого 2015 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» і Державною іпотечною установою було укладено договір відступлення права вимоги №17/4-В, згідно якого до позивача перейшло право вимоги за зазначеними договорами (т.1 а.с.25-32).

У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору щодо своєчасного та повного погашення кредиту, утворилася заборгованість, про що позивачем надано відповідний розрахунок (т.1 а.с.40-42, 117-118).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до вимог ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У кредитному договорі сторони погодили кінцевий термін повернення кредиту 16 квітня 2017 року.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, право позивача нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припинилося зі спливом строку кредитування 16 квітня 2017 року, у зв`язку з чим, починаючи із зазначеної дати, позивач не мав права нараховувати проценти за користування кредитом та пеню, у зв`язку із чим висновки суду першої інстанції щодо зазначених вимог є правильними.

Із розрахунку позивача вбачається, що станом на 17.09.2015 за відповідачем ОСОБА_1 рахується заборгованість за кредитним договором у розмірі 8950,78 доларів, що еквівалентно 195329,28 грн. і з цієї дати кошти у рахунок погашення заборгованості не надходили (т.1 а.с.117-118).

Визначаючи необхідний для стягнення із застосуванням строків позовної давності розмір заборгованості за тілом кредиту і процентами за користування кредитними коштами, суд першої інстанції вірно взяв до уваги узгоджений сторонами графік погашення заборгованості, про що повно і об`єктивно навів обґрунтування щодо зазначених вимог.

Висловлена в апеляційних скаргах незгода сторін із визначеним судом розміром заборгованості за кредитом відхиляється апеляційним судом, оскільки не містить жодного доказу у спростування здійсненого судом розрахунку.

Посилання в апеляційній скарзі відповідача на відсутність доказів наявності заборгованості за кредитним договором у заявленому позивачем розмірі 193329,28 грн. відхиляються апеляційним судом, оскільки зазначений доказ досліджений судом.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК).

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

У порушення наведених законодавчих вимог відповідач, як інша сторона кредитного договору, яка зобов`язана погашати кредит, не надав ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду жодного належного, допустимого і достовірного доказу про інший розмір заборгованості або ж про її відсутність та не навів підстав для звільнення від спростування наявних у справі доказів.

Посилання в апеляційній скарзі позивача на прийняття відзиву відповідачів на позовну заяву із порушенням встановлених строків відхиляються апеляційним судом, оскільки термін подання цього відзиву не впливає на правильність ухваленого судом рішення. Крім того, подання стороною відзиву на позовну заяву є правом, а не обов`язком.

Посилання позивача на безпідставність застосування судом строків позовної давності з підстав неподання відповідачами відповідних заяв відхиляються апеляційним судом, оскільки відповідні заяви відповідачами подано 29.10.2019 (т.1 а.с.65-66, 69-70).

Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки (ч.4 ст.559 ЦК України).

Згідно з п.5.1 договору поруки сторони узгодили, що порука припиняється із припиненням зобов`язання, що забезпечується нею. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором не заявив вимоги до поручителя.

Кредитним договором встановлено строк виконання зобов`язань до 16 квітня 2017 року, а вимоги до поручителя позивач заявив лише 21.08.2019, тобто зі спливом визначених договором поруки строків.

Посилання в апеляційній скарзі позивача на договір іпотеки та норми Закону України «Про іпотеку» - відхиляються апеляційним судом, оскільки позов у даній справі не містить вимог про вирішення зобов`язань за договором іпотеки.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З урахуванням наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову щодо відповідача ОСОБА_1 та відмову в позові щодо відповідача ОСОБА_3 ..

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції на підставі встановлених у судовому засіданні фактів, що підтверджуються належними доказами, правильно визначено правовідносини між сторонами і застосовано норми матеріального права, що регулюють ці правовідносини.

Доводи апеляційних скарг спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування рішення суду, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги позивача Державної іпотечної установи та відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді