Справа № 426/151/21
РІШЕННЯ

іменем України

01 червня 2021 року , м.Сватове

Сватівський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Криви Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Чернишової О.С.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сватове в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання дій неправомірними, стягнення пені та відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

До Сватівського районного суду Луганської області в інтересах позивача ОСОБА_2 звернувся його представник ОСОБА_3 із даним позовом, згідно якого просить суд визнати дії АТ КБ «Приватбанк» з обмеження прав ОСОБА_2 щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку № НОМЕР_1 у період часу з 13.01.2021 по 19.01.2021 неправомірними; стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 пеню за період з 13.01.2021 по 19.01.2021 на суму 13440 грн, відшкодування моральної шкоди на суму 10000 грн, всього стягнути 23440 грн.

В обґрунтування позову зазначає, що ОСОБА_2 є власником карткового рахунку № НОМЕР_1 у національній валюті, відкритого у АТ КБ «Приватбанк». Станом на 13.01.2021 залишок власних коштів позивача на цьому рахунку складав 64953,39 грн. Позивач 13.01.2021 мав намір перерахувати 64000 грн із цього рахунку іншої особи, але при спробі здійснити транзакцію у системі «Приват24» це виявилося неможливим. Позивач звернувся до відповідача з вимогою пояснити причини блокування рахунку, і за наданою відповідачем інформацією, на рахунок позивача станом на момент проведення транзакції були накладені арешти державною виконавчою службою. Водночас, станом на 13.01.2021 відносно позивача не існувало незавершених виконавчих проваджень. Після тривалих кількаденних перемовин по телефону і листування електронною поштою з`ясувалось, що рахунок позивача був заблокований помилково, і 19.01.2021 відповідач відновив можливість здійснювати операції по рахунку позивача. Таким чином, картковий рахунок позивача в проміжок часу з 13.01.2021 по 19.01.2021 був заблокований відповідачем без законних підстав, що призвело до неможливості позивачем користуватись власними коштами на рахунку. Оскільки передбачені законом підстави обмеження прав позивача щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходились на його рахунку, у відповідача були відсутні, його дії з блокування рахунку позивача слід вважати незаконними.

Також зазначає, що оскільки послуги відповідачем не були надані з його вини, позивач, відповідно до ч. 5 ст. 10, ч. 2 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» має право вимагати від відповідача сплатити пеню у розмірі 3% від загальної вартості не наданих послуг за договором банківського рахунку, тобто 64000 грн. Оскільки зазначені кошти були заблоковані у період часу з 13.01.2021 по 19.01.2021 (7днів), то пеня за цей період складає 64000 грн * 0,03 * 7 днів = 13440 грн.

Також, на думку позивача, неправомірними діями відповідача позивачу завдано моральну шкоду, а саме позивач зазнав моральні страждання у зв`язку з порушенням його прав на вільне розпорядження своїми грошовими коштами, необхідністю тривалий час вести переговори та листування з відповідачем, звертатися до суду із позовом, витрачати час на це, кошти та особисті зусилля, а також у зв`язку з відчуттям невпевненості та приниженості, завданою неправомірною поведінкою відповідача. Позивач вважає, що достатньою компенсацією його моральних страждань повинна бути грошова сума у розмірі 10000 грн.

Від представника відповідача ОСОБА_1 до суду надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що проти позову вона заперечує, зазначивши, що арешт карткового рахунку ОСОБА_2 було встановлено відповідно до ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 19 серпня 2016 року про накладення арешту на грошові кошти, здобуті злочинним шляхом, та які знаходяться в безготівковому вигляді на рахунках, відкритих у ПАТ «Приватбанк». Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання коштами, що містяться на його рахунку, допускається у випадках, передбачених ст. 1074 ЦК України та ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», в тому числі обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду. Зняття арешту з майна та коштів здійснюється за постановою державного виконавця, приватного виконавця або за рішенням суду. Виконання банком арешту коштів, що зберігаються на рахунку клієнта, здійснюється за постановою про арешт коштів державного виконавця/приватного виконавця, судовим рішенням (у тому числі рішенням, ухвалою, постановою суду) чи ухвалою слідчого судді, суду, постановленою під час здійснення кримінального провадження. Згідно п. 9.9 Інструкції, кошти, що арештовані на рахунку клієнта, забороняється використовувати до надходження платіжної вимоги/інкасового доручення (розпорядження) за тим виконавчим документом, для виконання якого накладався арешт, або до отримання передбачених законодавством документів про зняття арешту з коштів.

Щодо позиції позивача про помилковість накладення арешту повідомляє, що арешт за спірною карткою встановлений відповідно до вищевказаної ухвали суду. У списку карт для блокування є картка НОМЕР_2 , держатель картки ОСОБА_2 . Вказана картка в подальшому перевипущена, перевипущені картки: НОМЕР_3 , НОМЕР_1 та НОМЕР_4 . Під пере випуском розуміється випуск та приєднання картки з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку, а тому вся сума залишків по рахунку, відображається та враховується в тому числі і на пере випущеній картці.

Наполягає, що дії банку про обмеження права ОСОБА_2 на розпорядження рахунком проведені у виконання норм діючого законодавства, є законними та обґрунтованими.

Від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якому зазначає, що для виконання банком судового рішення про арешт коштів клієнта, у такому рішенні повинен бути зазначений номер поточного (депозитного) рахунку та/або найменування (ім`я) клієнта, які дозволяють однозначно ідентифікувати кошти, на які накладається арешт. У даному випадку, за змістом ухвали слідчого судді був накладений арешт на «грошові кошти, здобуті злочинним шляхом, та які знаходяться у безготівковому вигляді на рахунка, відкритих у ПАТ «Приватбанк» (МФО 305299), а саме» (наведений перелік платіжних карток, без зазначення їх власників). Оскільки платіжні картки не мають статусу банківського рахунку, то у ПАТ «Приватбанк» взагалі не було ні юридичних підстав, ні технічної можливості виконати цю ухвалу, оскільки банківських рахунків з такими номерами фактично не існувало, а власник коштів в ухвалі взагалі не був зазначений. Якщо припустити, що зазначене судове рішення підлягало виконанню, то лише в межах залишків коштів, які обліковувались на перелічених платіжних картках, на момент отримання відповідачем ухвали. Термін дії картки № НОМЕР_2 , на яку посилається відповідач, сплив у лютому 2015 р., тобто на момент винесення ухвали слідчого судді ця картка була нечинною і, відповідно, грошові кошти на ній не обліковувались. Накладання ж арешту на кошти, що знаходились на поточному рахунку позивача, ухвалою слідчого судді не було передбачено. Тому перевипуск нової картки не давало жодних підстав для накладання арешту на кошти, що знаходяться на поточному рахунку клієнта. Крім того, позивач звернувся до відповідача з вимогою пояснити причини блокування рахунку, і за наданою відповідачем інформацією, на рахунок позивача станом на момент проведення транзакції були накладені арешти державною виконавчою службою. Після тривалих кількаденних перемовин по телефону і листування електронною поштою з`ясувалось, що рахунок позивача був заблокований помилково, і 19.01.2021 відповідач відновив можливість здійснювати операції по рахунку позивача, причиною блокування була зазначена постанова державного виконавця, а не ухвала слідчого судді. Також, відповідач ніяк не пояснює, якою датою ця ухвала була фактично виконана і чому станом на 19.01.2021 операції за рахунком позивача були розблоковані. Відповідачем раніше також здійснювалось блокування рахунку позивача, і як в даному випадку, блокування за результатом звернень позивача через деякий час припинялось. Із цього можна зробити висновок, що незважаючи на отримання відповідачем ухвали слідчого судді ще 23.08.2016, станом і на 07.07.2020, і на 19.01.2021 р., арешт рахунків фактично був відсутній. Такі дії відповідача вважає недобросовісними. Просить задовольнити позов (а.с.60-62).

В судове засідання позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 не з`явились, в позові просили розглядати справу без їх участі (а.с.3).

В судовому засіданні 15.03.2021 представник відповідача ОСОБА_1 дала пояснення, аналогічні тим, які були викладені в письмових поясненнях, просила відмовити в задоволенні позову. В подальшому надала суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. З ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підстаї своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником карткового рахунку № НОМЕР_1 у національній валюті, відкритого у АТ КБ «Приватбанк». Станом на 13 січня 2021 року залишок власних коштів позивача на цьому рахунку складав 64953,39 грн, про що в матеріали справи надано відповідну довідку (а.с.6).

З моменту відкриття банківського рахунку позивач ОСОБА_2 постійно користувався власною карткою для власних потреб, що вбачається із наданої до письмових пояснень відповідачем виписки за договором станом на 15.03.2021 (а.с.82-151).

13 січня 2021 року ОСОБА_2 , намагаючись перерахувати 64000 грн із цього рахунку на рахунок іншої особи виявив, що це неможливо в зв`язку з тим, що його рахунок було заблоковано виконавчою службою (а.с.8-10).

Через декілька днів виявилось, що рахунок позивача був заблокований помилково і 19.01.2021 відповідач відновив можливість здійснювати операції по рахунку позивача.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

Таким чином, стаття 1074 ЦК України встановлює вичерпний перелік підстав, за яких допускається обмеження банком прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами.

Як зазначив представник відповідача в судовому засіданні та у своїх письмових поясненнях, арешт карткового рахунку позивача було встановлено на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19 серпня 2016 року про накладення арешту на грошові кошти. Здобуті злочинним шляхом та які знаходяться в безготівковому вигляді на рахунках відкритих в ПАТ «Приватбанк».

Однак, суд вважає такі пояснення відповідача необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно п. 1.17 «Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», затвердженої постановою НБУ від 21.01.2004 № 22 банк здійснює зупинення видаткових операцій за рахунком клієнта в разі накладення на кошти арешту відповідно до законодавства України. Зупинення видаткових операцій здійснюється в межах суми, на яку накладено арешт, крім випадків, коли арешт накладено без установлення такої суми.

Отже, чинним законодавством передбачено зупинення операцій саме за рахунком клієнта і лише в межах суми коштів, на які накладено арешт (за виключенням накладення арешту без зазначення суми коштів).

Відповідно до п. 3.6 «Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Отже, чинним законодавством України не передбачено такого виду банківського рахунку, як картковий.

Водночас, п. 1.27 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в України» передбачено, що платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Таким чином, банківська картка є не рахунком, а платіжним засобом, а номер платіжної картки не є номером рахунку, відкритого клієнту банком.

З огляду на те, що в ухвалі слідчого судді, на яку посилається відповідач, арешт накладено на грошові кошти, здобуті злочинним шляхом, та які знаходяться у безготівковому вигляді на рахунках, відкритих у ПАТ «Приватбанк» з переліком номерів карток, то суд вважає, що у відповідача були відсутні підстави блокувати картку позивача.

Окрім того, відповідачем вже блокувалась картка позивача, про що представником зазначено у відзиві, однак через деякий час блокування знімалось, про що в матеріали справи надано відповідний лист (а.с.63).

Також до позовної заяви представником позивача додано та судом перевірено дані в автоматизованій системі виконавчих проваджень про відсутній щодо ОСОБА_2 відкритих виконавчих проваджень (а.с.7).

Тобто, ПАТ КБ «ПриватБанк» належним чином не обґрунтувало правомірність блокування картового рахунку, відкритого на ім`я позивача, доказів на підтвердження наявності порушень позивачем вимог законодавства, за наслідками яких було заблоковано його картковий рахунок, не надало.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Так, обмежуючи позивача у користуванні грошовиими коштами, що належать йому, Банк порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого України, яка у відповідності до ст.. 5 цього ж Протоколу є додатковою статтею Конвенції.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (ст. 1 Першого Протоколу).

Цей же принцип закріплений і у статті 41 Конституції України.

Отже, доводи представника позивача в цій частині суд визнає слушними та такими, що заслуговують на увагу, а дії відповідача з приводу блокування рахунку позивача незаконними та недобросовісними.

Стосовно позовної вимоги про стягнення пені з відповідача за порушені зобов`язання, суд приходить до наступного.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що уразі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, безпідставне обмеження прав позивача щодо розпорядження грошовими коштами свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від вартості ненаданих послуг за договором банківського рахунку, тобто 64000 грн за кожен день з моменту блокування рахунку клієнта з до дня його фактичного відновлення.

Враховуючи те, що рахунок позивача було заблоковано 13.01.2021 та фактично відновлено 19.01.2021, суд враховує, що обмеження прав позивача щодо розпорядження грошовими коштами було протягом 6-ти днів, тобто не враховується день, коли банком вже відновлене порушене право та позивач зміг реалізувати свої права, а отже пеня підлягає стягненню за кожен день прострочення зобов`язання: 64000 грн * 3% = 1920 грн (сума за 1 день прострочення зобов`язання) * 6 (кількість днів простроченого зобов`язання) = 11520 грн.

Саме така сума пені підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд вважає, що така вимога підлягає задоволенню, однак у частковому розмірі, яка полягає у душевному стресі, хвилюваннях, пов`язаних з необхідністю вирішення питання щодо відновлення його порушеного права.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Так, відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Враховуючи душевні, моральні страждання, пов`язані з порушенням прав позивача на вільне розпоряджання своїми коштами, необхідністю вести переговори та листування з відповідачем, суд, враховуючи вимоги розумності, справедливості та співмірності, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 5000 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.625,1066,1074 ЦК України ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 258-259, 263-265, 273, 274, 277, 354, 355 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання дій неправомірними, стягнення пені та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 пеню за період з 13.01.2021 по 18.01.2021 (включно) в сумі 11520 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 завдану моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Луганського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Сватівський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.В. Крива