Єдиний унікальний номер 243/5939/20
Номер провадження 22-ц/804/1094/21
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ______________________________________________
О К Р Е М А Д У М К А
cудді Донецького апеляційного суду Мальованого Ю.М.
м. Бахмут Донецька область
справа № 243/5939/20 (провадження № 22-ц/804/1094/21)
Постановою Донецького апеляційного суду від 02 червня 2021 року відмовлено у задо-воленні апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2021 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: То-вариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Ліра ЛТД», ОСОБА_3 про виселення без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до ч. 3 ст. 381 ЦПК України мною підписана постанова від 02 червня 2021 року, проте я не згодний з судовим рішенням апеляційного суду, тому в порядку ч. 3 ст. 35 ЦПК України з цього приводу викладаю свою окрему думку.
Обставини справи.
У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Слов`янського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування житловим приміщенням, що належить до комунальної власності.
Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду від 09 листопада 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування житловим приміщенням за клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Лещенко С.В. залишено без розгляду (а.с. 127, т.1).
25 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи: керуюча компанія «Ліра ЛТД», ОСОБА_3 , про виселення без на-дання іншого житлового приміщення та зняття його з реєстрації місця проживання у спірній квартирі.
Позовні вимоги мотивовані тим, що вона та ОСОБА_2 перебували у зареєстро-ваному шлюбі, який було розірвано 12 вересня 2015 року. Спірне житлове приміщення було отримано нею на підставі ордеру на право на зайняття житлового приміщення № 362 серія А, виданого міським відділом охорони здоров`я міста Слов`янська на підставі рішення комісії по розподілу житла, протокол № 4 від 05 травня 2000 року. Житлове приміщення розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , складається з двох кімнат площею 30 кв. метрів та знаходиться у комунальній власності.
У подальшому сімейні стосунки між ними погіршилися, відповідач влаштовував сварки, скандали, бив її, ображав її сина, який є інвалідом дитинства 2-ї групи, що призвело до розпаду сім`ї. Після розірвання шлюбу відповідач продовжував свою протиправну поведінку щодо неї та дітей, за що був притягнутий до кримінальної відповідальності та засуджений вироком Слов`янського міськрайонного суду від 04 жовтня 2017 року. Застосовані до відповідача за вироком суду міри впливу не надали свого результату, відповідач продовжував свою протиправну поведінку, влаштовував і влаштовує у житловому приміщенні сварки і скандали, у тому числі і в нетверезому стані, висловлюється на її адресу та адресу дітей нецензурною лайкою, застосовує насильство, систематично псує житлове приміщення.
У зв`язку із порушенням відповідачем адміністративного, кримінального законодавства України, з ним неодноразово працівниками Слов`янського відділу поліції проводилися співбесіди; відносно відповідача була порушена кримінальна справа, розгляд якої на час зве-рнення ОСОБА_1 до суду з зустрічною позовною заявою здійснювався у Слов`янському міськрайонному суді. В утриманні квартири, її ремонті, оплаті комунальних послуг відпові-дач участі не приймає, чим завдає позивачці значних матеріальних збитків.
Вважає, що відповідач систематично порушує правила співжиття, чим ро-бить неможливим проживання з ним у одному приміщенні, псує житлове приміщення, у зв`язку з чим та на підставі ст. 116 ЖК України він підлягає виселенню із спірного житло-вого приміщення без надання іншого жилого приміщення. Позивач вважає, що таке виселен-ня не завдасть шкоди правам та інтересам відповідача, оскільки у нього у власності є частка житлового будинку.
У позові просила суд виселити ОСОБА_2 із житлового приміщення квартири АДРЕСА_2 без надання іншо-го жилого приміщення та зняти його з реєстрації місця проживання у цій квартирі. Стягнути з відповідача на її користь усі понесені по справі витрати.
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2021 ро-ку у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ТОВ «Керуюча компанія «Ліра ЛТД», ОСОБА_3 , про виселення без надання іншого жилого приміщення відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 оскаржила це рішення, посилаючись на порушення норм проце-суального права та неправильне застосування норм матеріального права, не застосування судом закону, який підлягав застосуванню, не з`ясування повно та всебічно обставин справи, просить скасувати рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідач ОСОБА_2 має до спірної квартири вільний доступ, користуючись цим, він у її відсутність приходить до квартири, знущається над її сином інвалідом 2-ї групи з дитинства. Посилаючись у рішенні на пояснення свідків як на доказ того, що майно могли пошкодити треті особи, зазначаючи, що покази свідків не вказують на відповідача як на особу, яка систематично шкодить жиле приміщення та призводить його до стану, непридатного до проживання, який систематично створює їй та синові-інваліду умови неможливі для сумісного проживання, суд спотворив пояснення свідків, що є неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи.

Крім того, судом не прийнятий як доказ на підтвердження її позовних вимог вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2020 року, яким відпо-відач був визнаний винним у заподіянні їй тілесних ушкоджень і який був оскаржений ним в апеляційному порядку. При цьому клопотання позивачки про зупинення провадження у даній справі до розгляду апеляційної скарги відповідача в Донецькому апеляційному суді судом першої інстанції безпідставно було залишено без задоволення з посиланням на те, що у разі залишення апеляційної скарги без задоволення у позивачки не буде перешкод у поданні заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами. На думку позивачки без дослідження вироку по цій кримінальній справі, у якій відповідача притягнуто до кримінальної відповідальності за завдання позивачці тілесних ушкоджень, суд не мав можливості ухвалити об`єктивне та неупереджене рішення.

Також апелянт посилається на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції її представником було заявлено клопотання про залучення до матеріалів справи додаткових доказів, зокрема роздруківку з сайту Слов`янського міськрайонного суду та з Єдиного реєст-ру судових рішень про притягнення відповідача ОСОБА_2 до адміністративної відповіда-льності у 2017 році за вчинення відносно неї насильницьких діянь, витяг з Державного ре-єстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого ОСОБА_2 має у власності квартиру, та копію ухвали Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 гру-дня 2020 року, згідно якої Слов`янський відділ поліції зобов`язаний внести до ЄРДР відомо-сті щодо вчинення працівниками поліції протиправних дій щодо позивачки. Вказані докази не були нею подані до початку розгляду справи з поважних причин, однак всупереч вимог ст. 83 ЦПК України суд відмовив у залученні до матеріалів справи цих доказів, чим виявив свою упередженість при розгляді її справи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не застосував положення ч. 1 ст. 116 ЖК України, яка підлягала застосуванню. При цьому суд не прийняв як доказ вирок Слов`янського міськрайонного суду, який ухвалою Донецького апеляційного суду від 11 січ-ня 2018 року залишений в силі, і яким відповідач був визнаний винним в скоєнні криміналь-ного правопорушення відносно члена сім`ї позивача, її другого сина - ОСОБА_3 -ча, який на той час проживав разом з ними. При цьому суд помилково послався на те, що відповідач вчинив кримінальне правопорушення не відносно позивача, а відносно члена її сім`ї. Зазначене, на думку скаржника, є порушенням норм матеріального права, оскільки ст. 116 ЖК України передбачає, як підставу для виселення без надання іншого житлового при-міщення створення умов неможливих для проживання в одній квартирі для усіх осіб, які в ній проживають, а не тільки для позивача або основного наймача житла.

Суд не прийняв як доказ протиправної поведінки відповідача надані нею чисельні пи-сьмові підтвердження того, що працівниками поліції з відповідачем неодноразово проводи-лися бесіди щодо неприпустимості його протиправної поведінки. При цьому суд в рішенні зазначив, що він оцінює дії працівників поліції як «профілактичні міри» щодо відповідача про недопустимість його протиправної поведінки відносно неї. Фактично посилаючись на системність дій відповідача, який систематично створює їй та її сину інваліду з дитинства умови неможливі для сумісного проживання, суд не застосовує положення ст. 116 ЖК Укра-їни, вказуючи на відсутність систематичних дій відповідача.

На вказане рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Постановою Донецького апеляційного суду від 02 червня 2021 року рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2021 року про відмову у задоволенні вимог про виселення без надання іншого жилого приміщення залишено без змін.

Обґрунтовуючи своє рішення, апеляційний суд послався на практику Європейського суду з прав людини, зазначивши, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відпові-дати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною закон-ною метою.

З рішенням суду апеляційної інстанції не погоджуюся, вважаю за необхідне по даній справі висловити окрему думку, виходячи з наступного.

Зміст окремої думки.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють ви-ключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судовий захист є одним з найефективніших правових засобів захисту інтересів фізич-них та юридичних осіб. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основополо-жних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розг-ляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановле-ним законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судо-чинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів су-дочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Спір між сторонами стосується виселення колишнього чоловіка позивача з підстав по-рушення ним правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ним в од-ній квартирі.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без на-дання іншого житлового приміщення, суд першої інстанції з чим погодився апеляційний суд дійшли висновку, що позивачкою не наведено підстав порушення відповідачем норм Житло-вого кодексу України, не представлено достатніх та достовірних доказів того, що відповідач псує або руйнує спірне житло, або своїми систематичними діями робить неможливим про-живання позивачки у квартирі.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частинами 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жи-лого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з під-став і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав дер-жавних і громадських організацій.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) мо-же бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення прова-диться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч.1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил со-ціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне пору-шення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Статтею 64 ЖК України передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина на-ймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжу-ють проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу Украї-ни» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для ін-ших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваю-чій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушен-ні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, проку-ратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 ст. 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 679/1657/18 посилався на те, що систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними.

Матеріалами справи встановлено, що свідоцтвом про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_1 підтверджено факт розірвання 12 вересня 2015 року шлюбу, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ( а.с. 25).

Згідно довідки КП БТІ б/н право власності на 11/100 часток житлового будинку за адре-сою: АДРЕСА_3 , станом на 01 січня 2013 року зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання. Примітка: зазначені 11/100 часток скла-дають квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 21,6 кв.м., житловою площею 14,7 кв.м. (а.с. 26).

На підставі ордеру на право на зайняття житлового приміщення № 362 серія А, видано-го міським відділом охорони здоров`я міста Слов`янська, на підставі рішення комісії по роз-поділу житла, протокол № 4 від 05 травня 2000 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 надано у користування житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 30 -31)

Згідно довідки ТОВ КК «Ліра ЛТД» від 03 серпня 2020 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 є зареєстрованими: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 (а.с. 29)

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду від 08 травня 2015 року ОСОБА_6 ви-знаний недієздатним, є інвалідом 2 групи з дитинства безстроково (а.с. 27-28).

Як вбачається із позовних вимог та пояснень сторін в суді першої інстанції, між сторо-нами існують напруженні та конфліктні відносини, які склалися на побутовому ґрунті.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11 січня 2018 року змінено вирок Слов`янського міськрайонного суду від 04 жовтня 2017 року в мотивувальній частині, яким ОСОБА_2 був визнаний винним за ч. 2 ст. 125 КК України та призначено покарання за протиправні дії, що вчиненні по відношенню до ОСОБА_3 (а.с. 64-66)

Постановою Донецького апеляційного суду від 19 грудня 2018 року скасовано рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області та ухвалено нове рішення, яким зо-бов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користування ква-ртирою за адресою: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_2 вселений до вказа-ного житла (а.с. 115-120).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач був зареєстрований у спірній квартирі як член сім`ї наймача, тому у встановленому законом порядку набув право користу-вання нею.

Припинення сімейних відносин з членом сім`ї наймача не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним приміщенням.

Проте між сторонами існує тривалий конфлікт, з пояснень позивача, відповідач система-тично створює конфліктні ситуації, регулярні сварки, чим порушує правила співжиття і це робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, добровільно не бажає звільнити спірну квартиру.

Матеріалами справи встановлено, що з приводу конфліктних ситуацій позивачка неод-норазово зверталась до правоохоронних органів.

Згідно листів Слов`янського ВП ГУНП України в Донецькій області від 11 квітня 2017 року, 04 березня 2019 року, 20 березня 2019 року, 11 червня 2019 року, 05 серпня 2019 року, 03 січня 2020 року, 10 січня 2020 року, 15 січня 2020 року, 27 січня 2020 року, 26 лютого 2020 року, 04 березня 2020 року, 16 березня 2020 року мали місце неодноразові факти ре-єстрації звернень ОСОБА_1 та її сусідів до правоохоронних органів, їх розгляд в порядку ЗУ «Про звернення громадян», проведення перевірок та профілактичних бесід з ОСОБА_2 щодо недопущення протиправних дій (а.с. 37, 38, 40, 42-44, 48, 51, 83).

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11 січня 2018 року змінено в мотиву-вальній частині вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 04 жовтня 2017 року, яким визнано ОСОБА_2 винним у завданні 03 лютого 2017 року потерпілому ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`ю та призначено покарання за ч. 2 ст. 125 КК України (а.с. 64-66).

До апеляційного суду позивачка подала клопотання про долучення до матеріалів справи письмового доказу, який не був нею поданий до суду першої інстанції з поважних причин, а саме, копію ухвали Донецького апеляційного суду від 25 березня 2021 року, якою залишено без змін вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2020 року щодо ОСОБА_2 у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України за фактом спричинення 18 липня 2019 року легких тілесних ушкоджень відповідачем ОСОБА_2 позивачці ОСОБА_1 (а.с. 217-223).

Крім того, до апеляційної скарги позивачем додано копію постанови Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 лютого 2017 року, згідно якої ОСОБА_2 визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 ч. 1 КУпАП - вчинення психологічного насильства в сім`ї (а.с. 172).

В свою чергу відповідач ОСОБА_2 до відзиву на апеляційну скаргу надав копії відпо-відей на свої звернення до Слов`янського ВП ГУНП України в Донецькій області щодо не-правомірних дій позивачки ОСОБА_1 (від 30 березня 2017 року, 27 лютого 2019 року, 11 березня 2019 року, 05 серпня 2019 року, 13 серпня 2019 року, 29 жовтня 2019 року, 28 листо-пада 2019 року, 26 лютого 2020 року), а також втяг з ЄРДР по кримінальному провадженню: 0002119, порушеного, на ствердження відповідача, відносно ОСОБА_1 за за-вдання ОСОБА_2 легких тілесних ушкоджень, що перебуває у стадії розслідування (а.с. 19 - 28, 34,35, т.2).

Відповідно до ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на за-садах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випад-ків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зве-рненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За наведених обставин вважаю, що незважаючи на тривалий час проживання відповіда-ча в спірному житловому приміщенні з позивачкою ОСОБА_1 , його поведінка супроводжувалась систематичним порушенням правил співжиття, систематичними сварками, непорозумінням та бійками, у зв`язку з чим для вирішення конфліктних ситуацій у їхніх відносинах мали втручатися правоохоронні органи та сусіди, що робить неможливим проживання відповідача з позивачем в одній квартирі.

Вирішуючи цей спір, слід враховувати, що заходи запобігання і громадського впливу ві-дносно ОСОБА_2 (численні профілактичні бесіди з працівниками правоохоронних орга-нів, факти притягнення його до адміністративної та кримінальної відповідальності) виявили-ся безрезультатними.

Про глибину неприязних стосунків між сторонами свідчать також і матеріали, додані ОСОБА_2 до відзиву на апеляційну скаргу.

З огляду на таку ситуацію, з метою запобігання більш важких наслідків сталих неприяз-них стосунків між сторонами, вважаю за необхідно викласти свою окрему думку, оскільки дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та вважаю, що виселення відповідача зі спірного житлового приміщення переслідує легітимну мету, у зв`язку з істотним порушенням відповідачем правил співжиття, враховуючи, що вжиті заходи запобігання такій поведінці виявились безрезультатними.

При цьому, відзначаю, що при вирішенні питання про виселення відповідача із житла, яке перебуває у комунальній власності та у користуванні сторін, буде дотримано принцип пропорційного втручанням у право ОСОБА_8 на повагу до житла деклароване ст. 8 Кон-венції.

Згідно довідки КП «БТІ» б/н, яка наявна в матеріалах справи, ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання належить на праві власності 11/100 часток житлового будин-ку за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначені 11/100 часток складають квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 21,6 кв.м., житловою площею 14,7 кв.м. (а.с. 26).

Посилаючись на непридатний для проживання стан вказаного житла, відповідач ОСОБА_2 відповідних доказів на це на розгляд суду не надав.

Окрім того, судом не встановлено, що відповідач відноситься до верств населення, які не мають можливості самостійно організувати власне життя, у тому числі забезпечити себе жи-тлом.

За таких обставин, виселення ОСОБА_2 не може бути розцінено як надмірний тягар.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведе-ність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановлени-ми; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріа-льного права.

Отже рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2021 року у цій справі слід скасувати на підставі п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України та прийняти постанову, якою частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , виселивши ОСОБА_2 із спірної квартири без надання іншого жилого приміщення.

Вимоги позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку підлягають залишен-ню без розгляду, оскільки до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостій-них вимог щодо предмету спору, не залучено орган реєстрації Слов`янської міської ради.

Повний текст окремої думки складено 07 червня 2021 року.

Суддя Донецького апеляційного суду Ю.М. Мальований