ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1252/21 Справа № 204/2487/20 Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д. Л. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 вересня 2020 року

по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Грінюкова (Бойченко) Тетяна Миколаївна про визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2020 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Грінюкова (Бойченко) Тетяна Миколаївна про визнання права власності.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 вересня 2020 року у задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Грінюкова ( ОСОБА_4 про визнання права власності відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Грінюкова (Бойченко) Тетяна Миколаївна про визнання права власності. Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Краногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 вересня 2020 року від інших учасників справи не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 лютого 1998 року згідно з розпорядженням (наказом) від 27 лютого 1998 року № 615-98 Державним житлово-комунальним підприємством «Південне» на ім`я ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 15).

Згідно відповіді Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської обласної ради № 2714 від 02 березня 2020 року, в матеріалах інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_3 містяться відомості про реєстрацію права власності на частину квартири, яке було зареєстровано за ОСОБА_3 . На підставі договору купівлі-продажу від 18 березня 1998 року право власності на вищевказане нерухоме майно перейшло до іншої особи. Станом на 31.12.2012 року в матеріалах інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_4 , відсутні відомості про реєстрацію права власності за ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 14).

При цьому, на момент видачі вищевказаного свідоцтва про право власності на житло, а саме на квартиру АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були неповнолітніми.

Також, 18 березня 1998 року згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грінюковою Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1430, ОСОБА_5 придбала трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 70,8 кв.м., житловою площею 45,0 кв.м. (а.с. 17). Право власності на вказану квартиру за ОСОБА_5 було зареєстровано у Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації, записано в реєстрову книгу № 324п за реєстровим № 34 20 квітня 1998 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла у м. Санкт-Петербург, Росія, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 12 січня 2015 року Відділом реєстрації актів цивільного стану про смерть 1 Комітету по справам РАЦС Уряду Санкт-Петербурга Центральний район, актовий запис № 93 (а.с. 18).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі зазначили, що при укладенні вищевказаних договорів купівлі-продажу від 18 березня 1998 року були порушені їх права та вони були протиправно позбавлені права власності на нерухоме майно, а тому вони просили визнати за ними право власності по ј частині квартири АДРЕСА_1 за кожним позивачем.

Відповідно до статті 78 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним на момент укладення вищевказаного договору купівлі-продажу квартири, тобто станом на 18 березня 1998 року, якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування.

Отже, згідно вказаної вище норми батьки управляють майном дітей без спеціального на те призначення.

Таким чином, укладаючи договір купівлі-продажу квартири від 18 березня 1998 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грінюковою Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 1427, ОСОБА_5 мала право діяти від свого імені та від імені неповнолітнього сина - ОСОБА_1 , а ОСОБА_3 мала право діяти від свого імені та від імені неповнолітньої дочки - ОСОБА_2 .

Отже, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 при укладенні договору купівлі-продажу квартири діяли у відповідності до вимог діючого на той час законодавства, а продаж квартири не вимагав від них наявності будь-якого спеціального дозволу.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції стороною позивача не доведено, що вищевказаний договір купівлі-продажу було укладено ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з порушенням вимог чинного на той час законодавства, та всупереч інтересам сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження того, що укладенням ОСОБА_5 та ОСОБА_3 вищевказаних договорів купівлі-продажу від 18 березня 1998 року квартири були порушені права позивачів, які станом на 18 березня 1998 року були неповнолітніми, стороною позивачів не надано суду першої інстанції жодних доказів.

Як на підставу позову позивачі посилались на ст. 321 ЦК України, частина перша якої передбачає, що право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Представник позивачів у судових засіданнях в суді першої інстанції неодноразово наголошував, що підставною позову є загальні норми ЦК України, а саме стаття 321.

Однак, зазначені позивачами у позовній заяві підстави виключають можливість визнання за ними права власності обґрунтовуючи це загальними нормами права (статті 321 ЦКУ), та не можуть бути підставою для визнання за позивачами права власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Стаття 321 ЦК України міститься в главі 23 «Загальні положення про право власності». Тобто, вказаною главою врегульовані загальні положення про право власності, його зміст, види, непорушність та захист такого право законом.

За загальним правилом, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦКУ).

Отже, з аналізу наведених положень вбачається, що право власності може бути набуте виключно у випадках передбачених законом, та ст.321 ЦК України не передбачає можливості набуття права власності на її підставі, а лише встановлює загальні положення щодо непорушності права власності та не припустимості протиправного позбавлення осіб такого права.

Будь-яких інших підстав позову, окрім статті 321 ЦК України, позивачами у позовній заяві не зазначено.

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Однак, посилання сторони позивачів на ст. 392 ЦК також не може бути підставою для визнання за ними права власності, оскільки вказана стаття встановлює загальні положення щодо можливості судового захисту права власності, яке кимось було порушено, не визнається або оспорюється.

За відсутності доказів протилежного з боку позивачів, суд не може дійти висновку, що позивачам належало чи мало належати на законних підставах по ј частині квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що передбачених законом підстав для визнання за позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 за кожним позивачем, немає, а визначенні позивачами підстави позову не передбачають можливості визнання за ними права власності.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права власності, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що відсутні передбачені законом підстава для задоволення прзовних вимог.

Доводи апелянтів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що вони були неповнолітніми дітьми в той час коли укладались договори купівлі-продажу тим самим порушено їх права, колегія суддів ставиться критично, оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_3 при укладанні договорів купівлі-продажу квартири діяли у відповідності до вимог діючого на той час законодавства, а продаж квартир не вимагав від них наявності будь-якого спеціального дозволу.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова