Номер провадження: 22-ц/813/5648/21
Номер справи місцевого суду: 521/2478/16-ц
Головуючий у першій інстанції Плавич І. В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2021 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючої судді Ващенко Л.Г.

суддів Колеснікова Г.Я., Сєвєрової Є.С.,

за участі секретаря Бєляєвої О.К.,

з участю: представника акціонерного товариства Комерційний Банк «Правекс-Банк»

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2018 року (одноособово суддя Плавич І.В.) у цивільній справі за позовом акціонерного товариства Комерційний Банк «Правекс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк» про визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними, третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс»,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

08.02.2016 року публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «Правекс-Банк» (далі-Банк) звернулось із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 97 850,95 доларів США.

Позов обґрунтовано наступним.

05.10.2007 року між Банком та ОСОБА_2 укладений кредитний договір №3276-013/07Р, відповідно до умов якого Банк надав позичальниці кредит у розмірі 61 500 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,3% на рік.

Позичальниця зобов`язання не виконує, у порушення умов кредитного договору кредит не повертає і проценти не сплачує.

За розрахунками Банка станом на 03.07.2015 року загальна сума боргу ОСОБА_3 перед Банком становить 143 675,14 доларів США, а саме: 58 628 доларів США заборгованість за кредитом; 39 222,95 доларів США заборгованість по відсотках; 15 978,44 доларів США пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 29 845,75 доларів США пеня за несвоєчасне погашення відсотків.

Посилаючись на порушення відповідачкою зобов`язання, Банк просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитом у розмірі 97 850,95 доларів США, з яких: 58 628,00 доларів США заборгованість за кредитом; 39 222,95 доларів США заборгованість по відсотках.

Представник ОСОБА_3 у відзиві на позову заяву Банка просив відмовити у задоволенні позову, застосувавши строки позовної давності до частини позовних вимог.

ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом до Банка, третя особа товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» (далі-Товариство) про визнання окремих пунктів кредитного договору недійсним.

Зустрічний позов обгрунтований наступним.

Кредитний договір №3276-013/07Р, укладений між сторонами 05.10.2007 року, не містить необхідні умови для договорів даного типу, що порушує її право, як споживача. Під час видачі кредиту ОСОБА_4 . Банк не надав повної, об`єктивної та достовірної інформації щодо реальної відсоткової ставки, умови договору є несправедливими, у зв`язку з чим ОСОБА_5 просила визнати п.7.1.2 та п. 7.1.7 кредитного договору недійсними.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28.11.2019 року позов Банка задоволено. Суд стягнув з ОСОБА_3 на користь Банка заборгованість за кредитним договором у розмірі 97 850,95 доларів США, а також судовий збір в розмірі 30 840,09 гривень. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Банка відмовлено.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

Відповідачка ОСОБА_2 не погодивлась із рішенням суду від 29.11.2019 року ОСОБА_1 і в особі представника подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про відмову у позові Банку і задовольнити зустрічний позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга ОСОБА_1 зазначає:

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повніші бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Частинами 3 та 6 ст.8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено, що: відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів; керівник підприємства зобов`язаний створити необхідні умови для правильного ведення бухгалтерського обліку.

З аналізу наданих позивачем розрахунків та виписок Банку за період з 20.05.2012 р. по 04.07.2016 р., та наведених правових норм, зазначений розрахунок і виписка не задовольняють вимогам до первинних документів, визначених Законом України "Про бухгалтерський облік га фінансову звітність в Україні" та Положенням про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженим Національного банку України від 30.12.1998, №566. Надані представником Банка розрахунок та виписка складені не під час здійснення господарської операції або безпосередньо після її закінчення із зазначенням всіх вищевказаних реквізитів, посад та підпис осіб, відповідальних за здійснення операцій в банку та правильність їх оформлення. Таким чином, розрахунок Банку і виписка не може підтверджувати існування кредитної заборгованості, оскільки не є касовим документом та документом первинного бухгалтерського обліку, відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Суд першої інстанції не звернув уваги, що Банком не надавалися документи (довіреність, наказ тощо), які б засвідчували повноваження осіб, які складали та підписували документи від імені позивача (розрахунки заборгованості по періодах): ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Виписки по особовому рахунку не відповідають вимогам ЦПК України щодо письмових доказів, оскільки виписки не містять жодних підписів із зазначення ПІБ та посад осіб, відповідальних за їх складання і належним чином не засвідчені позивачем.

Рахунки, за якими надані виписки у період з 07.10.2007 р. по 20.05.2012 р. та у період з 20.05.2012 р. по 4.07.2016 р. є різними і є вірогідність, що відповідачка сплачувала борги на рахунки, вказані у виписках за період з 07.10.2007 р. по 20.05.2012 р. - у період з 20.05.2012 р. по сьогодні та погашала заборгованість на рахунки, вказані у виписках за період з 20.05.2012 р. по 4.07.2016 р. - у період з 07.10.2007 р. по 20.05.2012 р. Тобто виписки не відображають наявний розмір заборгованості, як на момент подання позову до суду 08.02.2016 р., так і на момент розгляду справи судом у 2018 р. Отже виписки та розрахунки не можуть бути прийняті в якості належних та допустимих доказів.

За наявними в матеріалах справи документами встановити та перевірити зазначену позивачем суму заборгованості неможливо, як і неможливо перевірити сам факт надання кредитних коштів у відповідному розмірі.

Позиція стосовно необхідності дослідження саме первинних документів щодо стягнення кредитної заборгованості знаходить відображення у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 по справі №161/16891/15-ц. Верховний Суд погодився з позицією судів попередніх інстанцій стосовно того, що: позивач у порушення вимог частини першої статті 60 ЦПК України в редакції Кодексу, що діяла на час розгляду справи, не довів належними доказами (первинними документами, оформленими відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність») наявність заборгованості у відповідача перед банком; виконаний банком розрахунок заборгованості не є належним доказом, який б доводив обґрунтованість вимог позивача. Також, в постанові від 30.01.2018 по справі №161/16891/15-ц Верховний Суд зауважив, що: «Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Аналогічна позиція стосовно первинних документів відображена і в постанові Верховного Суду від 14.06.2018 року по справі № 364/737/17, де зазначено, що розрахунок заборгованості не є первинним документов, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві. Позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачу кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, отже суди дійшли правильного висновку, що доводи позивача щодо тіла кредиту, розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами.

Така ж позиція висловлена і в ухвалі Верховного Суду України від 15.06.2011 по справі №6-4882св11 згідно якої, належними доказами, що підтверджують наявність або відсутність заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені в порядку ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", які встановлюють розмір заборгованості.

Позивачем не надано суду і у справі немає жодних належних та достатніх доказів щодо надання кредитних коштів за договором про надання кредиту на споживчі цілі, а також наявності у відповідачки заборгованості станом на 2016 р.

Із розрахунку заборгованості, наданого Банком вбачається, що процентну ставку, пеню та інші нарахування Банк розпочав нараховувати з 2007 р., однак Верховним Судом України у постанові від 06.11.2013 р. висловлена правова позиція щодо застосування строків позовної давності.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що піддягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Наведена правова позиція повністю узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 444/9519/12 від 28.03.2018 року. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31 цс 15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс 15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс 16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Згідно розрахунку, відповідачка вперше прострочила сплату тіла кредиту та сплату процентів за кредитом 10.12.2007 р., сплативши її 11.12.2007 року і цієї ж дати відповідачка прострочила оплату процентів за користування кредитними коштами. Банк звернувся із позовом 08.02.2016 р., тому відповідний трирічний строк позовної давності повинен застосовуватися (не включати всі нарахування пені, стягнення частин тіла кредиту, та відповідних процентів) до всіх несплачених своєчасно платежів, не виконаних до 08.02.2013 р., окрім пені, яка не може нараховуватися раніше ніж 08.02.2015 р. Однак розрахунок Банку цього не передбачає та нараховує значно більший розмір платежів.

Так, необхідно вирахувати несплачені але нараховані відсотки за кредитом, термін сплати яких припадає на дати раніше ніж 08.02.2013 р. (згідно розрахунку), а саме (38 622,57 - 22145,98) = 16 476,59 у.е. Таким чином, заборгованість за несплачені але нараховані відсотки за кредитом, термін сплати яких знаходиться у межах 3 річного строку позовної давності дорівнює 16 476, 59 у.е. Також, пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом не може бути нарахована раніше 08.02.2015 р. та згідно розрахунку відраховується з 11.02.2015 р., а саме (692,99 + 779,12 + 792,27 + 779,03 + 607,02 = 3 650, 43 у.е.) Таким чином, пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом, термін сплати яких знаходиться у межах 1 річного строку позовної давності дорівнює 3 650, 43 у.е. Також Банк просить стягнути 58 628, 00 дол. США, як суми непогашеної заборгованості по тілу кредиту. Але згідно наведеного розрахунку на 11.01.2013 р. існувала заборгованість позичальника по сплаті тіла кредиту, яка дорівнювала 10 043, 00 у.е. та була врахована у розрахунку, як заборгованість по тілу. Наведена сума заборгованості по частковим платежам припадає на дати раніше ніж 08.02.2013 р. та відповідно знаходиться по за межами загальної позовної давності. Тому необхідно вирахувати несплачені але нараховані частки тіла кредиту, термін сплати яких припадає на дати раніше ніж 08.02.2013 р. (згідно розрахунку) від загальної несплаченої суми тіла кредиту за позовом, а саме (58 628, 00 -10 043, 00) = 48 585 у.е. Таким чином, заборгованість за несплаченими частками тіла кредиту, термін сплати яких знаходиться у межах 3 річного строку позовної давності дорівнює 48 585 у.е. Також пеня за прострочення сплати тіла кредиту частками не може бути нарахована раніше 08.02.2015 р. та згідно розрахунку враховується тільки з 11.02.2015 р., та складає (290,21 + 325,65 + 329,99 + 323,55 + 251,28 = 1 520,68 у.е.) Таким чином, пеня за прострочення сплати тіла кредиту частками, термін сплати яких знаходиться у межах 1 річного строку позовної давності дорівнює 1 520,68 у.е.

Згідно вищенаведеного розрахунку, при наявності усіх належних та допустимих доказів з чим не згодна відповідачка, враховуючи сплату боргу та проценти частками, позивач має право вимагати стягнення заборгованості тільки в межах строків позовної давності.

Оскільки Банк звертається із позовом після спливу строку позовної давності, не надав до суду заяви про поновлення строку позовної давності та пояснень пропуску строку, а відповідачка наполягає на застосуванні позовної давності до спірних правовідносин, суд має застосувати строки позовної давності до вимога Банка і визнати Банк таким, що звернувся до суду із пропуском строку позовної давності без поважної причини, у зв`язку чим відмовити Банку у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за кредитом на суму 10 043 дол. США і заборгованості за процентами на суму 22 145,98 дол. США, неустойки (пені) за кредитом на суму 14 457,76 дол. США, неустойки (пені) за процентами на суму 26 195,32 дол. США. Вважати нарахованими у межах строків позовної давності наступні суми, які вимагає стягнути Банк х відповідачки, а саме: заборгованість за кредитом: 48 585,00 дол. США; заборгованість за процентами: 16 476, 59 дол. США; неустойка (пеня) за кредитом 1 520,68 дол. США; неустойка (пеня) за процентами 3 650, 43 дол. США.

Суд в рішенні вийшов за межі заявлених позивачем вимог та поновив позивачу строк позовної давності попри відсутність такої вимоги (прохання) останнього та без будь-яких поважних причин. До того ж суд не врахував висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 444/9519/12 від 28.03.2018 року, всупереч ч. 4 ст. 263 ЦПКУ.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

Відзив представника Банка зазначає:

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року по справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Діюче законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриття й виконання виконавчого провадження. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Якщо зобов`язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а, навпаки, на особу, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов`язки, у тому числі, що передбачені статтею 625 ЦК України. Стаття 625 ЦК України входить до розділу І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Унаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання кредитор дістає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням.

З огляду на те, що позичальницею прострочено грошове зобов`язання з повернення кредитних коштів, отриманих на підставі кредитного договору № 3276- 013/07Р від 5 жовтня 2007 року, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення заборгованості.

З приводу зазначених апелянтом положень щодо наявних підстав для скасування рішення суду від 29.11.2018 року по справі № 521/2478/16-ц слід зазначити наступне: під час розгляду справи, дослідивши кредитний договір, укладений між сторонами, судом звернуто увагу, що ОСОБА_1 надала згоду на усі умови, визначені договором. Також, судом звернуто увагу, що відповідачка періодично сплачувала суми на погашення кредиту, тим самим підтверджуючи свою згоду на всі умови кредитного договору. Встановлено, що при укладенні кредитного договору сторонами визначено усі істотні умови договору, з урахуванням Закону України «Про захист прав споживачів».

Судом двічі за клопотаннями представника ОСОБА_3 призначалась судово-економічна експертиза щодо достовірності обчислення відсотків за користування кредитом, проте, стороною заявника не було сплачено рахунків експертної установи за складення відповідного висновку та здійснення відповідного дослідження.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч.ч. 1,2 ст. 598 ЦК України).

Спливу позовної давності, як підстави для припинення зобов`язання, норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають. Таким чином позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи, але не корелюється із припиненням зобов`язань. Отже ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає.

Уникнення від виконання обов`язків перед кредитором, особливо із наступним перешкоджанням здійсненню права на охорону та захист набуло поширення як тактичний прийом відстрочення виконання обов`язків, фіксації документування вчинених порушень, подання позову, його проходження у суді, затягування самого процесу виключно через суб`єктивні причини. Йдеться про зловживання процесуальними правами як особливу форму процесуального правопорушення як навмисних, недобросовісних дій учасників цивільного процесу із порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав з метою обмеження можливості здійснення прав іншою стороною чи третіми особами, а також для перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення цивільної справи.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

05.10.2007 року між Банком і ОСОБА_3 укладений кредитний договір №3276-013/07Р, відповідно до умов якого Банк надав позичальниці кредит у розмірі 61 500 доларів США на строк до 05.10.2032 року зі сплатою 11,3 % річних (а.с.9-14 т.1).

Банк має право залежно від зміни кредитної політики Банку, змінювати розмір процентної ставки за користування кредитом, письмово попередивши позичальника про зміну відсоткової ставки протягом семи календарних днів з дати нової ставки. Банк може без згоди позичальника в односторонньому порядку змінити або доповнити умови даного договору, в односторонньому порядку змінити або доповнити умови даного договору, в односторонньому порядку розірвати його та направити на адресу позичальника листа про розірвання договору або з викладенням змін або доповнень (п.п.7.1.2, 7.1.7 кредитного договору, а.с.12 т.1).

Згідно Додатку №1 до кредитного договору №3276-013/07Р від 05.10.2007 року, позичальниця ознайомлена з валютними ризиками під час виконання зобов`язання, а також про тарифи Банку, додаткові витрати при оформленні кредиту на купівлю нерухомості. Позичальниця також ознайомлена з орієнтовним графіком погашення валютного кредиту (а.с.15,16,17-23 т.1).

Відповідачка порушила умови кредитного договору, допустивши заборгованість з повернення кредиту і відсотків.

Станом на 03.07.2015 року, за розрахунками Банка, загальна сума боргу ОСОБА_3 перед Банком становить 143 675,14 доларів США, з яких: 58 628 доларів США заборгованість за кредитом; 39 222,95 доларів США заборгованість по відсотках; 15 978,44 доларів США пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 29 845,75 доларів США пеня за несвоєчасне погашення відсотків (а.с.7,8 т.1).

08.02.2016 року Банк звернувся із позовом про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитом у розмірі 97 850,95 доларів США, з яких: 58 628 доларів США заборгованість за кредитом; 39 222,95 доларів США заборгованість по відсоткам.

01.12.2006 року і 28.11.2018 року представник відповідачки подав заяву про застосування строків позовної давності (а.с.156,157 т.1, а.с.119.120 т.2).

В суді апеляційної інстанції встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 з 17.04.2014 року перебуває у шлюбі із ОСОБА_8 і після реєстрації шлюбу змінила прізвище з ОСОБА_9 на ОСОБА_10 (а.с.180 т.2).

Між сторонами виникли правовідносини з кредитного зобов`язання, які регулюються нормами ЦК України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив з того, що позовні вимоги Банка про стягнення заборгованості за кредитом і відсотками є обґрунтованим та доведеними (а.с.126-130 т.2).

Колегія суддів погоджується з висновками суду в цій частині з таких підстав.

05.10.2007 року між Банком і ОСОБА_3 укладений кредитний договір №3276-013/07Р, відповідно до умов якого Банк надав позичальниці кредит у розмірі 61 500 доларів США на строк до 05.10.2032 року зі сплатою 11,3 % річних.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 ч.ч.1,2 п.1 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. ст. 526 ч.1, 527 ч.1, 530 ч.1, 536 ч.ч.1, 2, 598 ч.1, 599 ч.1 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. ст. 1054 ч.1 1048 ч.1 1049 ч.1 ЦК України).

Станом на 03.07.2015 року у відповідачки, як позичальниці, перед Банком виникла заборгованість у розмірі 97 850,95 доларів США, з яких: 58 628 доларів США заборгованість за кредитом і 39 222,95 доларів заборгованість за процентами (а.с.7,8 т.1).

08.02.2016 року Банк звернувся із позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором від 05.10.2007 року №3276-013/07Р зі строком дії до 05.10.2032 року (а.с.2-5 т.1).

За розрахунками Банка і згідно виписки Банка за особовим рахунком НОМЕР_1 USD за договором №327WORT121420020 (3276-013/07Р) на ім`я ОСОБА_3 , останнє погашення ОСОБА_3 за кредитним договором мало місце 27.06.2013 року (а.с.66-68,111,112 т.2).

01.12.2006 року і 28.11.2018 року представник відповідачки подав заяву про застосування строків позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. ст. 257 ч.1, 261 ч.1 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ст. 264 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка прострочила сплату кредиту та процентів у 2010-2011 роках (а.с.66, 66 зворот т.2), разом з тим, у травні 2012 року, липні 2012 року, жовтні 2012 року, листопаді 2012 року, грудні 2012 року, січні 2013 року, березні 2013 року, квітні 2013 року, травні 2013 року і червні 2013 року відповідачка частково погашала заборгованість за кредитним договором від 05.10.2007 року №3276-013/07Р, що вбачається з виписки по особовому рахунку (а.с.66-68,11,112 т.2).

Вказані обставини підтверджуються наданими відповідачкою копіями платіжних квитанцій за вказаний період (а.с.47-51 т.1), які увійшли до розрахунків позивача і відображені в особовому рахунку НОМЕР_1 USD за договором №327WORT121420020 (3276-013/07Р, а.с.66-68,11,112 т.2).

Зважаючи на те, що останнє погашення відповідачкою заборгованості за кредитним договором від 05.10.2007 року №3276-013/07Р мало місце 27.06.2013 року, а із позовом про стягнення кредиту і процентів Банк звернувся у лютому 2016 року, в силу ст. 264 ЦК України, оскільки перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, після переривання перебіг позовної давності починається заново і час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується, Банк не пропустив строк позовної давності для захисту у суді порушеного права.

16.08.2018 року ОСОБА_1 звернулась із зустрічним позовом про визнання недійсними п.п. 7.1.2, 7.1.7 кредитного договору від 05.10.2007 року №3276-013/07Р з підстав невідповідності вказаних пунктів договору вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с.29.30 т.2).

Пунктом 7.1.2 кредитного договору від 05.10.2007 року №3276-013/07Р визначено, що залежно від зміни кредитної політики Банку, Банк може змінювати розмір процентної ставки за користування кредитом, письмово попередивши позичальника про зміну відсоткової ставки протягом семи календарних днів з дати нової ставки, а п. 7.1.7 вказаного договору визначено, що без згоди позичальника Банк в односторонньому порядку змінити або доповнити умови даного Договору, в односторонньому порядку змінити або доповнити умови даного договору, в односторонньому порядку розірвати його та направити на адресу позичальника листа про розірвання договору або з викладенням змін або доповнень (а.с.12 т.1).

23.10.2018 року представник Банка подав заперечення на зустрічну позовну заяву, в якій просив застосувати строки позовної давності (а.с.54-58 т.2).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. ст. 626 ч.1, 627 ч.1 ЦК України).

Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ст. 6 ч.ч.1-3 ЦК України).

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних

прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (ст. 18 ч.ч.1,2,3 п.п.6,11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції станом на жовтень 2007 року).

З огляду на те, що умови п.п. 7.1.2, п.7.1.7 кредитного договору від 05.10.2007 року №3276-013/07Р є несправедливими, свідчать про істотний дисбаланс договірних

прав та обов`язків на шкоду споживача, тобто не відповідають вимогам п.п.6,11 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», разом з тим, із позовом за захистом порушеного права ОСОБА_1 звернулась у жовтні 2018 року, тобто через 8 років після спливу строку позовної давності, зустрічна позовна заява не підлягає задоволенню з підстав пропуску строку позовної давності.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову Банка, разом з тим, резолютивна частина рішення суду підлягає зміні з викладенням у новій редакції, оскільки в рішенні не зазначені складові суми заборгованості за кредитом.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи представника відповідачки у скарзі, що: суду не надані належні і допустимі докази, а саме, первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій; виписки по особовому рахунку не відповідають вимогам ЦПК України щодо письмових доказів, оскільки виписки не містять жодних підписів із зазначення ПІБ та посад осіб, відповідальних за їх складання і належним чином не засвідчені позивачем; рахунки, за якими надані виписки у період з 07.10.2007 р. по 20.05.2012 р. та у період з 20.05.2012 р. по 4.07.2016 р. є різними і є вірогідність, що відповідачка сплачувала борги на рахунки, вказані у виписках за період з 07.10.2007 р. по 20.05.2012 р. - у період з 20.05.2012 р. по сьогодні та погашала заборгованість на рахунки, вказані у виписках за період з 20.05.2012 р. по 4.07.2016 р. - у період з 07.10.2007 р. по 20.05.2012 р., тобто виписки не відображають наявний розмір заборгованості, як на момент подання позову до суду 08.02.2016 р., так і на момент розгляду справи судом у 2018 р.; доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», тобто підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, що відображено у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 по справі №161/16891/15-ц і постанові Верховного Суду від 14.06.2018 року по справі № 364/737/17; позивачем не надано суду і у справі немає жодних належних та достатніх доказів щодо надання кредитних коштів за договором про надання кредиту на споживчі цілі, а також наявності у відповідачки заборгованості станом на 2016 р.; із розрахунку заборгованості, наданого Банком вбачається, що процентну ставку, пеню та інші нарахування Банк розпочав нараховувати з 2007 р., однак Верховним Судом України у постанові від 06.11.2013 р. висловлена правова позиція щодо застосування строків позовної давності; оскільки Банк звертається із позовом після спливу строку позовної давності, не надав до суду заяви про поновлення строку позовної давності та пояснень пропуску строку, а відповідачка наполягає на застосуванні позовної давності до спірних правовідносин, суд має застосувати строки позовної давності до вимога Банка і визнати Банк таким, що звернувся до суду із пропуском строку позовної давності без поважної причини, у зв`язку чим відмовити Банку у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за кредитом на суму 10 043 дол. США і заборгованості за процентами на суму 22 145,98 дол. США, неустойки (пені) за кредитом на суму 14 457,76 дол. США, неустойки (пені) за процентами на суму 26 195,32 дол. США. Вважати нарахованими у межах строків позовної давності наступні суми, які вимагає стягнути Банк х відповідачки, а саме: заборгованість за кредитом: 48 585,00 дол. США; заборгованість за процентами: 16 476, 59 дол. США; неустойка (пеня) за кредитом 1 520,68 дол. США; неустойка (пеня) за процентами 3 650, 43 дол. США, - до уваги не приймаються.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Операції в іноземній валюті відображаються також у валюті розрахунків та платежів по кожній іноземній валюті окремо. Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідним рахункам синтетичного обліку на кінець останнього дня кожного місяця (ст. 9 ч.ч.1-3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні документи банку (паперові та електронні) залежно від виду операції та типу контрагентів класифікують за такими ознаками: за місцем складання: зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); внутрішні (оформлені в банку); за змістом: касові; меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій). Касовими документами оформляються операції з готівкою. Касові документи оформляються відповідно до вимог, визначених нормативно-правовими актами Національного банку України щодо організації касової роботи в банках України. Меморіальні документи застосовуються банком для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України (п.п. 42-46 Положення Про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04.07.2018 року №75, далі-Положення від 04.07.2018 року №75).

Особовий рахунок - рахунок аналітичного обліку операцій з клієнтами банку, що здійснюються відповідно до укладених між банком і клієнтами договорів (п.3 п.п.12 Положення від 04.07.2018 року №75). Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту (п. 62 Положення від 04.07.2018 року №75).

З огляду на викладене, виписки з особового рахунку відповідачки, надані позивачем на обґрунтування позовних вимог, є належними і допустимими доказами у справі, оскільки підтверджують виконані за день банківські операції.

Розрахунки заборгованості, надані Банком і підписані працівниками Банка із зазначенням їхніх посад (а.с. 7,8 т.1, а.с.66-68 т.2).

Відповідачка, у встановленому законом порядку, не спростувала розрахунки Банка щодо наявності заборгованості за кредитом і процентами.

Ствердження представника відповідачки про пропуск Банком строку позовної давності є необґрунтованими, оскільки останнє погашення відповідачкою заборгованості за кредитним договором від 05.10.2007 року №3276-013/07Р мало місце 27.06.2013 року, а із позовом про стягнення кредиту і процентів Банк звернувся у лютому 2016 року, тобто майже за 5 місяців до спливу трирічного строку позовної давності.

В силу ст. 264 ЦК України, оскільки перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, після переривання перебіг позовної давності починається заново і час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується, Банк не пропустив строк позовної давності для захисту у суді порушеного права.

Помилкове посилання суду в рішенні на поновлення Банку строків позовної давності не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду в цій частині.

Доводи і розрахунки представника відповідачки в частині нарахувань пені за кредитом і відсотками не заслуговують на увагу, оскільки Банк не заявляв в суді позовних вимог про стягнення з відповідачки пені.

Апеляційна скарга представника відповідачки не містить доводи стосовно рішення суду про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Доводи представника Банка у відзиві на скаргу щодо доведеності позовних вимог Банка і відсутності підстав для скасування рішення суду, прийняті до уваги і є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Відповідачка порушила зобов`язання, а тому порушене право Банка захищено судом шляхом задоволення позову. Зустрічні позовні вимоги заявлені з пропуском строку позовної давності, що стало підставою для відмови у позові.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ст. ст. 375 ч.1, 376 ч.ч.1,4 ЦПК України).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову Банка і про відмову у зустрічному позові, разом з тим, резолютивна частина рішення суду в частині стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає зміні, оскільки не зазначає складових заборгованості по кредиту і по процентам.

Щодо сповіщення осіб, які беруть участь у справі на 20.05.2021 року.

Представник відповідачки ОСОБА_1 , адвокат Попроцький Д.М. належним чином сповіщений про розгляд справи 20.04.2021 року (а.с. 244 т.2).

06.05.2021 року представник відповідачки ОСОБА_1 подав клопотання на участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.247-249 т.2).

Ухвалою суду від 12.05.2021 року, розгляд справи 20.05.2021 року призначений в режимі відеоконференції (а.с.250 т.2).

20.05.2021 року, під час розгляду справи в режимі відеоконференції представник відповідачки ОСОБА_1 , адвокат Попроцький Д.М. не вийшов не відеозв`язок.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.ч.1,2 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову Банка, тому відповідачка не має права на відшкодування судових витрат у вигляді судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.ч.1,2, 375 ч.1, 376 ч.ч.1,2, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2018 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором змінити, виклавши резолютивну частину рішення в цій частині у новій редакції:

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН № НОМЕР_2 ) на користь акціонерного товариства Комерційний Банк «Правекс-Банк» () заборгованість за кредитним договором 3276-013/07Р від 05.10.2007 року станом на 03.07.2015 року у розмірі 97 850,95 доларів США, з яких: 58 628 доларів США заборгованість за кредитом і 39 222,95 доларів заборгованість за процентами.

В іншій частині рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови суду.

Повний текст постанови суду складено 07.06.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Г.Я. Колесніков

Є.С. Сєвєрова