ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 лютого 2021 року

м. Харків

справа № 640/15832/18

провадження № 22-ц/ 818/417/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Маміної О.В.,Пилипчук Н.П.,

сторони справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 7липня 2020 року, ухвалене у складі судді Лях М.Ю.,

УСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № б/н від 18.09.2007 в розмірі 26 540,30грн та судових витрат.

Позов мотивований тим, що 1 вересня 2014 року між Банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № б/н (надалі Договір), за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 21600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. Банк в повному обсязі виконав свої зобов`язання за Договором, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач взятих на себе за вищевказаним договором зобов`язань належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 05.08.2018 рік має заборгованість у розмірі 26540,30грн, яка складається з: 6437,74 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 14091,05 грн, заборгованість за пенею в розмірі 4271,50 грн, а також штраф за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором у розмірі 500,00 грн. фіксована частина та 1240,01 грн. - процентна складова.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 7липня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № б/н від 18.09.2007 року, а саме: за тілом кредиту у розмірі 6437,74 грн, за відсотками за період з 18.09.2007 по 31.12.2012 у розмірі 9 023,06 грн та судовий збір у розмірі 1026,44 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взятих на себе за договором кредиту зобов`язань щодо повернення отриманих у кредит коштів належним чином не виконав, правовими наслідками чого є стягнення з нього заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6437,74 грн. Щодо розміру відсотків суд зазначив, що згідно наданого позивачки розрахунку саме за вказаний період відбувалось нарахування відсотків у розмірі визначеному сторонами, що становить 22,8 %, оскільки вже починаючи з 01.01.2013 року відбувається нарахування відсотків виходячи із розміру 30,0%, який не був обумовлений умовами укладеного між сторонами договору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати, ухвалити новерішення, яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі. В якості доводів апеляційної скарги посилається на те, що договір від 03.10.2007 року виконаний в повному обсязі, оскільки згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 30.10.2015 кредитний борг відсутній повністю, розрахунок заборгованості не може підтверджувати існування боргу оскільки він не є первинним обліковим бухгалтерським документом. Крім того, вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, проте суд першої інстанції на це уваги не звернув. Також зазначає, що Банківська ліцензія № 22 від 05.10.2011 року не дає позивачу займатися наданням кредитів фізичним особам. Крім того, не погоджується з сумами зазначеними в розрахунку, оскільки наявність боргу нічим не підтверджується і його правильність неможливо перевірити. Крім того, банк в односторонньому порядку підвищив базову відсоткову ставку, з нею це не узгоджувалось.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

22 вересня 2020 року Полфьорова Я.В., яка діє в інтересах АТ КБ «ПриватБанк», надала письмові пояснення та зазначила, що 18.09.2007 року відповідач звернулась до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим нею була підписана заява № б/н від 18.09.2007 року. Крім того, відповідачем була підписана довідка про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». У якій зазначені базова відсоткова ставка - 1,9% ні місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, на ступного за звітним.Підписана відповідачем довідка є невід`ємною частиною укладеного між сторонами договору, із зазначенням всіх істотних умов договору, а отже сторони погодили всі істотні умови договору. Так, на підставі підписаних заяви та довідки, ОСОБА_1 було відкрито картковий рахунок та видана кредитна карта, яка в подальшому неодноразово пере випускалася. Згідно кредитного договору № б/н від 18.09.2007 відповідач отримала картки НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 остання термін дії до 03.2021 року. Зазначені картки видавалися виключно в межах дії кредитного договору № б/н від 18.09.2007 року. З відповідача підлягає стягненню заборгованість по відсотках, яка утворилася у період строку кредитування, який кореспондується зі строком дії картки. Так, за період користування кредитними коштами, ОСОБА_1 неодноразово виходила на прострочку, потім погашала заборгованість, тому сальдо за простроченими вимогами виходило в нуль. Кредитна лінія є поновлювальною кредитною лінією, відповідач використовувала грошові кошти банку в межах пільгового періоду, тому банк не нараховував відсотків. Фактично, користуючись кредитними коштами в межах пільгового періоду, відповідач сплачувала банку суми коштів виключно на погашення використаного тіла кредиту. Починаючи з 01.01.2018 відповідач вийшла на прострочку, тобто припинила належним чином виконувати умови договору. Тому заборгованість за відсотками слід стягнути за період з 01.01.2018 року по 05.08.2018 року. Оскільки відповідачем підписана Довідка про умови кредитування, де вказана початкова базова відсоткова ставка в розмірі 1,9% на місяць - тобто 22,8% на рік, то заборгованість за процентами слід рахувати саме за відсотковою ставкою 22,8%. Так, 01.01.2018 по 05.08.2018 року відсотки: на непогашене тіло кредиту в сумі 6437,74 грн, відсоткова ставка 22,8% на рік (1,9% на місяць).Кількість днів, за які необхідно стягнути заборгованість за відсотками, з урахуванням відсоткової ставки - 22,8% на рік/1,9% на місяць/0,063% в день - 217 днів з розрахунку 360 банківських днів на рік. Отже, сума відсотків які підлягають до стягнення: 6437,74х0,063%/100х217=880,10 грн.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, письмових пояснень до неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до п.п. 3,4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Судовим розглядом установлено, що 18 вересня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір № б/н, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, згідно умов якого відповідачу видається кредитна карта - НОМЕР_1 , дата видачі - 03.10.2007 року, встановлено кредитний ліміт за платіжною карткою - фінансовий, тип картки - НОМЕР_7 , валюта кредитування - гривня, базова процентна ставка - 22,8%, розмір комісії за кредитне обслуговування - 1% від суми заборгованості, строк дії кредитного ліміту - відповідає строку дії картки, а також визначений порядок погашення заборгованості.

На підтвердження виникнення між сторонами у справі кредитних правовідносин, Банк, окрім заяви позичальника, надав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», підписану ОСОБА_1, й Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 15, 17-31).

Згідно з наданим Банком розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 05.08.2018 становить 26540,30грн, яка складається з: 6437,74 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 14091,05 грн, заборгованість за пенею в розмірі 4271,50 грн, а також штраф за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором у розмірі 500,00 грн. фіксована частина та 1240,01 грн. - процентна складова (а.с. 5-13).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У Анкеті-заяві від 03.10.2007 містяться анкетні дані відповідача, волевиявлення останньої на отримання кредитної картки № 545708297, а також розмір базової процентної ставки, що становить 22,8 % (з розрахунку 360 днів на рік).

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка містить підпис відповідачки, зазначена базова процентна ставка за кредитом у розмірі 1,9 % на місяць на суму залишку заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році.

Оскільки в указаних вище документах, підписаних ОСОБА_1 , визначений розмір процентної ставки за користування кредитом, строк дії кредитного ліміту, порядок погашення заборгованості, судова колегія вважає, що сторони погодили умови договору кредиту.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту. Проте, повністю погодитись не може з рішенням суду в частині стягнення відсотків.

Так, відсоткова ставка згідно анкети-заяви становить 22,8% на рік, довідки про умови кредитування з користування кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» - 1,9% на місяць.

Отже, під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 22,8% на рік (1,9% на місяць), яка, як вбачається із наданого Банком розрахунку була змінена Банком в односторонньому порядку.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України 11 жовтня 2017 року по справі №6-1374цс17 у разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Проте доказів повідомлення боржника про підвищення розміру процентної ставки позивачем не надано.

Посилання Банку на те, що зміна (підвищення) процентної ставки узгоджується з Умовами та правилами надання банківських послуг, які є складовою кредитного договору, колегія суддів не приймаються.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 вересня 2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (31серпня 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про зміну відсоткової ставки за користування кредитними коштами, надані банком Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відповідно до частини другої ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Матеріали справи свідчать, що остання пере випущена карта строком дії до березня 2021 року, тобто 31 березня 2021 року.

За період користування кредитними коштами ОСОБА_1 неодноразово виходила на прострочку, але потім погашала заборгованість. Починаючи з 01.01.21018 року відповідач припинила належним чином виконувати умови договору.

Таким чином, згідно з наданим Банком у письмових поясненнях до апеляційної скарги розрахунком,заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитними коштами має бути розрахована за період з 01.01.2018 по 05.08.2018 (дата обрахування банком заборгованості перед зверненням до суду) в межах строку кредитування та лише за первісною відсотковою ставкою визначеною у заяві та довідці про умови кредитування з користування кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», а саме 22,8% із розрахунку 360 днів у року, яка становить 880,10 грн.

За таких обставин, колегія суддів, вважає що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами є частково обґрунтованими, тому розмір визначених рішенням суду відсотків за користування кредитними коштами за договором № б/н від 18.09.2007 за період з 01.01.2018 по 05.08.2018 підлягає зменшенню до 880,10 грн.

В апеляційній скарзі відповідач також просить відмовити у стягненні з неї тіла кредиту та нарахованих відсотків за період з 18.09.2007 року по 31.12.2012 року.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно частин 2-5 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Пропуск позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові та за змістом частини першої статті 261ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі лише за наявності порушеного права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно з`ясувати чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли таке право чи такий інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

При цьому конституційне право на участь у судовому розгляді, бути належним чином повідомленим про дату судового розгляду не може бути формальним, це є порушенням зазначених вимог законодавства, неналежний виклик сторони у справі є порушенням принципу рівності сторін.

Аналогічна правова позиція була висловлена в Постанові Верховного Суду від 25 квітня 20018 року у справі № 295/5011/15-ц.

Таким чином, за змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Разом з тим, створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

ВС вказав, що той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в Постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 317/3698/15-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 жовтня 2018 року по справі Київським районним судом м. Харкова було ухвалене заочне рішення (а.с. 53).

5 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулась з заявою про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.10.2018 року (а.с. 73-85). З якого вбачається, що відповідач не заявляла вимоги щодо застосування строку позовної давності.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 20 січня 2020 року заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.10.2018 року скасовано, справа призначена до розгляду в загальному порядку (а.с.133-135).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 просила розглядати справу за її відсутності. З заявами щодо застосування строку позовної давності до ухвалення рішення у справі відповідач не зверталась.

Стосовно застосування строку позовної давності відповідач зазначила в апеляційній скарзі.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції. Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині застосування строку позовної давності до позовних вимог Банку про стягнення з неї тіла кредиту та нарахованих відсотків за період з 18.09.2007 року по 31.12.2012 року.

З огляду на вищевикладене апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення відсотків за період з 18.09.2007 по 31.12.2012 року - скасуванню, з ухваленням у цій частині нової постанови про стягнення з ОСОБА_1 користь Банку заборгованості за процентами за період з 01.01.2018 року по 05.08.2018 року у розмірі 880,10 грн.

Відповідно до ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, отже зменшенню підлягає сума судового збору, що стягнута з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» з 1026,44 грн до 833,95 грн. З АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 належить стягнути 1250,93 грн судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат.ю сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, з урахування ч. 10 ст. 141 ЦПК України, з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 416,98 грн (1250,03-833,95).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 7 липня 2020 року в частині задоволених позивних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, стягненні судового збору скасувати, ухвалити в цій частині нову постанову.

Стягнути з ОСОБА_1 користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18.09.2007 року за відсотками за період з 01.08.2018 по 05.08.2018 у розмірі 880 (вісімсот вісімдесят) гривень 10 (десять) копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 416 (чотириста шістнадцять) гривень 98 (дев`яносто вісім) копійок судового збору.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 1 лютого 2021 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук