ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1949/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" вересня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т. О. з секретарем судового засідання Кирик К. С. розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 р. ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивачка) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі також - ОСОБА_3 , відповідач) про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя на 1/4 частину будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду.

Ухвалою судді Коренюк А. М. від 25.03.2016 позовну заяву було залишено без руху (т. 1 а. с. 17).

Ухвалою від 27.04.2016 позовну заяву було визнано неподаною та повернуто позивачці (т. 1 а. с. 24, 25), проте ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.07.2017 вищевказану ухвалу скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд (т. 1 а. с. 57, 58).

Ухвалою судді від 28.07.2016 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в судове засідання на 08.11.2016 (т. 1 а. с. 63).

08.11.2016 суд відклав розгляд справи на 12.01.2017 (т. 1 а.с. 74).

22.12.2016 від позивачки надійшла заява про відвід судді (т. 1 а.с. 77-78).

Ухвалою суду від 12.01.2017 відмовлено у задоволенні заяви позивачки про відвід судді, суддею Коренюк А. М. заявлено самовідвід та матеріали справи передано для повторного розподілу між суддями (т. 1 а.с. 81).

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.01.2017 справу передано до провадження судді Колесника О. М. та призначено до розгляду в судове засідання на 16.06.2017 (т. 1 а.с. 83, 87).

16.06.2017 за клопотанням відповідача розгляд справи відкладено до 09.11.2017 (т. 1 а.с. 94).

06.09.2017 від відповідача ОСОБА_3 надійшли заперечення на позовну заяву, які він обґрунтовував спливом строків позовної давності (т. 1 а.с. 99-100).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09.11.2017 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя з підстав спливу строків позовної давності (т. 1 а.с. 116-118).

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 08.02.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09.11.2017 залишене без змін (т. 1 а.с. 146-148).

Постановою Верховного Суду від 12.09.2018 указані вище судові рішення скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1 а.с. 117-184).

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд зазначив, що усправах про поділ спільного майна подружжя строк позовної давності обчислюється з дня, коли котрийсь з розведеного подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права на майно, водночас суди не надали належної правової оцінки доводам позивачки про те, що до жовтня 2015 року спору щодо поділу майна подружжя з ОСОБА_3 не виникало, а з жовтня 2015 року він замінив замки на вхідних дверях належної їм частини будинку.

09.10.2018 справу повернуто до Дарницького районного суду м. Києва та згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2018 передано для розгляду судді Цимбал І. К. (т. 1 а.с. 185, 186).

Ухвалою судді від 26.10.2018 справу прийнято до провадження судді Цимбал І. К. та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 06 грудня 2018 року (т. 1 а. с. 187-188).

06.12.2018 від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (т. 1 а. с. 190-191), яке суд задовольнив та відклав підготовче засідання на 11.01.2019 (т. 1 а.с. 192. 193).

11.12.2018 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (т. 1 а. с. 195-199).

11.01.2019 від відповідача надійшли клопотання про виклик свідків, про витребування доказів та заява про застосування строків позовної давності (т. 1, а. с. 219, 220-221, 222-223).

У зв`язку з хворобою судді підготовче засідання 11.01.2019 не відбулося та було перенесене на 28.01.2019 (т. 1 а.с. 227, 228).

14.01.2019 від позивачки надійшла заява/пояснення по справі, у якій вона просила розглядати справу за її відсутності (т. 1 а. с. 230-231).

Ухвалою суду від 28.01.2019 задоволене клопотання відповідача про витребування доказів, а підготовче засідання відкладене на 26.04.2019 (т. 1 а. с. 244, 244-а).

Підготовче засідання 26.04.2019 не відбулося та було перенесене на 18.06.2019 (т. 1 а.с. 247, 248).

У зв`язку з відпусткою (по вагітності та пологах) судді Цимбал І. К. згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.06.2019 справу передано до провадження судді Трусової Т. О. (т. 2 а.с. 1).

Ухвалою від 21.06.2019 справу прийнято до провадження судді Трусової Т. О та призначено в підготовче засідання на 09.09.2019 (т. 2 а. с. 2).

У підготовчому засіданні 09.09.2019 суд задовольнив клопотання відповідача про виклик свідків, уповноважив відповідача повторно направити для виконання ухвалу про витребування доказів, закрив підготовче засідання та призначив справу до розгляду по суті на 20.11.2019 (т. 2 а. с. 7-8).

19.09.2019 від позивачки надійшла заява про розгляд справи за її відсутності (т. 2 а.с. 12).

20.11.2019 у зв`язку з неявкою відповідача суд відклав розгляд справи на 08.04.2020 (т. 2 а.с. 15).

02.04.2020 від матері відповідача ОСОБА_2 (далі також - ОСОБА_2 ) надійшла заява, у якій вона повідомила про смерть сина, надала докази на підтвердження цієї обставини та клопотала про закриття провадження у справі (т. 2 а. с. 19-58).

Ухвалою від 08.04.2020 суд зупинив провадження у справі до вступу правонаступника померлого відповідача (т. 2 а. с. 61- 62).

28.05.2020 від ОСОБА_2 надійшла апеляційна скарга на ухвалу про зупинення провадження у справі (т. 2 а.с. 64-69).

16.09.2020 Київський апеляційний суд постановив ухвалу про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 08.04.2020 (а. с. 98- 99).

Ухвалою від 05.01.2021 суд поновив провадження у справі та призначив справу до розгляду по суті в судове засідання на 15.06. 2021 (т. 2, а. с. 102).

15.06.2021 від ОСОБА_4 як представника позивачки надійшла заява/клопотання, у якій ставилось питання про залучення до участі у справі правонаступника померлого відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_5 (а.с. 108-111).

На обґрунтування заяви ОСОБА_4 вказала, що мати відповідача отримала свідоцтво про право на спадщину на спірне нерухоме майно та відчужила його на користь ОСОБА_5 на підставі договору довічного утримання.

15.06.2021 суд постановив ухвалу, якою повернув заяву ОСОБА_4 без розгляду, залучив до участі у справі правонаступника померлого відповідача ОСОБА_2 та відклав розгляд справи на 03.09.2021 (т. 2 а. с. 113-115).

В судове засідання 03.09.2021 сторони не з`явилися, однак ураховуючи наявність в матеріалах справи заяви позивачки про розгляд справи за її відсутності, направлення відповідачці ОСОБА_2 повідомлення про розгляд справи у встановленому процесуальним законом порядку та з огляду на принцип розумності строків розгляду справи судом і достатність наявних матеріалів для прийняття обґрунтованого рішення, суд вирішив розглянути справу без участі сторін.

Стислий виклад позицій учасників справи.

Позов мотивований тим, що в період зареєстрованого шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30.03.2000 за згодою позивачки і за спільні кошти подружжя було придбано 1/2 частину будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (далі також - спірне майно, спірна частина будинку), право власності на яку оформлене на відповідача. Оскільки спірне майно було набуте за час шлюбу, воно є об`єктом права спільної сумісної власності, при цьому частки кожного з подружжя у праві власності на це майно є рівними. До жовтня 2015 року спору щодо поділу спільного майна між сторонами не виникало, а у жовтні 2015 року відповідач замінив замки вхідних дверей у будинку і позбавив позивачку доступу до житла, її письмові звернення він ігнорує, а у телефонній розмові повідомив про невизнання її права на майно.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 заперечував проти задоволення позову посилаючись на сплив строків позовної давності та необґрунтованість вимог. Вказував, що за кілька місяців до розірвання шлюбу позивачка добровільно виїхала з будинку зі своїми речами і з того часу впродовж 14 років у будинку не з`являлась, спірним майном не цікавилась і жодних претензій з приводу його поділу не пред`являла, при цьому замки до вхідних дверей ним не замінювались. За цей час він встиг ще раз одружитися, зареєструвати у будинку нову дружину та розлучитися. При купівлі спірного майна позивачка присутня не була і спільні кошти подружжя у його придбання не вкладались, оскільки майно було придбане за кошти від продажу квартири, яка належала йому, його матері та брату по матері. Інша половина будинку належала його покійному батькові та перейшла у спадок до матері, а тому купівля спірної частини будинку не була випадковою.

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права і мотиви їх застосування.

28.12.1991 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим відділом ЗАГС Фастівського міськвиконкому Київської області, актовий запис про шлюб № 544 (т. 1 а. с. 4).

18.10.2001 шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис про розірвання шлюбу № 727 (т. 1 а.с. 5).

В період шлюбу на підставі договору-купівлі-продажу від 30.03.2000 ОСОБА_3 придбав 1/2 частину жилого будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 15 339 грн. (т. 1 а. с. 202).

11.07.2000 право власності ОСОБА_3 на спірне майно зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 28740, а 27.04.2011 відомості про його право власності внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 10-12).

У лютому 2016 р. позивачка звернулась до ОСОБА_3 з письмовою заявою, у якій повідомила про намір проживати у спірній частині будинку, просила надати можливість зробити комплект ключів та звільнити від речей одну кімнату (т. 1 а.с. 14, 15), проте вказане звернення відповідач проігнорував.

Що стосується звернення позивачки до відповідача аналогічного змісту, датованого 28.10.2015, то доказів направлення чи вручення його відповідачу суду не надано.

Виходячи із загального правила дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України) та положень статті 5 Цивільного кодексу України, яка визначає дію актів цивільного законодавства у часі, права і обов`язки щодо нерухомого майна виникають у момент його набуття, а тому правовий режим спірного майна повинен регулюватися актами законодавства, які були чинними на час придбання спірного майна.

Відповідно до положень статті 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

За приписами статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 23 цього Кодексу визначено, що майном, нажитим за час шлюбу подружжя розпоряджається за спільною згодою; при укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Згідно з нормою статті 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Презумпція спільності майна подружжя та рівність часток дружини та чоловіка у праві власності на таке майно передбачена і нормами чинних на цей час Цивільного та Сімейного кодексів України (частина 3 статті 368 ЦК, статті 60, 63, 65, 70 СК України).

Результат аналізу наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що майно, набуте у шлюбі, належить чоловіку та дружині на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано наданими доказами.

На обґрунтування заперечень проти вимог позову ОСОБА_3 посилався на договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , набутої ним, його матір`ю та братом у власність в порядку приватизації, продаж якої здійснено 19.11.1999 за 10 000 грн. (т. 1 а.с. 201), проте будь-яких фактичних даних, які б свідчили про те, що одержані від продажу цієї квартири кошти були витрачені на придбання спірного майна, вказаний договір не містить, відсутні такі дані і у договорі купівлі-продажу спірного майна.

Суд також ураховує, що квартира належала трьом особам, а відтак на долю кожного з співвласників-продавців припадало коштів в сумі 3 333,33 грн., тоді як спірна частина будинку була придбана за 15 339 грн., жодних доказів на підтвердження фінансової участі матері та брата у придбанні спірного майна стороною відповідача не надано, а між продажем квартири та придбанням спірної частини будинку пройшло майже три з половиною місяці.

Отже з огляду на встановлений судом факт набуття спірного майна у період зареєстрованого шлюбу та відсутність доказів, які б спростовували поширення на нього правового режиму спільного сумісного майна, це майно є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і підлягає поділу.

Водночас відповідачем заявлено вимогу про застосування позовної давності, сплив якої відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у позові.

Даючи оцінку доводам відповідача про сплив позовної давності та аргументам позивачки про те, що лише у 2015 році відповідач став заперечувати її право на набуте у період шлюбу майно, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень частини 3 статті 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Нормою статті 11 цього Кодексу визначено, що у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічним чином регулює питання визначення початку перебігу позовної давності норма статті 76 Цивільного кодексу Української РСР (1963 р.) та чинні на цей час Сімейний кодекс України та Цивільний кодекс України (стаття 72 СК, статті 256, 261 ЦК).

Отже формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї можливість знати про посягання на права.

Порівняльний аналіз термінів «дізнався (довідався)» та «повинен був дізнатися (міг дізнатися, міг довідатися»), що містяться в статті 11 Кодексу про шлюб та сім`ю України, статті 76 Цивільного кодексу Української РСР, статті 72 Сімейного кодексу України та статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому за змістом зазначених норм законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.

Під можливістю довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц; від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц; від 07.11.2018 у справі № 575/476/16-ц; від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 73); від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61); № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61); від 07.08.2019 у справі № 2004/1979/12 (пункт 71); від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 (пункт 134); від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц (пункт 51).

Предметом цього позову є вимога про визнання права власності в порядку поділу майна розведеного подружжя, заявлена більше ніж через чотирнадцять з половиною років після припинення шлюбу, а відтак у даному випадку саме на позивачку покладається тягар доказування відсутності у неї можливості дізнатися про оспорення її права.

Згідно з нормою статті 317 Цивільного кодексу України, яка визначає зміст права власності, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За приписами статей 319, 322 цього Кодексу власність зобов`язує, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить.

Позивачкою не спростовані твердження відповідача про те, що у 2001 р. вона добровільно виїхала зі спірної частини будинку, забравши усі свої речі, і з того часу впродовж 14 років за місцем своєї реєстрації не з`являлась, вселитись не намагалась, майном не цікавилась і жодних претензій з приводу його поділу не пред`являла.

Вказані обставини підтверджується також актом від 24.03.2004 та заявою сусідів (т. 1 а.с. 102, 107).

Жодних доказів, які б підтверджували, що після розірвання шлюбу позивачкою здійснювалися правомочності та виконувались обов`язки власника щодо спірного майна, суду не надано.

Також суду не надано доказів наявності між колишнім подружжям угоди щодо умов володіння, користування і розпорядження спірним майном та його утримання.

За обставинами справи установлено, що після розірвання шлюбу з позивачкою ОСОБА_3 одружився вдруге, зареєстрував у спірній частині будинку нову дружину, з якою розлучився у 2010 р. (т. 1 а.с. 105-16, 209, 210), та в подальшому разом з матір`ю ОСОБА_2 , якій належить інша Ѕ частина будинку, набув у власність Ѕ частину земельної ділянки, передану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (т. 1 а.с. 10-11).

У 2016 р. позивачка повідомила відповідача про намір вселитися у спірне майно, проте вказана обставина не доводить, що до цього моменту відповідач не заперечував право позивачки на набуте у період шлюбу майно.

Право на користування житлом особа може набувати не лише в силу належності їй житла на праві власності, а на інших підставах, зокрема, на умовах сервітуту (стаття 405 Цивільного кодексу України), реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України (стаття 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»), а тому реєстрація місця проживання позивачки за адресою спірного майна сама по собі не може впливати на визначення початкового моменту перебігу позовної давності у спорі про захист права власності.

Отже з огляду на сукупність установлених при розгляді цієї справи обставин та той факт, що титульним власником Ѕ частини будинку був відповідач, позивачка повинна була дізнатися про порушення свого права власності на спірне майно в момент припинення їх шлюбу, що і є початковим моментом перебігу позовної давності у цьому спорі.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про захист її права власності через більш ніж чотирнадцять з половиною років після виникнення права на позов, а тому суд, визнаючи її суб`єктивне право на Ѕ частину спірного майна (1/4 частину будинку), відмовляє у задоволенні позову з підстав спливу строку позовної давності.

Розподіл судових витрат між сторонами.

За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - на позивача.

Отже з огляду на результат розгляду справи сплачений позивачкою судовий збір покладається на позивачку.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: