ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1360/21 Справа № 182/5743/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Ручнева О.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпроптеровської області від 24 січня 2017 року, яке ухвалено суддею Рунчевою О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості про дату складання повного тексту судового рішення відсутні,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину квартири за набувальною давністю.

Позовна заява мотивована тим, що з 12 липня 2008 року позивач ОСОБА_1 є власником 2/4 частини квартири АДРЕСА_1 . Відповідачам ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які є її онуками належить по 1/4 частині кожному цієї квартири. Відповідач ОСОБА_2 з 1994 року у квартирі не проживає, від знайомих вона дізналась , що він виїхав до Росії туди ж виїхала і його мати, дочка позивача, з 1994 року вони з нею не спілкуються, родинних відносин не підтримують. Відповідач ОСОБА_3 понад 20 років проживає в Республіці Казахстан, з квартири він виписався у зв`язку з переїздом у Казахстан. Відповідачі кожен окремо, своєю 1/4 частиною права власності на вказану квартиру не розпорядився. Позивач ОСОБА_1 постійно проживає у вищевказаній квартирі, сплачує всі комунальні платежі, підтримує квартиру в належному стані, робить косметичні ремонти, вона є людиною похилого віку, пенсіонерка, несе додаткові витрати на утримання часток в праві власності відповідачів. Для оформлення субсидій, інших пільг їй необхідно дані про відповідачів, їх доходи, які вона не може отримати від них і щоразу їй необхідно складати акти про їх не проживання у квартирі.

Оскільки позивач добросовісно та безперервно (понад 20 років) відкрито володіє цим майном: постійно проживає у вказаній квартирі, несе всі витрати на утримання житла, сплачує за комунальні послуги , просила суд, визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , і ОСОБА_3 по ј частині кожному.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 1/4 частину АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 ..

Визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 1/4 частину АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Судом не взято до уваги, що на момент звернення з позовними вимога не сплив 10 річний строк володіння позивачем спірної квартири, оскільки відповідач ОСОБА_2 до 2008 року постійно проживав у м. Нікополі і квартира перебувала у його володінні, мати відповідача ніколи з м. Нікополь не виїзджала.

Судом розглянуто справу за відсутності відповідача, його не було повідомлено про день та час слухання справи, оскільки позивач приховала його місце проживання та номер мобільного телефону. Після набуття права власності позивач ОСОБА_1 06.03.2017 року, уклала спадковий договір зі своєю донькою ОСОБА_5 (мати відповідача ОСОБА_3 )

Після смерті ОСОБА_1 на підставі спадкового договору від 06.03.2020 року, ОСОБА_5 , набула право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , в порядку ст. 1302 ЦК України. Крім того, інша 1/2 частина цієї ж квартири також перейшла у власність ОСОБА_5 на підставі спадкового договору від 28.03.2013 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Максименко О.В. Таким чином, ОСОБА_5 , після смерті своєї матері ОСОБА_1 , набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла на території Російської Федерації, спадкоємцем і одночасно правонаступником ОСОБА_5 є її рідний син і відповідач по справі - ОСОБА_3 .

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло виданого відповідно до розпорядження від 13.07.1994 року та зареєстрованого Нікопольським МБТІ від 20.07.1994р. зазначено., що квартира на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_6 та членам його сім`ї ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 порівно.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину виданого Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою від 28.12.1996 року, після смерті ОСОБА_6 1/4 частина спірної квартири перейшла ОСОБА_1 (а.с.5)

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку станом на 23.09.2016 року у спірній квартирі були зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (а.с.8)

Відповідно до інформаційної довідки КП «Нікопольске МБТІ» від 11.10.2016 року, право власності на квартиру АДРЕСА_2 станом на 31.12.2012 року зареєстровано за ОСОБА_1 , - 2/4 частини на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.07.1994 року виданого комітетом комунальної власності м. Нікополь, свідоцтва про право на спадщину від 28.12.1996 року посвідченого Другою Нікопольської державною нотаріальною конторою, ОСОБА_2 ј частина на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.07.1994 року виданого комітетом комунальної власності м. Нікополь, ОСОБА_3 ј частина на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.07.1994 року виданого комітетом комунальної власності м. Нікополь (а.с. 13)

Спір виник з приводу визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 , яка належала відповідачам ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі фактично з 1994 року у спірній квартирі не проживають, позивач правомірно та добросовісно володіла спірною часткою квартири, що дає підстави для визнання за позивачем права власності на Ѕ частини квартири за набувальною давністю.

Колегія суддів вважає зазначений висновок суду не вірним, таким, що не відповідає нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, і узгоджується із дослідженими судом доказами.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно зі статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та на відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном, як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.

Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Судом першої інстанції інстанцій встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належала у рівних частках на праві приватної спільної сумісної власності право власності ОСОБА_6 та членам його сім`ї ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 порівно.

Після смерті ОСОБА_6 право власності квартири АДРЕСА_2 на Ѕ в порядку спадкування зареєстровано на ОСОБА_1 .

Станом на 31.12.2012 року право власності квартири АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_1 -2/4 частини, за ОСОБА_2 ј частина, ОСОБА_3 ј частина (а.с. 13)

Позивач ОСОБА_1 , як володілець майна, повинна була бути впевнена у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Позивач зазначає, що з 1994 року добросовісно та відкрито володіє належними ОСОБА_2 та ОСОБА_3 частинами у вищевказаній квартирі, оскільки вони з 1994 року у спірній квартирі не проживають і належною їм часткою кожен із них не розпорядився.

Зазначене свідчить, що позивач була обізнана та знала про наявність права відповідачів претендувати на спірну частину квартири кожного, а отже вона знала, що володіла чужою річчю, тому її володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння.

Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.

Вирішуючи спір, суд першої інстанцій, дійшов помилкового висновку про те, що позивачем доведено усі обставини, передбачені статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, та наявності правових підстав для задоволення позову.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач не є добросовісним набувачем спірного житлового приміщення, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 на момент розгляду справи у суді апеляційної інстанції померла, правонаступником її прав та обов`язків стала донька - ОСОБА_5 , яка відповідно до інформації викладеної в апеляційній скарзі ІНФОРМАЦІЯ_1 померла на території Російської Федерації.

Відповідно до ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Оскільки у суду апеляційної інстанції доказів того, що ОСОБА_5 померла немає, а також немає заяви від спадкоємців, суд не має можливості здійснити процесуальне правонаступництво.

Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку із вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.

Відповідно до ч.1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин, апеляційний суд, приходить до висновку про закриття провадження у справі на підставі ст. 377 ЦПК України.

Керуючись ст. 362, ч.1 ст. 377 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпроптеровської області від 24 січня 2017 року скасувати.

Провадження у справі ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири за набувальною давністю - закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 січня 2021 року.

Головуючий:

Судді: