Єдиний унікальний номер судової справи: 481/820/20
Провадження № 22-ц/812/76/21 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Цуркан І.І.,

за участю: представника позивача - Довгополого О.Б., відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 , подану в його інтересах адвокатом Довгополим Олександром Борисовичем

на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Уманської О.В. в приміщенні того ж суду о 16 годині 20 хвилин по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

В червні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнанняосіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . До моменту виникнення у нього права власності у зазначеному будинку були зареєстровані відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , а відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований у будинку вже з його згоди, як чоловік матері. На момент звернення до суду з даним позовом відповідачі не проживають в зазначеному житловому будинку більше одного року. В усному порядку він звертався до відповідачів з вимогою знятися з реєстрації у його будинку, але останні на його прохання не реагують, добровільно знятися з реєстрації не бажають.

Посилаючись на те, що відповідачі у добровільному порядку з реєстрації знятись не бажають, внаслідок чого безпідставно зберігають за собою право на користування будинком та порушують його право на вільне користування та розпорядження належним йому на праві власності житловим будинком, просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 . В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідачка ОСОБА_4 вибула в інше місце проживання з власної волі та була відсутня більше встановлених законом строків без поважної причини, тому вона втратила право користування житловою площею в будинку, що належить позивачу. Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживають за зареєстрованим місцем проживання вимушено, через конфлікт із позивачем, оскільки останній створив умови, за яких подальше проживання у житловому будинку по АДРЕСА_1 для них стало неможливим. Також ОСОБА_3 не надав суду жодного доказу на підтвердження того, яким чином, будучи зареєстрованими у вказаному будинку, відповідачі ускладнюють йому вільно користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності майном. Так само як і не надав доказів того, що він має намір, чи можливо вчиняв якісь дії з продажу даного будинку. Відповідачі з поважних причин, які виникли з ініціативи позивача, не проживають у спірному житловому будинку та не мають можливості користуватися ним, однак при вселенні до будинку, як члени сім`ї власника, вони набули право користування ним і таке право за ними зберігається.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Довгополий О.Б. посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, судом не була врахована та обставина, що позивач має на своєму утриманні доньку - інваліда дитинства ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На її лікування та забезпечення нормальної життєдіяльності потрібні значні та систематичні фінансові витрати, у зв`язку з чим у позивача більше двох років назад виникла нагальна потреба в отриманні коштів від реалізації житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки в інший спосіб позивач не може вирішити свої фінансові потреби. Крім того, судом не враховано, що відповідачі проживають у будинку АДРЕСА_2 , який належить відповідачці ОСОБА_4 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

За приписами частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно зі ст. 12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 3 ст. 12 і ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку з прилеглими до нього господарськими, побутовими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 08 січня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Новобузького районного нотаріального округу Миколаївської області, зареєстрованого Новобузькою філією Миколаївського міжміського бюро технічного інвентаризації, за реєстровим номером 19778508, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17318332 від 10.01.2008 року (а.с.3 - 4).

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області №481/115/19 від 16 квітня 2019 року в зв`язку зі смертю ОСОБА_6 право власності останнього на земельні ділянки для обслуговування житлового будинку розташованого по АДРЕСА_1 було припинено та визнано за ОСОБА_3 ( а.с.7-8)

З фотокопії будинкової книги та пояснень сторін слідує, що у будинку по АДРЕСА_1 , зареєстровано місце проживання відповідачів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є сестрою позивача, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є матір`ю позивача та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який доводиться позивачу - вітчимом (а.с. 9-10).

Згідно акту обстеження місця проживання, складеного комісією Новобузької міської ради у присутності свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та затвердженого Новобузьким міським головою 12 березня 2020 року, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровані в будинку по АДРЕСА_1 , але зі слів сусідів встановлено, що ОСОБА_4 в ньому не проживає з 2015 року, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з березня 2019 року (а.с.11).

Відповідно до заяви відповідачки ОСОБА_4 , яка надіслана електронною поштою та міститься в матеріалах справи вона виїхала в 2015 році до Ізраїлю працевлаштувалася та проживає в АДРЕСА_3 та не має на меті повертатися в Україну для подальшого проживання за місцем її реєстрації (а.с.67 - 68).

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 пояснили, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживають більше року за місцем їх реєстрації по АДРЕСА_1 в зв`язку з тим, що позивач разом зі своєю дружиною створив їм умови за яких подальше проживання в спірному житловому будинку неможливе.

Наразі відповідачі змушені винаймати житло для тимчасового проживання та не матимуть можливості зареєструвати їх місце проживання у випадку зняття їх з реєстрації.

До того, ж сам позивач не заперечував того факту, що неодноразово в усній формі звертався до відповідачів про виселення з належного його житлового будинку та зняття з реєстрації.

На підтвердження того, що відповідачі проживаючи у будинку, підтримували його у належному стані та поліпшували свої умови для проживання, суду надані накладні (оригінали яких оглянуті судом у судовому засіданні) про придбання у червні - серпні місяці 2018 року будівельних матеріалів, які були використані при ремонті у будинку по АДРЕСА_1 . Даний факт позивачем не оспорювався (а.с.44-48).

Крім того, судом установлено, що спірне приміщення, право користування яким просить визнати втраченим позивач, є єдиним житлом відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Отже, встановлене свідчить про те, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 при вселенні до житлового будинку, як члени сім`ї власника набули право користування ним, а через конфлікти та непорозуміння із позивачем змушені залишити спірний житловий будинок та переїхати до орендованого житла.

Зазначені обставини свідчать про існування поважних причин не проживання відповідачів у будинку позивача.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме: від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову в частині визнання відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, не відповідатиме пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано те, що позивач на своєму утриманні має доньку - інваліда дитинства ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не впливають на висновки суду з огляду на відсутність доказів, які свідчили про те, що дитина є його донькою, оскільки в наданій ним довідці Гейківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 03 листопада 2020 року, ОСОБА_12 є його падчеркою, а крім того, зазначене не спростовує висновків суду щодо встановлених обставин справи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачі не винаймають житло, а проживають в будинку АДРЕСА_2 , який належить відповідачці ОСОБА_4 також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки правового значення не мають, а крім того, доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять.

До того ж, як пояснили відповідачі в суді апеляційної інстанції, власником вказаного будинку є ОСОБА_13 , якому сплачують кошти за оренду та комунальні послуги, іншого житла де б вони мали можливість зареєструвати своє місце проживання не мають.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до підстав позову та були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану в його інтересах адвокатом Довгополим Олександром Борисовичем залишити без задоволення.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 22 січня 2021 року.