Справа №461/4432/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2021 року Галицький районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Волоско І.Р.

секретар судового засідання Береза П.Р.

за участю: заявника ОСОБА_1

заінтересованої особи Маковецької І.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за заявою ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ), заінтересовані особи: ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_2 ) про видачу обмежувального припису, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просить видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , мешканок АДРЕСА_3 на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження: обмежити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спілкування з малолітнім ОСОБА_4 ; заборонити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наближатися до ОСОБА_4 ближче, ніж на 1 км до місця проживання (перебування), навчання, тобто до будинку АДРЕСА_4 ; заборонити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 особисто та через третіх осіб розшукувати ОСОБА_4 , вести з ним листування, телефонні переговори, або контактувати з ним в будь-який спосіб.

В обґрунтування поданої заяви вказує на те, що у 2016 році ОСОБА_2 виїхала до Республіки Польща і з того часу перестала приймати участь у вихованні свого сина ОСОБА_4 та виконувати свої материнські обов`язки, не підтримувала з ним контактів. В травні 2020 року ОСОБА_2 повернулась на територію України і з того часу часто влаштовувала безпричинні сварки, кидалася на нього з сином із газовим балончиком, намагалася силоміць, проти його волі, забрати сина з собою, чим негативно впливала на його психологічний та емоційний стан, в результаті чого ОСОБА_4 тривалий час боявся ОСОБА_2 та боявся з нею залишатися наодинці. На засіданні комісії з питань захисту дітей при Галицькій районній адміністрації Львівської міської ради було надано висновок про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 з його батьком - ОСОБА_1 . Заявник вказує, що всі візити ОСОБА_2 та її матері закінчуються скандалами із залученням правоохоронних органів, в ході яких ОСОБА_2 та її мати використовують ненормативну лексику, погрожують ОСОБА_1 та його рідним фізичною розправою і все це відбувається в присутності малолітнього ОСОБА_4 . Зазначає, що завдяки таким діям ОСОБА_2 та її матері дитина отримала травму психологічного характеру, вважає, що видача обмежувального припису є єдиним способом захистити права дитини, а тому просить заяву задоволити.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 підтримав вимоги, викладені в заяві, надав пояснення аналогічні до викладених у ній.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судовому засіданні вимоги заяви заперечила, вважає такі безпідставними та необгрунтованими.

Заінтересована особа ОСОБА_3 в судове засідання не прибула, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином.

Відповідно до ст.350-5 ЦПК України неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису.

Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи суд, приходить до висновку, що заява про видачу обмежувального припису підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Статтею 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч. 1. ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб:1) подружжя;2) колишнє подружжя;3) наречені;4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя);5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти;6) особи, які мають спільну дитину (дітей);7) батьки (мати, батько) і дитина (діти);8) дід (баба) та онук (онука);9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка);10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка);11) рідні брати і сестри;12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука);13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими;14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням;15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя.

Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Аналіз вищезазначених положень Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" дає підстави вважати, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених в КПК та КУпАП), а є тимчасовим заходом, виконуючим запобіжну та захисну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних та кримінальних провадженнях.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Наявність чи відсутність ризиків в поєднанні з доведеним фактом вчинення особою домашнього насильства є основною і фактично єдиною підставою для застосування чи не застосування обмежувального припису.

«Оцінка ризиків» та «наявність ризиків» - є основними обставинами, які повинні бути встановленні судом для ухвалення законного та обґрунтованого рішення в справах про видачу обмежувального припису.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що учасники справи - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом із батьком.

З наданих суду пояснень учасників справи вбачається, що між ними наявний конфлікт та вкрай напружені стосунки. У 2016 році ОСОБА_2 виїхала до Республіки Польща, а в травні 2020 року повернулась на територію України, після чого часто влаштовувала безпричинні сварки в присутності малолітнього ОСОБА_4 , намагалася силоміць, проти його волі, забрати сина з собою, чим негативно впливала на його психологічний та емоційний стан і в результаті чого ОСОБА_4 тривалий час боявся ОСОБА_2 та боявся з нею залишатися наодинці.

За рекомендаціями комісії з питань захисту прав дитини при Галицькій районній адміністрації Львівської міської ради від 18.02.2021 року №3 заявник з дитиною спілкуються з психологами та намагаються поступово налагодити зв`язок з ОСОБА_2

30.07.2020 року на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини Галицької районної адміністрації Львівської міської ради було прийняте рішення та рекомендовано Галицькій адміністрації звернутись з листом в Львівський міський центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді для організації зустрічей малолітнього ОСОБА_4 з матір`ю в присутності психолога, з метою встановлення контакту та налагодження стосунків з дитиною.

05.04.2021 року на засіданні комісії з питань захисту дітей при Галицькій районній адміністрації Львівської міської ради було надано висновок про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 з його батьком - ОСОБА_1 .

З наданих суду пояснень вбачається, що візити ОСОБА_2 25.04.2021 року, 02.05.2021 року та 09.05.2021 року закінчуються скандалами із залучення правоохоронних органів, в ході яких ОСОБА_2 використовує ненормативну лексику, погрожує фізичною розправою заявнику і його рідним, що відбувається в присутності малолітнього ОСОБА_4 .

З висновку психолога КНП ЛОР «Західноукраїнський спеціалізований дитячий медичний центр» Андрієвич Л.Г. від 20.05.2021 року, який міститься у матеріалах справи, вбачається, що під час обстеження хлопчик ОСОБА_4 скаржиться на вкрай агресивну поведінку з боку матері, оцінює її як ненормальну. На сьогоднішній день хлопчик скаржиться на те, що мати переслідує його і членів його сім`ї, вистежує, чатує на них, нападає фізично, намагається його забрати, не слухає його, не зважає на те, що він не хоче з нею йти. Хлопчик скаржиться на порушення сну і апетиту. Говорить, що йому сняться жахи про те, що мати його забирає. Хлопчик скаржиться на те, що він перебуває в постійному страху і напрузі. Хоче, щоб мати залишила його в спокої, забула про нього, а він про неї. Говорить, що не пам`ятає, щоб мати колись зробила щось хороше, що вона сприймає його як свою річ, не рахується з його думкою. Психолог робить висновок, що дитина є жертвою та свідком психологічного та фізичного насилля з боку матері. Спостерігаються ознаки посттравматичного стресового розладу, пов`язаного з цим. Рекомендовано забезпечити дитині спокійні умови проживання, захистити дитину від насилля з боку матері. З метою подальшої допомоги дитині рекомендовано звернутися до дитячого психіатра та психотерапевта.

Встановивши фактичні обставини справи, в сукупності з дослідженими належними та допустимим доказами, які наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку про доведеність факту домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», якому піддавались заявник ОСОБА_1 та його малолітній син ОСОБА_4 зі сторони ОСОБА_2 .

При вирішенні спірного питання судом досліджено пропорційність втручання в особисті немайнові права заінтересованої особи ОСОБА_2 щодо її участі у вихованні малолітнього сина та дотримання прав, передбачених положенням Сімейного Кодексу України. Заявник ОСОБА_1 , погоджується та зауважив, що ніколи не обмежував права ОСОБА_2 на участь у вихованні та спілкуванні із дитиною, проте через її поведінку, оскільки вона провокує конфлікти в присутності сина, вважає необхідним забезпечити безпеку дитині.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи, а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом».

Суд вважає співмірним та виправданим тимчасове втручання в особисті права заінтересованої особи ОСОБА_2 строком на три місяці, що не завдасть істотної шкоди правам останньої на участь у вихованні її сина. Також обмежувальний припис не завдасть істотної шкоди інтересам та правам малолітньому ОСОБА_4 з огляду на його вік та потреби.

Враховуючи вищевказане та беручи до уваги встановлені обставини, суд вважає за доцільне заяву задовольнити частково та видати строком на три місяці обмежувальний припис шляхом встановлення стосовно ОСОБА_2 тимчасового заходу у вигляді обмеження останньої у спілкуванні з малолітнім ОСОБА_4 строком на три місяці.

Відповідно до вимог ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.

Згідно із ч. 4 ст.350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання.

Керуючись статтями 13, 81, 89, 263 265, 293, 350-1 - 350-8 ЦПК України,

у х в а л и в:

заяву задоволити частково.

Видати обмежувальний припис, яким обмежити ОСОБА_2 у спілкуванні з малолітнім ОСОБА_4 строком на три місяці.

Решту вимог - залишити без задоволення.

Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднести на рахунок держави.

Копії повного рішення суду вручаються учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, негайно після проголошення такого рішення. Учасникам справи, які не були присутні у судовому засіданні, копія рішення суду надсилається рекомендованим листом з повідомленням про вручення негайно, але не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення.

Повідомити про прийняте рішення Львівське районне управління поліції ГУ НП у Львівській області та Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Волоско І.Р.