РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/17198/19

Провадження № 2/638/2605/21

01.06.2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

за участю секретаря Запорожець Д. Д.

з участю судового розпорядника Календіної А. С.

з участю представника позивача - ОСОБА_1

з участю представника відповідача - Компанієць О. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, а саме позивач просить суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/10 частки на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , здійснивши перерозподіл часток у праві власності на зазначену квартиру наступним шляхом за: ОСОБА_3 3/10 частки, ОСОБА_4 4/10 частки. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19.06.2004 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 уклали шлюб, від якого мають сина - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час шлюбу на ім`я дружини ОСОБА_6 подружжям було придбано 3/5 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу, №105, від 13.10.2004 року. Зазначена частка квартири є спільною з відповідачем спільною сумісною власністю, яку позивач просить поділити, оскільки відповідач відмовляється виплатити вартість цієї частки та здійснити її добровільний поділ. Інша частка квартири у розмірі 2/5 належить на праві власності сину - ОСОБА_4 . Просить суд позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд відмовити у його задоволенні. У матеріалах справи також міститься відзив на позов, згідно якого відповідач з позовом не згодна та заперечує проти нього. Так шлюб сторонами укладено у червні 2004 року, а зазначені частки квартири відповідач придбала у жовтні 2004 року за власні кошти. Позивач будь-яким чином не брав участі у придбанні належних їй часток. Крім того позивач за час перебування у шлюбі, письмово визнав той факт, що зазначене майно придбано відповідачем за її власні кошти. Будь-яких претензій щодо належного відповідачу майна на час 27 липня 2019 року позивач не мав. Отже, вказане майно хоч і набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали відповідачу особисто.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_4 в судове засіданні не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлявся своєчасно та належним чином, пояснень суду не надав.

Суд, дослідивши доводи сторін, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Як встановлено під час судового розгляду, між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 19.06.2004 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану №1 Харківського обласного управління юстиції укладено шлюб, прізвище дружини після одруження ОСОБА_8 , про що свідчить свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 (а. с. 3).

Від шлюбу мають сина - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджує свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане міським відділом реєстрації актів цивільного стану №3 Харківського обласного управління юстиції (а. с. 4).

За час перебування сторін у шлюбі, ОСОБА_9 придбано 3/5 частини квартири АДРЕСА_2 , відповідно до договору купівлі-продажу, р. № 105, 13.10.2004, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Лазюк О.А., що підтверджує інформаційна довідка №181992268 від 23.09.2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а. с. 5-8).

Факт придбання 3/5 частини квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 підтверджується фотокопією договору купівлі-продажу від 13.10.2004 року зі справ Харківського обласного державного нотаріального архіву, витребуваною за ухвалою суду від 23.11.2020 року (а. с. 75).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.02.2020 року шлюб між сторонами розірвано (справа №638/11654/19) (а. с. 48)

Відповідно до частини 1 статті 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

За частиною 1 статті 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За правилами статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 Сімейного кодексу України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК України. Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що 3/5 частки спірної квартири є її особистою приватною власністю, оскільки придбана нею хоча і за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, є обґрунтованими та суд приймає їх до уваги, адже як вбачається із заяви позивача ОСОБА_2 від 27 липня 2019 року, засвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кучерявим О. І., ОСОБА_2 повідомляє, що 3/5 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 , були придбані дружиною ОСОБА_3 під час зареєстрованого шлюбу, але за її власні кошти і є її особистою приватною власністю. Претензій щодо виникнення у нього права на спільну сумісну власність подружжя немає, зміст статті 57 Сімейного кодексу України нотаріусом роз`яснено (а. с. 56).

Суд відхиляє доводи позивача, що заява про підтвердження факту придбання відповідачем часток квартири за особисті кошти складена з метою сплати ОСОБА_3 15000 доларів США, адже вказані домовленості позивач не підтвердив належними та допустимими доказами.

Крім того, із пункту 2 договору купівлі-продажу від 13.10.2004 року вбачається, що сума повністю сплачена покупцем ОСОБА_6 готівкою і отримана продавцями особисто до підписання цього договору, тобто жодних згадок про позивача вказаний договір не містить.

Зазначений договір сторонами не оспорено, а отже згідно приписів статті 204 Цивільного кодексу України він є правомірним.

За встановлених обставин, установивши, що 3/5 частин спірної квартири набуто ОСОБА_3 хоча і під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за кошти, які належали їй особисто, презумпція спільного майна подружжя відповідачем повністю спростована, отже суд вважає, що позовні вимоги позивача про поділ спільного майна подружжя задоволенню не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 4, 5, 11-13, 81, 141, 265, 274-279 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 57, 60, 61, 65 СК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

На підставі частини 1 статті 354 ЦПК України, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 01.06.2021 року.

Головуючий: