Справа № 758/3352/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2021 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Жванко О.Є., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , про визнання майна особистою приватною власністю, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності, -

У С Т А Н О В И В :

До Подільського районного суду міста Києва звернулась ОСОБА_3 (надалі за текстом - позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом) з позовом до ОСОБА_4 (надалі за текстом - відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом), про визнання майна особистою приватною власністю.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач за первісним позовом зазначила, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана під час шлюбу з відповідачем за первісним позовом, проте, за її особисті кошти, отримані від реалізації належного їй на праві особистої власності майна: квартири АДРЕСА_2 , проданої за 640000 грн. Крім того, вказала, що джерелом коштів, необхідних для придбання спірної квартири, не міг бути прибуток подружжя, оскільки на момент купівлі квартири в родині не було великих доходів, тому, спірна квартира не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а є її особистою приватною власністю.

Ухвалою суду від 16.05.2018 року позовну заяву залишено без руху.

17.08.2018 року позивач за первісним позовом усунула недоліки позовної заяви.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

09.10.2018 року відповідачем за первісним позовом подано зустрічну позовну заяву, мотивуючи яку, зазначено, що він перебував у шлюбі з позивачем за первісним позовом з 06.06.2009 року по 15.06.2015 року. У період шлюбу ними придбана квартира АДРЕСА_1 . Згоди про добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто, тому, просив поділити майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , виділивши йому у власність 1/2 останньої.

Ухвалою суду від 05.12.2018 року прийнято зустрічну позовну заяву до розгляду.

16.04.2019 року представником позивача за первісним позовом подано відзив на зустрічну позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні вимог зустрічної позовної заяви, у зв`язку із їх необґрунтованістю.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом первісний позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

Представник відповідача за первісним позовом проти первісного позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні. Зустрічний позов просив задовольнити, виходячи з обставин, викладених у ньому.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири 02.04.2004 року позивач за первісним позовом придбала квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 18).

06.06.2009 року між сторонами зареєстровано шлюб, про що Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним розвитком сім`ї зроблено актовий запис № 1011 (а.с. 16).

22.07.2013 року між позивачем за первісним позовом (продавець) та ОСОБА_5 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , за умовами якого за погодженням сторін продаж предмета договору вчиняється за 640000 грн. (а.с. 19).

Також, 22.07.2013 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (продавці) та позивачем за первісним позовом (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Згідно із ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція ст. 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17, Постановах Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі № 235/9895/1 5-ц, від 05.04.2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у ст. 57 СК України.

Так, згідно із п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим з подружжя, який її спростовує.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя може виключатися в разі набуття такого майна за час шлюбу, але за кошти, які належали одному із подружжя особисто.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Згідно із ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Спростовуючи поширення на квартиру АДРЕСА_1 правового режиму особистої приватної власності, відповідач за первісним позовом звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами, посилаючись на те, що зазначену квартиру набуто за кошти, що були отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 та за рахунок його доходу від здійснення підприємницької діяльності.

Так, дійсно, судом встановлено, що позивачу за первісним позовом на праві особистої власності, належала квартира АДРЕСА_2 .

Як встановлено, квартира АДРЕСА_2 була відчужена 22.07.2013 року, тобто у день укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, за ціною у загальній сумі 640000 грн., в той час, як згідно договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за погодженням сторін продаж предмета договору вчиняється за 514487 грн.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом на запитання суду не зміг підтвердити належними та допустимими доказами, що отримані від реалізації квартири АДРЕСА_2 кошти в повному обсязі були витрачені на придбання спірної квартири. Так само представник позивача за первісним позовом не зміг пояснити та підтвердити належними та допустимими доказами вказаних обставин з точки зору позиції відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним про те, що джерелом коштів, необхідних для придбання спірної квартири, не міг бути прибуток подружжя, оскільки на момент купівлі спірної квартири позивач за первісним позовом не працювала, в той час, коли відповідач за первісним позовом отримував дохід від власної підприємницької діяльності.

Представником позивача за первісним позовом не доведено доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, що спірна квартира придбана саме за рахунок тільки належних позивачу за первісним позовом особистих коштів, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін, через що вона є її єдиним власником.

Також, в судовому засіданні було встановлено, й не заперечено представником позивача за первісним позовом, про те, що договір купівлі-продажу спірної квартири позивачем за первісним позовом, як одним із подружжя, було укладено в інтересах сім`ї, а не для її особистих потреб, з метою поліпшення житлових умов через народження доньки, оскільки подружжя до придбання спірної квартири разом проживали в меншій квартирі.

Верховний Суд у Постанові по справі № 546/912/16-ц від 24.01.2020 року зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Та якщо заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таким чином, суд доходить висновку про те, що позивачем за первісним позовом не спростовано презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

За таких обставин, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову, та, виходячи з того, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, про задоволення зустрічного позову, а саме, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнання за відповідачем за первісним позовом права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Питання судових витрат судом вирішено відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 19, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354-356 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , про визнання майна особистою приватною власністю - відмовити;

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності - задовольнити;

Поділити спільне майно, визнавши за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право власності на 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_3 , за кожним;

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 5 286 (п`ять тисяч двісті вісімдесят шість) гривень;

Повне найменування:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 );

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду у письмовій формі з дотриманням вимог ст. 356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин;

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Відповідно до п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди

Суддя В. В. Гребенюк