Ухвала

26 травня 2021 року

місто Київ

справа № 344/14918/19

провадження № 61-5299св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Штраус Україна»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Штраус Україна» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 листопада 2019 року у складі судді Бабій О. М. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Матківського Р. Й., Василишин Л. В., Горейко М. Д.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у серпні 2019 року звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Штраус Україна» (далі - ТОВ «Штраус Україна»), у якому просила стягнути заборгованість із заробітної плати та компенсації за невиплату заробітної плати у розмірі 241 692, 00 грн.

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про збільшення позовних вимог, просила стягнути із відповідача на свою користь 261 729, 48 грн, зокрема, заборгованість із заробітної плати з урахуванням індексації у сумі 257 749, 02 грн та компенсацію за невиплату заробітної плати у сумі 3 980, 46 грн.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року, позов задоволено.

Стягнуто із ТОВ «Штраус Україна» на користь ОСОБА_1 257 749, 02 грн заборгованості із заробітної плати із врахуванням індексації за період з 21 серпня 2018 року до 30 вересня 2019 року та 3 980, 46 грн компенсації за невиплату заробітної плати. Здійснено розподіл судових витрат.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у березні 2020 року, ТОВ «Штраус Україна» просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 листопада 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 березня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві: Журавель В. І., судді, які входять до складу колегії: Антоненко Н. О., Русинчук М. М.

Ухвалою Верховного Суду від 07 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 12 травня 2020 року справу призначено судді доповідачеві Журавель В. І., судді, які входять до складу колегії: Крат В. І., Краснощоков Є. В., Русинчук М. М., Антоненко Н. О.

Відповідно до протоколу повторно автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 листопада 2020 року справу призначено судді доповідачеві Погрібному С. О. судді, які входять до складу колегії: Ступак О. В., Гулейков І. Ю., Усик Г. І., Яремко В. В.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У травні 2020 року надійшов відзив на касаційну скаргу ТОВ «Штраус Україна», у якому ОСОБА_1 просила оскаржувані рішення залишити без змін, касаційну скаргу без задоволення.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Отримавши матеріали цивільної справи, під час підготовки справи до касаційного перегляду судом виявлено, що провадження за касаційною скаргою відкрито помилково, оскільки її подано на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, тому Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За правилом пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини дев`ятої наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) - 2 102, 00 грн.

Ціна позову у цій справі про стягнення заборгованості із заробітної плати із врахуванням індексації, а також компенсації за невиплату заробітної плати становить 261 729, 48 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102, 00 грн х 250 = 525 500, 00 грн).

Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 261 729, 48 грн, судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

ТОВ «Штраус Україна» у касаційній скарзі зазначило, що судові рішення можуть бути оскаржені у касаційному порядку, оскільки питання, порушене у скарзі, стосується права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Заначений довід обґрунтовано необхідністю з`ясування, зокрема, чи має право роботодавець не нараховувати і не сплачувати працівнику заробітну плату за період, коли працівник з власної волі не виходив на роботу і не виконував трудові обов`язки.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Верховний Суд констатує, що заявником не зазначено, у чому полягає необхідність формування єдиної правозастосовчої практики відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Не наведено норми права, при застосуванні яких існує потреба у формуванні єдиної правозастосовчої практики та які мають фундаментальне значення для права.

Наведені заявником питання, які на його думку підлягають з`ясуванню під час формування Верховним Судом єдиної правозастосовчої практики, зводяться до спростування встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин щодо підстав для стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації за її невиплату, а саме, заявник не погоджується із висновками судів по те, що ОСОБА_1 не виконувала трудові обов`язки з таких підстав, що не залежали від її волі, зокрема незабезпечення її засобами праці.

Заявник обґрунтовував наявність підстав оскарження необхідністю з`ясування, зокрема, чи має право роботодавець не нараховувати і не сплачувати працівнику заробітну плату за період, коли працівник з власної волі не виходив на роботу і не виконував трудові обов`язки, що не відповідає встановленим судами обставинам та, за умови встановлення протилежних за змістом обставин, не доводить наявність винятків для оскарження.

Доводи касаційної скарги, що зазначена справа має виняткове значення для заявника, оскільки ТОВ «Штраус Україна» є роботодавцем для великої кількості працівників, які працюють віддалено та самостійно, тому, на переконання заявника, позитивне рішення у такій справі створить передумови для інших працівників, що віддалено працюють, так само вимагати від роботодавця виплати заробітної плати без виконання трудових обов`язків; та доводи, що зазначена справа становить значний суспільний інтерес, оскільки суспільні відносини в сфері економіки базуються на використанні найманої праці, правильне застосування суб`єктами цих відносин норм права щодо оплати праці є вкрай важливим для суспільства, Верховним Судом відхиляються. Такі доводи мають формальний характер та не мають сутнісного значення для правової системи України. Отже, заявником неналежно обґрунтовано, в чому полягає таке виняткове значення у розумінні підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Вочевидь, непогодження заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не має розглядатися як така обставина, що має впливати на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

З огляду на наведені доводи Верховний Суд визнає, що винятки, передбачені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не обґрунтовані.

Верховний Суд під час постановлення ухвали про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою заявника не визначив наявність винятків для відкриття касаційного провадження з приводу перегляду судових рішень, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі«Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року, заява №26737/95, згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

ЄСПЛ у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Zubac v. Croatia», №40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Stanev v. Bulgaria» [ВП], § 230, № 36760/06, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Levages Prestations Services v. France», § 45; рішення у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain», § 37; та «Kozlica v. Croatia», § 32, від 02 листопада 2006 року, № 29182/03, «Shamoyan v. Armenia», § 29, від 07 липня 2015 року № 18499/08).

Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості «Brualla Gomez de la Torre v. Spain», § 36; рішення у справі «Kozlica v. Croatia», § 33; рішення у справі «Bulfracht Ltd v. Croatia», § 34, «Dobric v. Serbia», «Zubac v. Croatia», № 2611/07 та § 54, від 21 червня 2011 року, № 15276/07, та «Jovanovic v. Serbia», § 48, від 02 жовтня 2012 року, № 32299/08).

При цьому саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Таким чином, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане рішення у справі «Dobric v. Serbia», § 54).

ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.

Отже, за прецедентною практикою ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.

Підсумовуючи наведене, Верховний Суд констатує, що у цій справі касаційне провадження відкрито з приводу перегляду таких судових рішень, які за загальним правилом не підлягають касаційному оскарженню.

Заявником належним чином не наведено та не обґрунтовано наявність підстав для застосування правил про винятки, наявність яких за правилами абзацу другого пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України надавала б суду касаційної інстанції можливість відкрити касаційне провадження у такій справі.

Судом під час відкриття касаційного провадження не встановлене наявність питань права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також інші умови для відкриття касаційного провадження у такій справі.

Враховуючи викладене Верховний Суд констатує, що касаційне провадження у справі відкрито помилково.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17 (провадження № 14-53цс19), сформулювала правову позицію, згідно з якою, якщо касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, касаційне провадження у справі належить закрити. Наведена правова позиція підлягає застосуванню судом до процесуальних правовідносин, що виникли під час розгляду цієї касаційної скарги.

З урахуванням наведеного, оскільки Верховним Судом помилково відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Штраус Україна» на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто на такі рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, касаційне провадження необхідно закрити.

Верховний Суд наголошує на тому, що під час вирішення питання про закриття касаційного провадження у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Штраус Україна» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 листопада 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Штраус Україна» про стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації за невиплату заробітної плати, закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко