Справа № 445/992/20
провадження № 2/445/64/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2021 року Золочівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Пилип`яка П. В.

секретаря судових засідань Кшемінської О.Я.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золочеві Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу. В обгрунтування позову вказує, що 01.03.2009 між ним та відповідачем було укладено договір позики на суму 50000 дол. США, з умовою виплати 6% від суми щомісячно, що підтверджується борговою розпискою від 01.03.2009. Окрім того, 22.12.2009 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики на суму 35000 дол. США, який посвідчили нотаріально. Також, 22.12.2009 було укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого позивачем було оплачено відповідачу 35000 дол. США. Таким чином, загальна сума отриманих ОСОБА_4 коштів становить 120000 дол. США.

Позивач зазначає, що відповідач також повинен сплатити йому 6% за 123 місяці прострочення платежів за договором позики від 01.03.2009 в розмірі 369000 дол. США, а також 35000 дол. США за невиконання умов попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_4 зобов`язань за договорами, позивач просить стягнути з відповідача 13938400 грн.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому вказав, що позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки строк на врегулювання відносин між ними у судовому порядку сплив. Разом з тим, відповідач визнає, що позивач передав йому в позику грошові кошти, які він вже частково повернув, вважає, що між ними існують договірні відносини, які підлягають врегулюванню в позасудовому порядку. Зазначає, що згідно змісту розписки сторони погодили повернення позики у строк до 01.08.2009 - 25000 дол. США та до 01.02.2010 - 25000 дол. США. Відповідно до договору позики від 22.12.2009 строк повернення позики встановлено до 31.12.2010. Вважає, що позивач звертаючись із позовом пропустив строк позовної давності. Вказує, що часткова сплата заборгованості у 2019 році вчинена поза межами трирічного строку позовної давності, а тому не свідчить про переривання такого строку. Просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог.

16.09.2020 представник відповідача подав заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності, я якій просив суд застосувати до позовних вимог у даній справі наслідки спливу строку позовної давності та у зв`язку з цим у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити.

Позивач надав пояснення, що починаючи з 2011 року він неодноразово звертався до ОСОБА_4 про повернення боргу. Відповідач постійно обіцяв йому повернути заборгованість. При цьому, повернення боргу він пов`язував із надходженням коштів за виконані роботи на рахунки ПП «Західмонтажкомплект», директором якого він був. Про те, що відповідач вводить його в оману, позивач здогадався тоді, коли дізнався, що в кінці 2016 року Державною казначейською службою України було перераховано кошти в сумі 7 млн. грн. на рахунки ПП «Західмонтажкомплект», однак боргу відповідач не повернув. Про неможливість повернення боргу ОСОБА_4 повідомив його на початку 2018 року.

Представник відповідача проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві. Відповідач в судовому засіданні надав пояснення, що у 2009 році позичив у ОСОБА_1 кошти в сумі 50000 дол. США, про що була написана боргова розписка. Пізніше він отримав у позивача ще 20000 дол. США, проте договір позики на вказану суму не укладався, розписка також не видавалась. Вказані кошти він передав ОСОБА_5 . Після вказаних подій, за наполяганням ОСОБА_1 , між ними було укладено договір позики на суму 35000 дол. США, який було посвідчено нотаріально. В цей же день було укладено позики між позивачем та ОСОБА_5 на суму 35000 дол. США. Проте, грошові кошти за вказаними договорами їм не передавались, а таким чином було розподілено суму позики, отриману ним у ОСОБА_1 , між ним та ОСОБА_5 . Щодо попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки зазначив, що такий договір укладався без реальної мети, а з метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики. Грошових коштів в сумі 35000 дол. США за цим договором він не отримував. Також пояснив, що ПП «Західмонтажкомплект» він зареєстрував і став директором вказаного підприємства на прохання ОСОБА_5 . Господарською діяльністю вказаного підприємства ніколи не займався. Таким чином, відповідач зазначив, що визнає борг тільки в сумі 35000 дол. США. Підтвердив, що дійсно давав обіцянки позивачу повернути борг після того, як ОСОБА_5 передасть йому такі кошти.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.

Зі змісту розписки від 01.03.2009 вбачається, що ОСОБА_4 отримав у ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 50000 (п`ятдесят тисяч) американських доларів, з умовою виплат 6 (шість) відсотків від суми щомісячно з розрахунку 3000 (три тисячі) американських доларів на кожне перше число поточного місяця. 25000 американських доларів ОСОБА_4 зобов`язався повернути до 01.08.2009, решту суми - до 01.02.2010. Гарантом позичальника виступає ОСОБА_5 .

Згідно договору позики від 22.12.2009, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Урумовою Ж.М., ОСОБА_1 передав ОСОБА_4 у власність гроші в сумі 280000 грн., що еквівалентно сумі 35000 дол. США, які позичальник прийняв та зобов`язався повернути до 31.12.2010.

Як вбачається із квитанції від 20.09.2019 ОСОБА_4 здійснив на користь ОСОБА_1 грошовий переказ на суму 1000 грн.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність підстав для задоволення позову, суд виходить із наступного.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК).

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК).

Таким чином, судом встановлено, що 01.03.2009 позивачем та відповідачем було укладено договір позики, оформлений розпискою відповідача, згідно з яким відповідач позичив у позивача грошові кошти в сумі 50000 (п`ятдесят тисяч) грн., які зобов`язувався повернути до 01.08.2009 - 25000 дол. США та до 01.02.2010 - 25000 дол. США.

Факт написання такої розписки та отримання коштів відповідачем не заперечується.

Таким чином, враховуючи, що письмових доказів на підтвердження факту повернення грошових коштів відповідачем не надано і про це в самій розписці нічого не відображено, тому є всі правові підстави для висновку про невиконання відповідачем умов договору позики та про необхідність стягнення суми заборгованості відповідача перед позивачем за договором позики від 01.03.2009.

З приводу позовної вимоги про стягнення 6 відсотків від суми позики за договором від 01.03.2009, який оформлений розпискою, за 123 місяці прострочення платежів в розмірі 369000 дол. США суд зазначає наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12-ц відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, правомірним є нарахування 6 відсотків на суму 50000 дол. США за період з 01.03.2009 по 01.08.2009 (строк повернення першої частини позики), що становить в розмірі 15000 дол. США, та 6 відсотків на суму 25000 дол. США за період з 01.08.2009 по 01.02.2010, що становить 9000 дол. США.

Відтак, наявні підстави для стягнення відсотків, нарахованих за договором від 01.03.2009, в розмірі 24000 дол. США, в іншій частині позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Посилання представника відповідача, про те, що відповідачем на виконання договору позики від 01.03.2009 було виплачено позивачу близько 20000 дол. США не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Вирішуючи спір в частині позовної вимоги про стягнення з відповідача 35000 дол. США за договором позики від 22.12.2009, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Урумовою Ж.М., суд виходить з того, що факт отримання відповідачем від позивача позики в розмірі 280000 грн., що еквівалентно 35000 дол. США, випливає зі змісту договору, у якому вказано, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_4 у власність гроші в сумі 280000 грн., що еквівалентно сумі 35000 дол. США, які позичальник прийняв та зобов`язався повернути до 31.12.2010. Письмових доказів на підтвердження факту повернення грошових коштів відповідачем не надано, а тому є всі правові підстави для висновку про невиконання відповідачем умов договору позики про повернення позичених грошових коштів на суму, еквівалентну 35000 дол. США, та про необхідність стягнення цієї суми заборгованості з відповідача.

Посилання відповідача на те, що за вказаним договором коштів у позику він не отримував, а таким чином була розподілена між ним та ОСОБА_5 сума позики в розмірі 70000 дол. США, яку він попередньо отримав у позивача, в ході судового розгляду не підтвердились. Жодних доказів на підтвердження вказаних обставин відповідачем не подано.

Щодо позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_4 подвійної суми завдатку, сплаченого позивачем за попереднім договором купівлі продажу земельної ділянки від 22.12.2009, суд враховує наступне.

Відповідно до попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22.12.2009, укладеного між ОСОБА_4 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець), посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Урумовою Ж.М., сторони зобов`язались у строк до 31.12.2010 укласти договір купівлі-продажу, за яким продавець зобов`язується передати покупцю у власність, а покупець прийняти та оплатити згідно умов цього та основного договору земельну ділянку площею 0,0544 га, яка розташована на території Домажирської сільської ради, Яворівського району, Львівської області, кадастровий номер :04:000:0376, яка належить продавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №525492. Сторони попередньо оцінили предмет договору в розмірі 280000 грн., що на момент підписання договору еквівалентно 35000 дол. США. В забезпечення виконання зобов`язання щодо укладення основного договору ОСОБА_1 видав ОСОБА_4 завдаток у розмірі повної вартості земельної ділянки.

Підпунктом 5.2.2 пункту 5.2 договору визначено обов`язок продавця (відповідача) укласти з покупцем та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу земельної ділянки в строк до 31.12.2010.

Згідно з пунктами 6.1, 6.2 вказаного договору якщо продавець відмовляється від укладення основного договору строком до 31.12.2010, він зобов`язаний сплатити покупцю подвійну суму виданого покупцем завдатку, а якщо покупець відмовиться від укладення основного договору внаслідок неможливості його виконання строком до 31.12.2010, виданий ним завдаток повністю повертається покупцю.

Відповідно до ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Враховуючи, що у встановлений попереднім договором строк основний договір між сторонами укладено не було, зобов`язання за попереднім договором вважається припиненим, обов`язок укласти та нотаріально посвідчити договір покладався на відповідача, а також зважаючи, що в ході судового розгляду позивач пропонував укласти основний договір купівлі продажу, доказів на спростування позиції позивача відповідач не надав, суд приходить до висновку про під ставність позовних вимог у цій частині.

Однак, з урахуванням тієї обставини, що представник відповідача подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, тому до спірних правовідносин слід застосувати норму частини четвертої статті 267 ЦК України, відповідно до якої, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 260 ЦК України встановлено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Згідно із ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За приписами ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до розписки ОСОБА_4 від 01.03.2009 строк повернення позики встановлено до 01.08.2009 - 25000 дол. США та до 01.02.2010 - 25000 дол. США.

Строк повернення боргу за договором позики від 22.12.2009, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Урумовою Ж.М., встановлено до 31.12.2010.

Укладення основного договору купівлі-продажу земельної ділянки обумовлено сторонами у попередньому договорі від 22.12.2009 у строк до 31.12.2010.

Таким чином, суд приходить до висновку, що про порушення свого права позивач довідався 01.08.2009 та 01.02.2010, в день, коли закінчився строк виконання відповідачем зобов`язань за укладеним між ними договором позики від 01.03.2009, оформленим розпискою, та відповідно 31.12.2010 в день, коли закінчився строк виконання відповідачем зобов`язань за договором позики від 22.12.2009 та за попереднім договором купівлі-продажу земельної ділянки від 22.12.2009.

Покликання представника позивача на те, що про порушення свого права позивач дізнався на початку 2018 року, коли відповідач повідомив йому про неможливість повернення боргу, суд не приймає до уваги як безпідставні.

У відповідності до ч.1 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч.2 ст.264 ЦК).

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.3 ст.264 ЦК).

Щодо здійснення відповідачем платежу в погашення позики у 2019 році суд зазначає, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.03.2019 у справі № 648/3491/15-ц тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. Аналогічний по суті висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-1996цс16.

Враховуючи наведені вище вимоги закону й те, що відсутні підстави для висновку про переривання строку позовної давності, а інших причин на підтвердження пропущення позовної давності, які б можна було визнати поважними, позивач не називає, тому у задоволенні позову в частині стягнення 50000 дол. США за договором позики, оформленим розпискою від 01.03.2009 та відсотків у розмірі 24000 дол. США, 35000 дол. США за договором позики від 22.12.2009 та 70000 дол. США подвійної суми завдатку попереднім договором купівлі-продажу земельної ділянки від 22.12.2009, що за курсом НБУ станом на день подачі позову становить 4761489,50 грн. слід відмовити за спливом позовної давності, а в іншій частині позовних вимог за безпідставністю.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 4, 5, 12, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, ст. 253, 257, 260, 261, 264, 267, 1046, 1047,1049 ЦК України, суд

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів дня складання повного судового рішення безпосередньо до Львівського апеляційного суду або через Золочівський районний суд Львівської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 25.01.2021.

Суддя П. В. Пилип`як