Справа №: 343/2005/20
Провадження №: 2/0343/237/21
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2021 року м. Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді Тураша В. А.,

секретаря Оленяк С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засiданнi в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення порушень права власності на будинок шляхом виселення, суд -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка просить постановити рішення, яким: зобов`язати відповідача ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення відповідача ОСОБА_2 з житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та належить їй, ОСОБА_1 , на праві власності.

Стягнути з відповідача на її користь витрати по оплаті судового збору.

Свої вимоги мотивує тим, що вона, ОСОБА_1 , є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач по справі, ОСОБА_2 - її колишній чоловік, з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 03 листопада 1994 року.

На підставі рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2020 року шлюб між ними, сторонами, розірваний.

В належному їй на праві власності житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають: вона, відповідач ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та онука ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач не є членом сім`ї, оскільки рішенням Долинського районного суду від 27 квітня 2020 року шлюб між ними розірваний. Вони не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав і обов`язків, і як встановлено даним судовим рішенням, не ведуть спільного побуту. Відповідач також не є наймачем житла чи іншою особою, яка має право користуватися будинком, а його проживання і реєстрація в належному їй житловому будинку створює для неї перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні її власністю.

Відповідач ОСОБА_2 вселився в житловий будинок АДРЕСА_1 з дозволу колишніх власників цього будинку, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , її батьків, як член її сім`ї ( її чоловік). Згодом батько подарував їй частину житлового будинку, а після смерті матері вона оформила право власності в порядку спадкування на належну їй 1/4 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд.

Після припинення їх шлюбних відносин та зміни власника будинку, право користування вказаним будинком у відповідача ОСОБА_2 припинилося. Відповідно вона, як власник будинку, має право вимагати від відповідача, який не є членом її сім`ї, усунення порушень її власності на вказаний будинок шляхом виселення.

Крім того, відповідач порушує правила співжиття та створює неможливі умови для спільного проживання і своєю поведінкою створює їй перешкоди в користуванні її власністю.

Вона неодноразово зверталася до працівників правоохоронних органів із заявами про притягнення відповідача до відповідальності за вчинення ним протиправних дій в стані алкогольного сп`яніння щодо неї. З ОСОБА_2 проводили профілактичні бесіди, притягали до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї, виносився терміновий заборонний припис стосовно кривдника. Проте вказані заходи на відповідача жодним чином не вплинули.

Так, постановою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 21.02.2020 року, ОСОБА_2 визнано винним за ст. 173-2 ч. 2 КпАП України та призначено стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн.

Відповідно до постанови Долинського районного суду Івано-Франківської області від 26.06.2020 року, ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності та призначено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн. 30 вересня 2020 року ОСОБА_2 винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника серія АА №124249 за скоєння ним домашнього насильства ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Незважаючи на застосовані до відповідача адміністративні стягнення, 02.10.2020 року відповідач перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння знову погрожував їй фізичною розправою, обзивав нецензурними словами, ломився у двері будинку, стукав, порушував її та дітей спокій.

Щоб захистити її право власності на належний житловий будинок вона змушена звертатися до суду з даним позовом, щоб суд зобов`язав відповідача усунути перешкоди в користуванні належним їй житловим будинком шляхом виселення відповідача з будинку.

Позивачка ОСОБА_1 , та її представник адвокат Оленин О.Ф. ( ордер серії ІФ №101453, договір №18 від 13.11.2020 а.с.32-33) в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, зіславшись на вищевикладені обставини. Просили позов задоволити, ухваливши рішення яким, виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить позивачці на праві приватної власності, та стягнути з нього на користь позивачки витрати по оплаті судового збору. Позивачка ОСОБА_1 суду додатково пояснила, що незважаючи на неодноразове притягнення відповідача до адмістративної відповідальності, винесення заборонного припису, винесення Долинським районним судом заочного рішення про виселення ОСОБА_2 з будинку, яке в подальшому було скасовано, останній продовжує вчиняти конфлікти, які роблять неможливим проживання її, дочки ОСОБА_3 та маленької внучки ОСОБА_7 , 2016 р.н. разом, в одному будинковолодінні з ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , та його представник адвокат Кажук В.Б. (ордер серії ІФ №101802 а.с.40-41),в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, суду пояснили, що відповідач по справі прожив разом з позивачкою в шлюбі 25 років. За час перебування у шлюбі він за зароблені кошти та своєю працею перекрив будинок , добудував літню кухню та господарські споруди. Останні півроку, він спиртні напої не вживає, позитивно характеризується як з місця проживання так і з місця роботи. Саме позивачки ОСОБА_1 постійно провокує його на сварки та конфліктує з ним. На даний час він являється особою з інвалідністю 3-ї групи. Іншого житла у нього немає. Просили в задоволенні позову відмовити.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні докази в їх сукупності, вважає, що в матеріалах справи достатньо даних, для вирішення спору. Даний позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного:

Ч.ч.1, 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом.

У відповідності до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках або порядку, встановлених законом.

Згідно ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Ч. 1 ст. 402, ч.1 ст. 405 ЦК України, передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст. 156 ЖК Української РСР - члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 за №2 при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжитті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно ст.395 ЦК речовими правами на чуже майно є: зокрема, 1) право володіння; 2) право користування (сервітут).

Відповідно до ст.401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч.3 ст.404 ЦК України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, що не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Копія договору дарування ААР №866206 від 21.11.1998 (а.с.12), копія договору дарування від 10.12.1994 (а.с.12-13), копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом НВТ422758 від 01.07.2016 (а.с.14) , копія витягу з з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу:62540102 від 01.07.2016 (а.с.15) свідчать про те, що позивачці ОСОБА_1 , на праві приватної власності належить домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Довідка про склад сім?ї та зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб №1037, видана Шевченківською сільською радою 26.10.2020, підтверджує, що ОСОБА_1 проживає по АДРЕСА_1 . Склад сім?ї (зареєстрованих) за даною адресою: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 - голова д/г; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - чоловік; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - дочка; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - онука (а.с.16).

Довідка №1231 видана виконкомом Шевченківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області 24 листопада 2020 року свідчить про те, що згідно рішення виконкому сільської ради від 30.08.2018 року №56 «Про присвоєння поштових адрес в с.Шевченкове» присвоєно поштовий адрес будинковолодінню ОСОБА_1 , старий адрес: АДРЕСА_2 ; новий адрес: АДРЕСА_1 (а.с.37).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 вселився у належний на даний час позивачці будинок, як член сім`ї попередніх власників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ( на час вселення) зять, а тому він у встановленому законом порядку набув право користування вказаним будинком, набув особистого сервітуту, що полягав у праві користування будинком належному на праві приватної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Такий сервітут є тимчасовим.

Рішенням Долинського районного суду від 27.04.2020 року в справі №343/63/20, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований виконкомом Шевченківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області, актовий запис за №16- розірвано.Прізвище позивачки ОСОБА_1 після розірвання шлюбу залишено ОСОБА_8 (а.с.9-10).

Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту було факт реєстрації шлюбу відповідача з дочкою попередніх власників житлового будинку у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідача ОСОБА_2 до будинку позивачки, то факт припинення між відповідачем ОСОБА_2 та позивачкою ОСОБА_1 , сімейних відносин, тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки особа, що проживає у будинку, що належить іншій особі втратив статус члена сім`ї власника.

Як встановлено, відповідач ОСОБА_2 , який зареєстрований в будинку позивачки по АДРЕСА_1 , спільним побутом із позивачкою ОСОБА_1 не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі п. 4 ч.ч.1,2 ст. 406 ЦК України.

У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішуючи справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації, вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Такі по суті висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16 (753/481/15-ц), від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц.

Отже, вирішуючи спір, суд враховує вищевказані обставини та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та дійшов до висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин ст.ст.405, 406 ЦК України.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 3 СК України - сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Таким чином, судом встановлено, що позивачка є власником майна житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 і в силу ст.391 ЦК України, як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном, а відповідач ОСОБА_2 , після розлучення з позивачкою втратив статус члена сім`ї.

Доказів, того що сторони по справі пов`язані спільним побутом, в судовому засіданні не здобуто, а сторонами не подано, а тому право відповідача на користування чужим майном (будинковолодінням по АДРЕСА_1 ), підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі п. 4 ч.ч. 1,2 ст. 406 ЦК України.

Крім цього в судовому засіданні встановлено та підтверджується відповідними доказами, що відповідач систематично вчиняв домашнє насильство , за що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, тобто за вчинення насильства в сім`ї.

Зокрема, постановою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 21 лютого 2020 року у справі №343/165/20, ОСОБА_2 було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 (сто сімдесят) гривень 00 коп., за те, що він 04.01.2020 близько 17:00 год в с.Шевченкове, Долинського району, по місцю свого проживання, перебування у нетверезому стані, вчинив конфлікт зі своєю дружиною ОСОБА_1 , в ході якого висловлювався нецензурними словами, голосно викрикав та принижував її (а.с.17).

Постановою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 26 червня 2020 року у справі №343/1054/20, ОСОБА_2 було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 173-2 КУпАП, та накладено стягнення у виді 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 (триста сорок) гривень,за те, що він 08.06.2020 близько 23:30 годин по місцю свого проживання за адресою АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вчинив конфлікт зі своєю дружиною ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в ході якого обзивав її нецензурними словами та голосно кричав (18-19).

Постановою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 04 лютого 2021 року у справі №343/175/21, ОСОБА_2 було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,за те, що він, 30.09.2020 близько 14.30 год будучи вдома в АДРЕСА_3 , вчинив сімейну сварку в ході якої обзивав дружину ОСОБА_1 нецензурними словами (а.с.98). Провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, закрито на підставі пункту 7 частини першої статті 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення, визначених частиною другою статті 38 КУпАП, тобто з нереабілітуючих обставин.

Постановою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2021 року у справі №343/245/21, ОСОБА_2 було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,за те, що він, 02.10.2020 о 21.00 год., за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вчинив домашнє насильство відносно своєї дружини ОСОБА_1 , в ході якого висловлювався нецензурними словами, погрожував фізичною розправою, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю ОСОБА_1 , (а.с.99-100). Провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, закрито на підставі пункту 7 частини першої статті 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення, визначених частиною другою статті 38 КУпАП, тобто з нереабілітуючих обставин.

Також, щодо ОСОБА_2 Долинським ВП Калуського ВП ГУНП України в Івано-Франківській області винесено 30.09.2020 терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА №124249 (а.с.20).

За наведених обставин, вбачається , що судом та органами внутрішніх справ неодноразово вживалися заходи щодо попередження відповідача не порушувати правила співжиття, і дані попередження виявилися безрезультатними, так як позивачка подала даний позов до суду.

Систематичність вчинення домашнього насильства судом у даному випадку визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного(неодноразового) вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані судом та іншими органами заходи впливу є безрезультатними.

Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Ст. 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

П. 2 ст. 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), переглядаючи справу у порядку відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП, тобто за вчинення домашнього насильства щодо своєї колишньої дружини ОСОБА_1 , відносно нього виносилися обмежувальні приписи, що свідчить про істотну суспільну шкідливість особи.

Крім того, ухвалюючи рішення про виселення відповідача, суд бере до уваги висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 03.09.2020 у справі «Левчук проти України».

У зазначеній справі позивачка скаржилася на те, що через відмову виселити колишнього чоловіка існувала загроза подальшої віктимізації її та її неповнолітніх дітей, оскільки він систематично допускав домашнє насильство. Такі дії з боку колишнього чоловіка вплинули на психічну та фізичну недоторканність жінки, а тому в цьому сенсі належали до сфери приватного життя в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950.

У даному рішенні ЄСПЛ зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому.

Позивачкою ОСОБА_1 , на думку суду, доведено, що протягом тривалого періоду часу вона зазнавала психологічного насильства, залякування та погроз з боку колишнього чоловіка відповідача ОСОБА_2 , а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується матеріалами справи, тому наявний ризик повторення в майбутньому такого насильства, якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом, а тому суд вважає, що виселення відповідача у даному випадку буде переслідувати легітимну мету та враховувати баланс інтересів позивачки.

При прийняття рішення судом враховується, що виселення є найбільш крайнім заходом втручання у права людини, однак застосування такого заходу може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших осіб. Більше того, у справах про домашнє насильство, права винних не можуть замінювати права потерпілих, зокрема, фізичну та психічну цілісність.

У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки про виселення ОСОБА_2 з будинковолодіння , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , підлягають задоволенню.

Посилання відповідача на те, що за час проживання в належному позивачці житловому будинку, він вкладав кошти в цей будинок та приймав участь в його розбудові, суд до уваги не приймає, оскільки відповідно до ст.156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Крім цього, суд вважає за необхідне відмітити, що задоволення даного позову, не перешкоджає відповідачу звернутися до позивачки із позовом про компенсацію коштів, вкладених ним у ремонт та розбудову будинку відповідно до ч.3 ст.390 ЦК України.

Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України.

На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 391, 402, 405, 406 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 81,141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення порушень права власності на будинок шляхом виселення - задоволити .

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні будинковолодінням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення із вказаного будинковолодіння ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , 840,80 гривень сплаченого судового збору згідно квитанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Івано-Франківського апеляційного суду черед Долинський районний суд Івано-Франківської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителька АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 житель АДРЕСА_4 .

Суддя Долинського районного суду В. А. Тураш

Повний текст рішення виготовлено 01.06.2021