Постанова

Іменем України

26 січня 2021 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/1693/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф.,

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва

від 15 жовтня 2020 року

в складі судді Сирбул О.Ф.

у цивільній справі №753/14972/18 Дарницького районного суду м. Києва

за позовом Київської міської ради

до ОСОБА_1

про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року Київська міська рада, посилаючись на самовільне зайняття відповідачем земельної ділянки, площею 0,0370 га, в межах прибережної смуги, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила зобов`язати громадянина ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, площею 0,0370 га, по АДРЕСА_1 та повернути її Київській міській раді, привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель і споруд.

Позов обґрунтувано тим, що земельна ділянка, площею 0,0623 га, по АДРЕСА_1 передана ОСОБА_1 в оренду рішенням Київської міської ради від 23.03.2000 №52-8/773 на 25 років для ведення садівництва за договором оренди від 03.12.2004 №63-6-00185.

За результатами перевірки вимог земельного законодавства, позивачем встановлено, що фактично в користуванні відповідача знаходиться земельна ділянка у більшому розмірі, площа орієнтовно становить 0,10 га. За таких обставин вважав, що в діях відповідача вбачаються ознаки самовільного зайняття земельної ділянки площею 0,0370 га, яка знаходиться у межах прибережної захисної смуги.

Відповідач, посилаючись на безпідставність позовних вимог, подав до суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.10.2020 позов задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач подав до суду апеляційну скаргу, в якій посилався на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував те, що, акт №17-00075-02 від 17.10.2017, на який посилається позивач, також наявний в матеріалах кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 , проте він не підписаний ні посадовими особами Департаменту земельних ресурсів, ні самим відповідачем, і складений за відсутності відповідача та останньому особисто не вручався та не надсилався.

Зазначив, що він неодноразово звертався до Департаменту земельних ресурсів Київської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою на частину земельної ділянки, якою він фактично користується, однак отримував формальні відмови. Крім того, вказав, що суд дійшов помилкового висновку про те, що відповідач отримував відмови через те, що земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги річки Дніро, що унеможливлює відведення такої земельної ділянки для вказаного відповідачем цільового призначення. Додав, що в нього наявне право на отримання спірної земельної ділянки у власність та він вживає заходи для оформлення такого права.

Крім того, як на підставу скасування рішення суду зазначив обставини, на які посилався у відзиві на позовну заяву.

За вказаних обставин просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15.10.2020 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали з підстав, викладених в ній, та просили задовольнити.

Представник позивача - ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов суд виходив з того, що ОСОБА_1 здійснено самовільне зайняття земельної ділянки площею 0,0370 га в межах прибережної смуги, чим вчинено порушення передбачені статтями 60, 61, 62, 211 Земельного кодексу України та статтями 88-90 Водного кодексу України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним з огляду на таке.

Судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,0623 га по АДРЕСА_1 рішенням Київської міської ради від 23.03.2000 року №52-8/773 передана в оренду ОСОБА_1 на 25 років для ведення садівництва, що підтверджується договором оренди земельної ділянки від 03.12.2004 року №63-6-00185.

Департаментом земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 17.10.2017 року складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер ділянки :90:898:0101. В ході перевірки встановлено, що вказана земельна ділянка огороджена, на ділянці розміщені будівлі та споруди. При цьому встановлено, що загальна площа земельної ділянки, яка огороджена та використовується ОСОБА_1 , становить орієнтовно 0,1 га. Огороджена земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги, затвердженої рішенням Київської міської ради від 26.02.2010 року №33/3471.

Керуючись Порядком здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель у м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 25.09.2003 №16/890, Департаментом земельних ресурсів було видано вказівку від 17.10.2017 № 17-0062-02 відповідачу з вимогою усунути порушення земельного законодавства у десятиденний термін.

Вимог вказівки ОСОБА_1 не виконано.

В подальшому на підставі договору з Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.09.2017 № 462 та листа Київської місцевої прокуратури №2 від 08.09.2017 від 16.04.2018 №52/1733 вих. 17 Комунальним підприємством «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» проведено топографо-геодезичні та вишукувальні роботи з визначення зовнішніх меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 , що фактично використовується відповідачем в результаті чого встановлено, що точна площа самовільно зайнятої відповідачем земельної ділянки комунальної власності складає 0,0370 га та складено абрис земельної ділянки.

Судом також встановлено, що документи, що посвідчують право власності чи користування відповідачем зазначеною земельною ділянкою площею 0,0370 га в Департаменті не зареєстровані. Київська міська рада, як єдиний розпорядник земель комунальної власності міста, рішень щодо передачі зазначеної земельної ділянки у власність чи користування за зверненням відповідача не приймала.

Речові права на вказану земельну ділянку у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зареєстровані.

Відповідачем не спростовано факту користування земельною ділянкою в межах прибережної захисної смуги річки Дніпро.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, належним чином оцінивши докази, надані сторонами, застосувавши положення ст. 60, 61, 62, 211 Земельного кодексу України та статтями 88 - 90 Водного кодексу України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем здійснено самовільне зайняття земельної ділянки площею 0,0370 га в межах прибережної захисної смуги.

Крім того, судом враховано, що відповідач 16.11.2001 року, 11.09.2017 року, 04.09.2018 року, 23.10.2018 року, 14.02.2019 року та 08.05.2019 року звертався до Київської міської ради із клопотаннями про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :90:898:0101, орієнтовний розмір 0,0359 га., яка є суміжною із земельною ділянкою кадастровий номер: :90:898:0101, площею 0,0623 га. Та разом з тим, відповідач на свої звернення отримував відмови, оскільки зазначена ним земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги річки Дніпро та відповідно до п. 4 ст. 59 Земельного кодексу України відведення земельної ділянки для вказаного відповідачем цільового призначення не передбачено.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи скаржника, що чисельні звернення до відповідних органів для оформлення вказаної земельної ділянки у власність починаючи з 2004-2005-х років доводять, що в ОСОБА_1 наявне право на користування спірною земельною ділянкою.

Крім того, як зазначив сам скаржник у апеляційній скарзі, починаючи з 1989 року почав фактично використовувати спірну земельну ділянку, яку в подальшому в 1999 році огородив парканом, та яка за висновком №907 від 27.07.2001 Державного управління екології та природних ресурсів в м. Києві розташована в межах прибережної захисної смуги р. Дніпро, за відсутності права власності на спірну земельну ділянку.

З наведених вище обставин, колегією суддів, також не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги, пре те що суд дійшов помилкового висновку що земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги річки Дніпро, та відведення у приватну власність такої земельної ділянки не передбачено.

Посилання в апеляційній скарзі на п. 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» як на підставу наявності права на отримання земельної ділянки у власність, стосується відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки, і не означає що наявність права на отримання земельної ділянки у власність та вжиття заходів до оформлення права на земельну ділянку є свідченням неможливості кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільно зайнятої.

Більше того, як вже зазначалось вище, спірна земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги річки Дніпро і відведення такої земельної ділянки для вказаного відповідачем цільового призначення не передбачено. За таких обставин подання ОСОБА_1 клопотань про розробку проекту землеустрою до Департаменту земельних ресурсів не може свідчити про набуття права на користування земельною ділянкою.

Доводи апеляційної скарги, що стосуються копії Акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства №17-0075-02 від 17.10.2017 (далі - Акт) ґрунтуються на оцінці складання Акту. Не отримання відповідачем Вказівки №17-0062-02 від 17.10.2017 та Акту, не спростовують висновків суду, щодо самовільного зайняття ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0370 га в межах прибережної захисної смуги.

Доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом принципу «належного урядування» не заслуговують на увагу колегії суддів з огляду на таке.

Як зазначено в апеляційній скарзі, принцип «належного урядування», як правило не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь якої помилки державно органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

З вищенаведеного можна зробити висновок, що принцип «належного урядування» застосовується у випадку помилки державного органу, в той час як у даній справі помилки державного органу відсутні, так як судом не було встановлено факту прийняття державним органом рішення про передачу відповідачу в користування або у власність спірної земельної ділянки. Чисельні звернення до відповідних органів для оформлення вказаної земельної ділянки у власність починаючи з 2004-2005-х років залишено без задоволення.

Фактично позивач користується спірною земельною ділянкою без прийняття державним органом позитивного рішення.

Колегія суддів, з урахуванням положень ст. 367 ЦПК України, не може прийняти до уваги клопотання скаржника про долучення додаткових доказів, оскільки таке клопотання не було подано до суду першої інстанції, та скаржник не надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, 18.01.2021 ОСОБА_1 було подано клопотання про долучення додаткових доказів, в якому він просив долучити докази, а саме клопотання за номером 201823313 від 09.12.2020 та відповідь на клопотання за №0570202/3-24104 від 24.12.2020. Таким чином, скаржник, просив долучити докази, які отримано вже після подання останнім апеляційної скарги 12.11.2020, а повноваження суду апеляційної інстанції перевіряти рішення на підставі доказів, що існували до ухвалення судового рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 27 січня 2021 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай