Головуючий у 1 інстанції Музика О.М.
Єдиний унікальний номер 263/8392/20
Номер провадження 22-ц/804/225/21
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Мальцевої Є.Є.

Биліни Т.І.

секретар Сікора М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 липня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову до пред`явлення позовної заяви,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року до суду першої інстанції звернувся ОСОБА_2 із заявою про забезпечення позову, в якій просив суд накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 для забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності, до пред`явлення позовної заяви.

В обґрунтування заяви посилався на те, що після розірвання шлюбу він та ОСОБА_1 продовжили проживати однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 , та знаходилися у фактичних шлюбних відносинах у період після розірвання шлюбу з січня 2019 року по лютий 2020 року. 16 жовтня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за сумісні кошти придбана квартира за АДРЕСА_1 . Оскільки ОСОБА_2 має намір подати позов про поділ майна, набутого за час сумісного проживання, невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно, може істотно ускладнити або унеможливити у подальшому виконання рішення суду.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 липня 2020 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Накладено арешт у вигляді заборони розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 .

Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 липня 2020 року скасувати.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд помилково встановив наявність фактичних обставин, які б вказували на те, що від неї можна очікувати недобросовісних дій відносно спірної квартири до вирішення позову ОСОБА_2 про поділ майна по суті. Крім того зазначає, що спірна квартира є єдиним житлом для проживання з донькою, а отже наміру продавати її вона не має.

Відзивів на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Затворницької О.М., яка просила скаргу задовольнити, пояснення представника ОСОБА_2 адвоката Коровіної Н.Г., яка просила залишити ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08 липня 2020 року № 215479592 квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу від 16 жовтня 2019 року.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Маріуполя Донецької області 26 лютого 2005 року, актовий запис № 54, розірваний. Рішення набрало законної сили 10 січня 2019 року.

З акта про фактичне місце проживання від 19 червня 2020 року, складеного ОСББ «Лукомор`є 107», вбачається, що ОСОБА_2 фактично проживав за адресою: АДРЕСА_3 , разом з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 у період з листопада 2018 року по лютий 2020 року.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 частково, суд виходив з того, що забезпечення позову шляхом накладення арешту у вигляді заборони розпорядження нерухомим майном ОСОБА_1 не порушує інтересів та прав інших осіб, а також не перешкоджає власнику користуватись своїм нерухомим майном.

З такими висновками суду першої інстанції не можна не погодитися.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до частини першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, у пункті 1 частини першої якої передбачено, що позов може забезпечуватись накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 сумісно проживав з ОСОБА_1 у період з листопада 2018 року по лютий 2020 року (а.с. 9). В зазначений період ними за спільні гроші була придбана спірна квартира, а тому заявник має намір подавати позов про поділ майна.

На час розгляду справи існує достатньо обґрунтоване припущення, що ОСОБА_1 , як єдиний власник спірного майна, може розпорядитися ним, зокрема відчужити його іншим особам до вирішення справи по суті, що у подальшому може утруднити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_1 , оскільки арештоване майно фактично зберігається у володінні та у користуванні власника, а обмежується лише можливістю розпоряджатися ним.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 та у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №643/15394/19.

Встановивши, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду при задоволенні позову, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову.

Таким чином, застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру, яка перебуває у власності ОСОБА_1 , є адекватним та ефективним способом забезпечення позову.

Враховуючи вищенаведене, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення апеляційним судом не встановлено, тому оскаржувану ухвалу необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 25 січня 2021 року.

Судді В.М. Барков

Є.Є. Мальцева

Т.І. Биліна