Провадження №2/242/372/21
Справа №242/5053/17
РІШЕННЯ

Іменем України

26 травня 2021 року Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Капітонова В.І., секретар судового засідання Нарижна О.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Селидівського міського суду Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,

За участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 ,

встановив:

У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб між сторонами розірвано. Під час шлюбу сторони придбали майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Квартира була зареєстрована на відповідача. Майно є спільною власністю подружжя. Також, з урахуванням уточнених позовних вимог, зазначив, що під час шлюбу було придбано: нагрівальний бак вартістю 2000 грн., пральну машину Virpul вартістю 6000 грн, шафу-пенал для ванної кімнати вартістю 2000 грн., електросушарку вартістю 800 грн., газову плиту з духовою шафою Піраміда, витяжну шафу Піраміда, кухонний гарнітур, скляний стіл та 4 стільці для кухні на загальну суму 10000 грн., мікрохвильову піч вартістю 2000 грн., хлібопіч вартістю 2000 грн, телевізор Samsung з кронштейном вартістю 6000 грн., електром`ясорубку вартістю 2500 грн., двоповерхове ліжко з матрацами вартістю 6000 грн., кондиціонер вартістю 6000 грн., двоспальне ліжко з матрацом вартістю 12000 грн., 4-х дверну шафу та комод вартістю 12000 грн., ролети на вікна 2000 грн., люстри 4 шт вартістю 2000 грн. У зв`язку із неможливістю вирішити питання у позасудовому порядку та наявністю спору між ними, просить суд поділити спільне майно подружжя, а саме у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; виділити ОСОБА_1 двоспальне ліжко з матрацом вартістю 12000 грн., 4-х дверну шафу та комод вартістю 12000 грн., кондиціонер вартістю 6000 грн., телевізор Samsung з кронштейном вартістю 6000 грн., виділити ОСОБА_2 нагрівальний бак вартістю 2000 грн., пральну машину Virpul вартістю 6000 грн, шафу-пенал для ванної кімнати вартістю 2000 грн., електросушарку вартістю 800 грн., газову плиту з духовою шафою Піраміда, витяжну шафу Піраміда, кухонний гарнітур, скляний стіл та 4 стільці для кухні на загальну суму 10000 грн., мікрохвильову піч вартістю 2000 грн., хлібопіч вартістю 2000 грн, електром`ясорубку вартістю 2500 грн., двоярусне ліжко з матрацами вартістю 6000 грн., ролети на вікна 2000 грн., люстри 4 шт вартістю 2000 грн.

Ухвалою суду від 15.11.2017 відкрито провадженні у справі.

Ухвалою суду від 14.02.2018 розпочато процедуру врегулювання спору у справі, провадження у справі зупинено.

Ухвалою суду від 14.03.2018 врегулювання припинено, провадження у справі поновлено, справу передано до канцелярії суду для подальшої передачі іншому судді визначеному у порядку ст.33 ЦПК України.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.03.2018 дану справу передано даному складу суду.

Ухвалою суду від 20.03.2018 справу прийнято до розгляду. Розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 31.08.2018 позовну заяву залишено без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача у судове засідання.

Постановою Донецького апеляційного суду від 23.10.2018 ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 31.08.2018 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 06.06.2019 приватного нотаріуса Селидівського міського нотаріального округу Петровій Оксані Миколаївні, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , зобов`язано надати належним чином завірену копію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 29.07.2013 року і належним чином завірену копію заяви про надання згоди другого з подружжя на купівлю нерухомого майна, написану ОСОБА_1 при оформлені Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , від 29.07.2013 року.

Ухвалою суду від 05.09.2019 провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі №242/3272/19 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

Ухвалою суду від 21.02.2020 поновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 23.09.2020 витребувано у ОСОБА_2 оригінал розписки від 29.07.2020 року про отримання боргу грошових коштів у розмірі 110 000,00 грн. від ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 12.01.2021 призначено у справі судову експертизу давності виконання документа, проведення якої доручено експертам Харківському Науково-дослідному інституту судових експертиз імені професора М.С. Бокаріуса Міністерства юстиції України. (61177,м. Харків, вул. Золочівська, буд. 8-а,). На вирішення експертів поставлено наступні питання: 1.Чи відповідає дата (29.07.2013), яка міститься в розписці від 29.07.2013 року, реальній даті виготовлення документа? 2.Коли саме (у який період?) фактично була написана розписка від 29.07.2013 року? Попереджено експерта про відповідальність за ст. 384, ст. 385 КК України за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Надано для проведення експертизи: оригінал розписки про отримання коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_5 від 29.07.2013 року на одному аркуші з рукописним текстом з обох сторін. Провадження по справі зупинено.

Ухвалою суду від 21.04.2021 поновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Позивач пояснив, що на час придбання квартири, у них були кошти у розмірі 200000 грн., квартиру придбали за 160000 грн. Зазначив, що йому не відомо чи надавав батько відповідачу кошти на придбання квартири, чи ні. Коли вони разом із відповідачем почали спільно проживати у позивача були кошти у розмірі 80000 грн.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідач надала відзив на позовну заяву, де зазначала, що квартира була придбана нею за власні кошти. Гроші на придбання квартири були позичені її батьком у загальній сумі 110000 грн. Батько позичив кошти відповідачу через відсутність у неї заощаджень. Позивач участі у придбанні квартири не приймав. Просила відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_5 , 1955 року народження, у судовому засідання пояснив, що він є батьком ОСОБА_2 . У м. Селидове йому на праві власності належала 2-х кімнатна квартира де, до знайомства із позивачем, проживала його дочка. Згодом дочка звернулася до нього із проханням продати 2-х кімнатну квартиру та передати їй грошові кошти у розмірі 110000 грн., точної дати він не пам`ятає. У дочки було двоє дітей та вона була вагітна третьою дитиною, тому звернулася до нього. Він продав квартиру та у той же день надав дочці гроші. Договори купівлі-продажу квартир були оформлені в один день. Він віддав дочці гроші, а подальші їх дії він не знає, як вона розпорядилася грошами йому не відомо. Гроші передав у машині під розписку. ОСОБА_1 під час передачі грошових коштів не було. Свідок ОСОБА_6 , 1970 року народження, у судовому засіданні пояснила, що у неї з відповідачем дружні стосунки протягом 20 років. Їй відомо, що ОСОБА_7 купувала 4-х кімнатну квартиру у 2013 році, оскільки була вагітна. Також, їй відомо, що батько надав гроші під розписку у сумі 110000 грн. на придбання квартири. Зазначила, що вона була присутня під час передачі коштів та вона разом із ОСОБА_8 засвідчила передачу коштів своїм підписом.

Свідок ОСОБА_9 , 1958 року народження, у судовому засідання пояснила, що відповідач є її рідною племінницею. Їй відомо, що відповідач приїжджала до батька та просила кошти на придбання квартири. Кошти просила у борг, просила продати квартиру. Батько продав квартиру та зайняв їй кошти , але у якій сумі їй не відомо. Їй також відомо, що угоди з купівлі-продажу відбувалися в один день та тривали до 12 години ночі.

Суд, з`ясувавши думку позивача та відповідача, їх представників, заслухавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено наступне.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.06.2013. Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 19.07.2016 шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 01.08.2016.

Подружжя є батьками ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 19.09.2013 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Селидівського міського управління юстиції у Донецькій області.

Дані обставини учасники справи не оспорюють, а тому відповідно до ст. 82 ЦПК України вони доказуванню не підлягають.

ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , що вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності №97604933 від 18.09.2017. Підставою виникнення права власності є договір купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Петровою О.М. за №327 29.07.2013.

На виконання ухвали суду приватним нотаріусом Петровою О.М. надано копію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченого 29.07.2013 за реєстровим номером 327.

З наданої копії договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Петровою О.М. за №327 29.07.2013, вбачається, що ОСОБА_2 , 1977 року народження, придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 . Продаж здійснено за 106770,00 грн. Договір укладено покупцем ОСОБА_2 за згодою другого з подружжя ОСОБА_1 , справжність підпису якого на заяві засвідчено приватним нотаріусом Петровою О.М. У п. 4.2 Договору зазначено, що придбана нерухомість буде об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З наданої копії заяви ОСОБА_1 , справжність підпису якого на заяві засвідчено приватним нотаріусом Петровою О.М. 29.07.2013, вбачається підтвердження того, що придбана нерухомість буде об`єктом права спільної сумісної власності. Також, у заяві зазначено, що договір купівлі-продажу укладеного його дружиною в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладання цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню.

У п. п. 1, 3 статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Частиною 1 статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Частиною третьою статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.06.2013 року, який розірвано 19.07.2016.

У період шлюбу сторони придбали у власність чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 , згідно із договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Донецької області 29.07.2013 року, зареєстрований в реєстрі за №327. У договорі сторони засвідчили свою згоду на те, що дана нерухомість є об`єктом спільної сумісної власності та сторони договору діють в інтересах сім`ї.

Відповідач вважає спірну квартиру її приватною власністю, оскільки кошти за які придбана дана нерухомість, надані її батьком.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідачем надано суду розписку від 29.07.2013 згідно з якою ОСОБА_2 у присутності ОСОБА_11 і ОСОБА_6 отримала від свого батька ОСОБА_5 на придбання квартири АДРЕСА_1 . Гроші у розмірі 110000 грн. Дана розписка містить обов`язок ОСОБА_2 повернути отримані кошти у строк до 2025 року.

Відповідачем надано довідки №55,56 від 24.05.2019, видані СТОВ «Агрофірма «Дружба», з яких вбачається, що ОСОБА_5 у 2012 році отримав дохід у розмірі 62803,59 грн., у 2013 році 62059,06 грн. З довідок про отримання допомоги, виданих УПСЗ Селидівської міської ради вбачається, що ОСОБА_2 з 01.06.2011 по 30.11.2013 призначена допомога малозабезпеченим сім`ям у розмірі 106017,32 грн., з 10.06.2011 по 31.05.2015 отримала допомогу у розмірі 3927,60 грн.

Також, з наданих суду доказів вбачається, що ОСОБА_5 продав 29.07.2013 квартиру АДРЕСА_4 . Дані обставини підтверджуються копією договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу 29.07.2013, зареєстрованого в реєстрі за №324. Продаж здійснено за 60310,00 грн.

Надані суду докази відповідачем, у сукупності, свідчать про те, що на час придбання квартири відповідач отримувала лише допомогу як малозабезпечена сім`я та допомогу на дітей, розмір яких не підтверджує придбання спірної квартири за її власні кошти. Також, надані докази свідчать, що ОСОБА_5 , який є батьком відповідача, 29.07.2013 здійснив продаж квартири, що належала йому на праві власності, продаж здійснено за 60310,00 грн., а тому суд вважає, що батько відповідача мав можливість розпоряджатися власними коштами у розмірі 60310,00 грн. на власний розсуд, у тому числі запозичити їх дочці.

Проте, надані докази достеменно не свідчать про, те що спірна квартира придбана відповідачем за власні кошти та спірна квартира має режим приватної власності.

Позивачем у ході розгляду справи поставлено під сумнів надану відповідачем розписку про отримання у батька грошових коштів у розмірі 110000 грн., оскільки йому не було відомо, що відповідач позичила кошти у свого батька, та ухвалою суду від 12.01.2021 призначено у справі судову експертизу давності виконання документа, проведення якої доручено експертам Харківському Науково-дослідному інституту судових експертиз імені професора М.С. Бокаріуса Міністерства юстиції України.

Згідно з висновком експерта №1264 складеного 02.03.2021 встановити, чи відповідає дата (29.07.2013), яка міститься в розписці від 29.07.2013, реальній даті виготовлення документа, а також, встановити, коли саме (у якій період) фактично була написана розписка від 29.07.2013, не представляється можливим з причини, наведеної у дослідницькій частині висновку. У дослідницькій частині висновку зазначено, що для визначення віку штрихів, що виконані пастами для кулькових ручок, існує «Методика визначення абсолютного віку документів (в частині документів, виконаних пастами для кулькових ручок)» - реєстраційний код 2.1.16, однак, оскільки у ННЦ «ІСЕ» відсутнє спеціальне обладнання, провести дослідження по встановленню віку штрихів, виконаних пастами для кулькових ручок , не представляється можливим.

Відповідно до 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Отже, суд оцінює висновок експерта разом з іншими доказами.

Надаючи оцінку показанням свідків, судом встановлено, що дійсно відповідач отримала від батька ОСОБА_5 грошові кошти. Разом з тим, наданими суду доказами достеменно не підтверджується, що саме за ці кошти була придбана спірна квартира та ці кошти є приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки батько відповідача не підтвердив факт того, що саме за ці кошти було придбано спірну квартиру.

Свідки підтверджують, що відповідач просила у батька кошти нібито на придбання квартири, а куди саме було витрачено отримані відповідачем кошти свідкам не відомо.

Отже, суд оцінює показання свідків критично, дані пояснення як не підтверджують придбання спірної квартири за отримані від батька кошти, так і не спростовують дані обставини.

Суд звертає увагу, що отримані відповідачем кошти за укладеною розпискою від 29.07.2013 є фактично укладанням договору позики, оскільки розписка містить, окрім факту передачі грошей, обов`язок їх повернення до 2025 року та дана позика укладена під час перебування відповідача у шлюбі з позивачем.

Крім того, з урахуванням пояснень свідків наданих у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що відповідачем отримано від ОСОБА_5 кошти в інтересах сім`ї, та надана розписка свідчить, що відповідачем фактично укладено договір позики в інтересах сім`ї, оскільки під час укладання договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Петровою О.М. за №327 29.07.2013, ОСОБА_2 , 1977 року народження, придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 , та засвідчила свою згоду на те, що придбана нерухомість буде об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та вона діє в інтересах сім`ї.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Встановленими судом обставинами, не спростовано факт того, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, під час придбання спірної квартири, відповідач діяла не в інтересах сім`ї, або те, що укладений між нею та її батьком договір позики не стосується інтересів її сім`ї, а тому суд дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно із ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

У позовній заяві позивач, окрім спірної квартири, зазначав про придбання під час шлюбу іншого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає розподілу.

Як роз`яснено у п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

У відповідності до положень ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. ст. 63, 65 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

При вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Таким чином, враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу квартира АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку про її поділ між сторонами у рівних частках.

Проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів придбання під час шлюбу нагрівального баку вартістю 2000 грн., пральної машини Virpul вартістю 6000 грн, шафи-пеналу для ванної кімнати вартістю 2000 грн., електросушарки вартістю 800 грн., газової плити з духовою шафою Піраміда, витяжної шафи Піраміда, кухонного гарнітуру, скляного столу та 4 стільці для кухні на загальну суму 10000 грн., мікрохвильової пічці вартістю 2000 грн., хлібопічці вартістю 2000 грн, телевізору Samsung з кронштейном вартістю 6000 грн., електром`ясорубки вартістю 2500 грн., двохповерхового ліжка з матрацами вартістю 6000 грн., кондиціонеру вартістю 6000 грн., двоспального ліжка з матрацом вартістю 12000 грн., 4-х дверної шафи та комоду вартістю 12000 грн., ролетів на вікна 2000 грн., люстри 4 шт вартістю 2000 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В силу вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковою задоволенню та вважає за необхідне поділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_12 , а саме квартиру АДРЕСА_1 , шляхом визнання права власності за кожним на 1/2 частину квартири.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати у розмірі 2807,62 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 12,13,81,259,258,263-265 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна задовольнити частково.

Поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67,5 кв.м., житловою площею 48,3 кв.м.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ), право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 ), право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 ), на користь ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ), судовий збір у розмірі 2807 (дві тисячі вісімсот сім ) грн. 62 коп.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Селидівський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після її функціонування, безпосередньо до Донецького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 31.05.2021 року.

Суддя В.І.Капітонов