Провадження № 22-ц/802/639/21 Категорія: 76 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Луцький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» (далі - КНП «Луцький районний центр первинної медико-санітарної допомоги») про стягнення невиплаченої грошової допомоги при звільненні та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за апеляційною скаргою відповідача Комунального некомерційного підприємства «Луцький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 лютого 2021 року,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року позивач звернулась в суд з вказаним позовом покликаючись на такі обставини.

У березні 2020 року (24 березня) вона звільнилась з роботи в КНП «Луцький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Пунктом 4.1.19 колективного договору, укладеного між відповідачем та трудовим колективом КНП «Луцький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на 2018-2023 роки, схваленого зборами трудового колективу, відповідач, як роботодавець, взяв на себе обов`язок при звільненні працівника в зв`язку з виходом на пенсію виплачувати грошову допомогу в розмірі не менше п`яти посадових окладів. 23 березня 2020 року вона подала заяву про звільнення за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію та одночасно просила виплатити їй грошову допомогу в розмірі п`яти посадових окладів, однак фактично отримала виплату в розмірі одного посадового окладу.

Розмір її посадового окладу становить 6 451,00 грн., а тому КНП «Луцький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» має виплатити їй чотири посадові оклади грошової допомоги при звільненні працівника в зв`язку з виходом на пенсію, що становить 25 804 гривні. Крім того, за весь час затримки розрахунку при звільненні з відповідача на її користь підлягає стягненню середній заробіток з 24 березня 2020 року по 25 лютого 2021 року, що становить 72 722,92 гривні.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 25 лютого 2021 року постановлено позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Луцький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на користь ОСОБА_1 невиплачену грошову допомогу в розмірі 25 804 грн., середній заробіток за час затримання розрахунку при звільнені в сумі 70 897 грн. 24 коп.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Луцький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на користь ОСОБА_1 840 грн. 80 коп. сплаченого судового збору.

Допустити негайне виконання рішення в частині виплати заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Вказує, що під виходом на пенсію у розумінні пункту 4.1.19 колективного договору належить вважати реалізацію особою права на отримання пенсії, передбаченого статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування». На час звільнення з роботи позивач перебувала на обліку в Пенсійному фонді як отримувач пенсії, тому права на виплату грошової допомоги не має.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справ.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 03.06.2021, тобто, дата складення повного судового рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення Луцького міськрайонного суду у даній справі змінити з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді медичної сестри загальної практики сімейної медицини Рокинівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини КНП «Луцький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Луцької районної ради. Наведене підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 4-5).

З копії наказу КНП «Луцький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» №45-ос від 23 березня 2020 року встановлено, що ОСОБА_1 звільнено з роботи з 24 березня 2020 року в зв`язку з виходом на пенсію за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України (а.с. 7).

Розмір її посадового окладу становить 6 451,00 грн

Відповідно до п. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Частиною 1 ст. 14 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів.

Встановлено, що між роботодавцем КНП «Луцький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» та трудовим колективом КНП «Луцький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» укладено колективний договір на 2018 2023 роки, який схвалено зборами трудового колективу 20 грудня 2018 року (а.с. 8-20).

Пунктом 4.1.19 колективного договору передбачено, що при звільненні працівника в зв`язку з виходом на пенсію роботодавець зобов`язується виплачувати працівникам грошову допомогу в розмірі не менше п`яти посадових окладів.

Встановивши, що позивач ОСОБА_1 звільнилась з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а відповідач, усупереч положень пункту 4.1.19 колективного договору, виплатив грошову допомогу у розмірі одного посадового окладу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача недоплаченої грошової допомоги у розмірі 4 посадових окладів на загальну суму 25804 гривні.

Викладене в апеляційній скарзі тлумачення пункту 4.1.19 колективного договору та аргументи про відсутність в позивача права на виплату грошової допомоги, суперечить змісту цього пункту, яким чітко передбачено виникнення права на грошову допомогу у розмірі не менше 5 посадових окладів у разі звільнення працівника у зв`язку з виходом на пенсію.

ОСОБА_1 звільнилась з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, тому її вимоги обґрунтовані.

Відповідно до приписів частини 2 статті 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Виплата грошової допомоги передбачена Законом України «Про оплату праці», тому доводи апеляційної скарги щодо пропуску позовної давності безпідставні.

На підставі наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду в частині стягнення грошової допомоги, передбаченої пунктом 4.19 колективного договору, на загальну суму 25 804 грн. ґрунтується на законі.

Переглядаючи рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд зазначає таке.

Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки відповідач у день звільнення не виплатив ОСОБА_1 у повному розмірі грошової допомоги, право на отримання якої передбачено пунктом 4.19 колективного договору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування положень статті 117 КЗпП України.

Разом з тим, суд першої інстанції, визначаючи розмір середнього заробітку, який належить стягнути позивачу за час затримки розрахунку, не врахував такого.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те,

з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Така правова позиція застосована також Верховним Судом і у справі № 165/622/20 (постанова від 20 травня 2021 року).

На думку апеляційного суду, при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку необхідно врахувати, що невиплачені позивачу в день звільнення кошти за своєю правовою природою не відносяться до заробітної плати за виконану роботу, а є грошовою допомогою, передбаченою колективним договором, яка носить разовий характер. Також суд враховує, що позивач звернулась до суду з вимогою про її виплату через 5 місяців після звільнення, хоча невиплата матеріальної допомоги давала право звернутися до суду негайно.

Визначений судом розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 79897 грн., що більше, як втричі, перевищує сам розмір належної позивачу грошової допомоги, тому не відповідає вимогам справедливості та пропорційності.

З метою дотримання критеріїв справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця, який допустив порушення трудового законодавства та законодавства про оплату праці при виплаті належних звільненому працівникові сум, колегія суддів дійшла висновку, що конкретні обставини справи дають підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 до 6 451,00 гривень.

Оскільки при вирішенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні , суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити, стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Луцький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на користь ОСОБА_1 6451,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 лютого 2021 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Луцький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на користь ОСОБА_1 6 451,00 (шість тисяч чотириста п`ятдесят одну) гривню середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді