ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/707/21 Справа № 214/8769/19 Суддя у 1-й інстанції - Прасолов В. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання-Кислиця І.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач- Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 , відповідача Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 квітня 2020 року, ухваленого суддею Прасоловим В.М. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі за текстом «ПрАТ»), в якому просив стягнути з ПрАТ на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 271245 грн.00 коп.

В обґрунтування позову зазначив, що він з 16.04.2002р. по 02.09.2019р. (17 років 5 місяців) працював у ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», ПАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», а після чергової зміни організаційно-правової форми підприємства відповідача - у ПрАТ. Весь цей час працював у шкідливих умовах праці за списком № 1 водієм великовантажних автомобілів (більше 110 тон) у кар`єрі з видобутку руди відкритим способом.

Як вбачається з Санітарно-гігієнічної характеристики умов праці № 758/4.6-7 від 02.10.2018р. та Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 18.07.2019р. підставою для виникнення у нього професійних захворювань стало те, що він, працюючи водієм автотранспортних засобів в кар`єрі технологічної колони автомобілів №52 гірничотранспортного цеху № 1, виконував роботи з керування великовантажним автомобілем БілАЗ за різних дорожніх умов, вивезення гірничої маси з кар`єру та щоденного технічного обслуговування автомобіля, виконував регулювальні роботи.

Внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, важких режимів експлуатації автотранспортних засобів підпадав під вплив підвищених концентрацій аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, загальної транспортної вібрації та шуму.

Вказує, що працюючи у шкідливих умовах праці у відповідача отримав наступні професійні захворювання: вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації, центрально-периферичний ангіодистонічний синдром, ускладнений дисциркуляторною енцефалопатією з двосторонньою пірамідною недостатністю, вестибуло-атактичним синдромом, зниженням когнітивних функцій, у сполученні з радикулопатією полісегментарною шийною С5-С7 та попереково-крижовою L5-S1, білатерально, з вираженими статико-динамічними порушеннями і больовим синдромом, двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФ другого ступеня), остеоартрозом та періартрозом колінних (ПФ другого ступеня) та дрібних суглобів костей, зі стійким больовим синдромом Т 75.2; хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), група А. Легенева недостатність першого-другого степеня. J 44; нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху). Н 90.3.

Причиною виникнення перелічених профзахворювань стало те, що відповідач не забезпечив йому здорові та безпечні умови праці.

Так, відповідно до п. 18 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 18.07.2019р. на його, позивача, робочих місцях мало місце перевищення еквівалентного рівня віброшвидкості (загальної, транпортної) на 2 Дб; перевищення в повітрі робочої зони гранично-допустимої концентрації аерозолю переважно фіброгенної дії в 2,2 рази з вмістом кремнію діоксиду кристалічного від 10% до 70% згідно ГОСТ 12.1.005-88; перевищення еквівалентного рівня шуму на 3 ДБА.

Як вбачається з п.16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 18.07.2019р. саме профмаршрут на підприємстві відповідача став причиною виникнення в нього, позивача, профзахворювань.

В результаті вищенаведеного йому було первинно та безстроково встановлено 65 % втрати працездатності та 3-я група інвалідності.

Все це стало можливим внаслідок того, що Відповідач допустив порушення наступних норм чинного законодавства України: ч.ч. 1 та 2 ст. 153 КЗпП України, відповідно до яких на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган; ст. 6 Закону України «Про охорону праці», згідно яких умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства; ст.13 Закону України «Про охорону праці», відповідно до яких роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Вважає, що відповідач мав створити належні та безпечні умови праці на його, позивача, робочих місцях, за яких факт отримання професійних захворювань, іншого ушкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими, що ним не виконано.

Наполягає, що вищенаведеним повністю підтверджується вина роботодавця у спричинених йому професійних захворювань.

Вказує, що з вини відповідача йому, позивачу заподіяна моральна шкода, що також підтверджується наступним. Внаслідок отриманих професійних захворювань його постійно турбує стійкий біль та обмеження рухів у шийному і поперековому відділах хребта з іррадіацією в плечовий пояс, в нижні кінцівки, переважно в праву ногу, порушено ходу, оніміння в кінцівках, більше в кистях, відчуття слабкості в них, підвищена чутливість до холоду з болями в них, біль у великих суглобах кінцівок, часті судоми гомілкових м`язів, пальців кистей, головний біль, запаморочення, зниження слуху, загальна слабкість, задишка при фізичному навантаженні, сухий кашель, нападоподібний біль. У зв`язку з поганим самопочуттям змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури і лікування.

Зазначає, що внаслідок отриманих професійних захворювань, було порушено та порушуються мої нормальні життєві зв`язки, я позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Він не може вночі нормально спати, оскільки заважає біль у спині та майже у всіх суглобах. Крім того, раніше вів активний спосіб життя: влітку працював на городі, їздив на риболовлю, полювання, а тепер такі види відпочинку та діяльності доставляють біль та дискомфорт. Йому також приходиться докладати додаткові зусилля для того, щоб виконувати чоловічу роботу вдома, на городі. Відчуває себе тягарем для своїх рідних, що постійно пригнічує.

Внаслідок отриманого ушкодження здоров`я, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів.

Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на його, позивача, душевному та фізичному станах. На даний час його самопочуття не поліпшується, негативні зміни в житті є незворотними, усвідомлення чого завдає душевного болю та страждань. Наполягає, що обов`язок щодо відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я втратою працездатності внаслідок професійного захворювання, покладено на роботодавця ПрАТ.

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 квітня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат задоволені частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 100000 грн. 00 коп. у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» в дохід держави 768 грн. 40 грн. у рахунок сплати судового збору.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , просить змінити рішення суду першої інстанції, збільшивши суму моральної шкоди стягнутої з відповідача на його користь до заявлених у позові вимог.

При цьому, скаржник зазначає, що розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 271 245 грн. він визначив, виходячи із глибини, характеру, тривалості його душевних страждань та нервових переживань, стажу роботи у шкідливих умовах праці у відповідача (17 років 5 місяців), процент втрати працездатності, погіршення його здібностей, усвідомлення того, що його стан здоровя вже ніколи не відновиться, встановлення йому безстроково втрати працездатності та групи інвалідності, та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, вважає, що визначений ним розмір моральної шкоди беде еквівалентним завданим йому стражданням і достатнім для їх відшкодування.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» просить змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнутої судом суми відшкодування моральної шкоди, зменшивши її розмір з урахуванням вимог розумності, виваженості та справедливості.

В обґрунтування скарги, відповідач зазначає, що, вирішуючи питання про суму моральної шкоди, суд першої інстанції не врахував пояснень представника відповідача про те, що основною причиною виникнення професійного захворювання у позивача є тривалість його роботи в шкідливих умовах праці, що залежало виключно від самого потерпілого і не залежала від роботодавця. Вказує, що суд першої інстанції повинен був врахувати вимоги ч.2 ст.1193 ЦК України та зменшити розмір моральної шкоди з урахування сталої практики по аналогічним справам по відшкодуванню моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, позивач ОСОБА_1 , просить відмовити ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» в задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Бузинарську Д.М., яка у повному обсязі підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги позивача, просила її задовольнити, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги відповідача, з викладених у відзиві підстав, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, тоді, як апеляційна скарга відповідача не може бути задоволена, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач з 16 квітня 2002 року по 2 вересня 2019 року, тобто на протязі 17 років 5 місяців працював на підприємстві відповідача водієм великовантажних автомобілів у кар`єрі з видобутку руди відкритим способом, що встановлено на підставі трудової книжки.

Під час роботи позивач підпадав під вплив підвищених концентрацій аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, загальної транспортної вібрації та шуму, на його робочих місцях мало місце перевищення еквівалентного рівня віброшвидкості (загальної, транспортної) на 2 Дб; перевищення в повітрі робочої зони гранично-допустимої концентрації аерозолю переважно фіброгенної дії в 2,2 рази з вмістом кремнію діоксиду кристалічного від 10% до 70% згідно ГОСТ 12.1.005-88; перевищення еквівалентного рівня шуму на 3 ДБА. Умови праці, у яких працював позивач, відносяться: за вмістом аерозолів в повітрі робочої зони - до 3 класу 2 ступеню (шкідливі); за рівнем вібрації загальної - до 3 класу 1 ступеню (шкідливі); за рівнем

шуму - до 3 класу 1 ступеню (шкідливі); за загальною оцінкою - до 3 класу 2 ступеню і шкідливі). Вказані обставини встановлені санітарно-гігієнічною характеристикою умов праці та Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання.

Позивач з 3 лютого 2017 року по 18 лютого 2017 року перебував на стаціонарному лікуванні з приводу хронічної люмбоішалгії ліворуч, скаржився на болі, які турбують декілька років, що встановлено виписним епікризом (а.с.30).

Позивач з 6 вересня 2017 року по 20 вересня 2017 року проходив стаціонарне лікування з приводу радікулопатії, скаржився на обмеження руху, біль при рухах, що встановлено випискою (а.с.28-29).

Позивач з 5 лютого 2018 року по 22 лютого 2018 року та з 10 січня 2019 року по 28 січня 2019 року проходив стаціонарне лікування з приводу радікулопатії, скаржився на обмеження руху, біль при рухах, що встановлено виписними епікризами (а.с.33, 34).

Позивач з 31 лютого 2018 року по 13 серпня 2018 року та з 4 лютого 2019 року по 14 лютого 2019 року проходив стаціонарне лікування з приводу хронічного бронхіту, що встановлено виписками (а.с.37, 38).

Позивач з 27 травня 2019 року по 7 червня 2019 року проходив стаціонарне лікування з приводу вібраційної хвороби у сполучення з радікулопатією, скаржився на обмеження руху, біль при рухах, що встановлено випискою (а.с.35-36).

Позивач звертався за лікуванням з приводу болі в хребту з 1985 року, що встановлено випискою (а.с.31-32).

4 червня 2019 року позивачу були встановлені професійні захворювання: вібраційна хвороба 2ст. від дії загальної вібрації, церебрально- периферичний ангіодистонічний синдром, ускладнений дисциркуляторною енцефалопатією у сполученні з радикулопатією полісігментарною шийною та попереково-крижовою; хронічне обструктивне захворювання легень 1 ст. (пиловий бронхіт 1ст., емфізема легень 1ст.; нейросенсорна приглухуватість 1 ст. (з легким зниженням слуху), що встановлено медичним висновком (а.с.26-27), випискою (а.с.28).

24 жовтня 2019 року позивачу встановлена безстроково третя група інвалідності, визначена 65 % втрати працездатності, що встановлено довідками (а.с.23, 24).

Позивачу 24 жовтня 2019 року визначена програма реабілітації, що встановлено програмою (а.с.25)

Причиною виникнення хронічного професійного захворювання позивача є перевищення еквівалентного рівня віброшвидкості (загальної, транпортної) на 2 Дб; перевищення в повітрі робочої зони гранично-допустимої концентрації аерозолю переважно фіброгенної дії в 2,2 рази з вмістом кремнію діоксиду кристалічного від 10% до 70% згідно ГОСТ 12.1.005-88; перевищення еквівалентного рівня шуму на 3 ДБА, що встановлено актом розслідування (а.с.17-22).

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійні захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків на підприємстві відповідачаі наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст.ст.153,173 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, однак частково погоджується із доводами позивача щодо заниженого розміру відшкодування моральної шкоди та не погоджується із доводами відповідача щодо завищеного розміру відшкодування моральної шкоди, з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно п.3 ч.1 ст.268 ЦК України відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» від14 жовтня 1992 року N 2694-XII державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Згідно частин 1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз`яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача.

Частиною 3 ст.23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У відповідності зі ст.ст.23,1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або внаслідок профзахворювання складається, зокрема, у фізичному болі, душевних стражданнях, які він поніс у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок отримання професійного захворювання.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Слід зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Так, вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, суд першої інстанції керувався нормами ст.23, ч.1 ст.1167 ЦК України, врахував ступінь вини підприємства, посадові особи якого не створили належних та здорових умов праці для позивача, глибину душевних страждань позивача, пов`язаних з таким станом його здоров`я, який викликав постійний біль, примушує періодично звертатися до лікарів за лікуванням, що порушує звичний склад життя позивача та потребує додаткових зусиль для його організації. Окрім, того, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження всі обставини, на які посилався позивач, а саме, страх, безсоння, неможливість займатися рибалкою, полюванням, працювати на городі, та, враховуючи обставини справи з урахуванням вимог розумності і справедливості визначив позивачу моральну шкоду у розмірі 100000 гривень.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 щодо необґрунтовано занищеного розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 4 червня 2019 року позивачу були встановлені професійні захворювання: вібраційна хвороба 2ст. від дії загальної вібрації, церебрально- периферичний ангіодистонічний синдром, ускладнений дисциркуляторною енцефалопатією у сполученні з радикулопатією полісігментарною шийною та попереково-крижовою; хронічне обструктивне захворювання легень 1 ст. (пиловий бронхіт 1ст., емфізема легень 1ст.; нейросенсорна приглухуватість 1 ст. (з легким зниженням слуху), наслідком, яких стала при первинному огляді втрата професійної працездатності в ступені 65% та встановлення третьої групи інвалідності безстроково з 7 жовтня 2019 року, що свідчить про неможливість відновлення стану здоров`я у майбутньому.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, ураховуючи ступінь вини відповідача, беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача, незворотність негативних наслідків, спричинених професійним захворюванням, характер немайнових витрат вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її розмір з 100 000 грн. до 130 000 грн.

Згідно положення, закріпленого в п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення суду, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Пленум Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Аналіз цієї норми дає підстави зробити висновок про те, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди може полягати у відшкодуванні грошима, майном або в інший спосіб. Отже, характер такої вимоги (майновий чи немайновий) є похідним від обраного позивачем (потерпілою особою) способу відшкодування моральної шкоди. Якщо позивач просить відшкодувати моральну шкоду грошима або майном, то така позовна вимога набуває майнового характеру.

Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди спричиненої отриманим професійним захворюванням та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Зі змісту положень п.3 ч.3 ст.175, п.1.ч.1 ст.176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частина 6 ст.141 ЦПК України передбачає, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України..

Враховуючи, те, що суд апеляційної інстанції змінює рішення суду в частині збільшення суми моральної шкоди, відповідно збільшенню підлягає і сума судового збору, стягнутого з відповідача на користь держави, пропорційно задоволених позовних вимог, з 768,40 грн. до 1300 грн., що становить 1% від суми задоволених судом апеляційної інстанції позовних вимог.

Керуючись ст.ст.367, ч.1 ст.369, ст.374, ст.376, ст.ст.381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 квітня 2020 року в частині розміру моральної шкоди та судового збору змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з відповідача Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь позивача ОСОБА_1 , зі 100 000 грн. (ста тисяч гривень) до 130 000 грн. (ста тридцяти тисяч гривень), відповідно збільшивши суму судового збору, стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави з 768,40 грн. до 1300 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 26 січня 2021 року.

Головуючий:

Судді: