ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

19 травня 2021 року

м. Харків

справа №640/7611/13-ц

провадження № 22-ц/818/1427/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю..

за участю секретаря судового засідання : Плахотнікової І.О. ,

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

за апеляційною скаргою скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , на заочне рішення Київського районного суду м.Харкова від 19 вересня 2013 року, ухвалене суддею Ніколаєнко І.В., в залі суду в м. Харків,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що сторони уклали шлюб, який був зареєстрований 14.06.1985 р. Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 364. Від шлюбу вони мають повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Подальше сімейне життя у них не склалося, почалися сварки, скандали, постійні непорозуміння, було втрачено почуття кохання та з початку 1996 року шлюбні відносини носять формальний характер, оскільки в березні 1995 року дружина виїхала на постійне місце проживання до Австралії. На даний час вони мешкають окремо, спільного господарства не ведуть більше 17 років.

У зв`язку із чим, просив розірвати шлюб з відповідачем, зареєстрований 14.06.1985 р. Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 364.

Заочним рішенням Київського районного суду м.Харкова від 19 вересня 2013 року, з урахуванням ухвали Київського районного суду м.Харкова від 18 квітня 2014 року позов задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 14.06.1985 року Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 364. Прізвище відповідача ОСОБА_5 після розірвання шлюбу залишено без змін « ОСОБА_6 ».

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 12 листопада 2020 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Іванісова Євгена Миколайовича про перегляд заочного рішення від 19.09.2013 р. по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не була повідомлена про час та місце розгляду справи та взагалі не знала про існування такої справи. Вказує. що місцем реєстрації відповідача є: АДРЕСА_1 , за адміністративно територіальним поділом м. Харкові відносить до Дзержинського район, а тому заочне рішення Київського районного суду м.Харкова від 19 вересня 2013 року ухвалене з порушенням правил підсудності. Також вказує, що твердження позивача про те, що він протягом 17 років перебуває у формальному шлюбі, оскільки відповідачка виїхала на постійне місце проживання до Австралії не відповідають дійсності. Вказує, що 15 березня 1995 року був здійснений виїзд на постійне місце проживання до Австралії всією родиною: а саме ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та неповнолітнім ОСОБА_4 , що підтверджується декларацією ОСОБА_4 .

Адвокат Березовський Є.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 надав до суду пояснення щодо апеляційної скарги та просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. Посилався на те, що доводи представника відповідача про те, що відповідачка не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи спростовуються матеріалами справи. Вказує, що матеріали справи містять докази отримання відповідачем повістки, отже відповідач по справі була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Також зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який був зареєстрований 14.06.1985 року Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 364. Від шлюбу вони мають повнолітню дитину сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч.1 ст.24 СК України Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями ч.ч.3 та 4 ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Позов про розірвання шлюбу не може бути пред`явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, крім випадків, коли один із подружжя вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки кримінального правопорушення, щодо другого з подружжя або дитини.

Чоловік, дружина мають право пред`явити позов про розірвання шлюбу протягом вагітності дружини, якщо батьківство зачатої дитини визнане іншою особою.

Чоловік, дружина мають право пред`явити позов про розірвання шлюбу до досягнення дитиною одного року, якщо батьківство щодо неї визнане іншою особою або за рішенням суду відомості про чоловіка як батька дитини виключено із актового запису про народження дитини (ч.ч.1-4 ст.110 СК України).

За статтею 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

У рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб.

Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору.

Представник відповідача в апеляційній скарзі вказує, що справа не була підсудна Київському районному суду м.Харкова оскільки відповідач мала місце реєстрації та є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 , що відносилася територіально до Дзержинського району м. Харкова. Крім того представник відповідача вказує, що сторони є громадянами Австралії.

Відповідно до статті 414 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Аналогічні приписи містяться у статті 497 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції).

У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Вирішуючи питання про підсудність справ з іноземним елементом, суди України відповідно до вимог статей 2, 414 ЦПК України повинні керуватися нормами Закону України «Про міжнародне приватне право» та нормами відповідних міжнародних договорів.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин,які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 1, статті 75-77 Закону).

У пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм:

хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою;

об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави;

юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Положеннями статей 60, 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, тобто правом тієї держави, громадянами якої вони є одночасно, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі.

Відповідно до статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.

Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 набула громадянство Австралії ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Між тим, ОСОБА_1 згідно копії його паспорту, виданого Київський РВ у м. Харкові ГУ ДМС України у Харківській області 12 січня 2013 року на час звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу мав громадянство України.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом зокрема у випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи відповідача.

Оскільки на час звернення позивача до суду відповідач мала на території України нерухоме майно, про що прямо вказує представник відповідача, тому справа за позовом ОСОБА_1 могла бути розглянута судом України.

Відповідно до ч. 2 ст. 110 ЦК України, в редакції чинній на час звернення з позовом, позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Враховуючи віддаленість місця знаходження відповідача на час звернення ОСОБА_1 з позовом до суду, з огляду на приписи ч. 2 ст. 110 ЦПК України позивач правомірно скористався правом альтернативної підсудності та звернувся до суду за своїм зареєстрованим місцем проживання.

Аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

В силу вимог ст. 12 ч. 5 п. 2 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє врегулювання спору шляхом досягнення угоди між сторонами.

Позивач наполягає на розірванні шлюбу.

В силу вимог ст.. 24 ч. 1 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частиною 3 ст. 376 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального права судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Представник відповідача наголошує, що ОСОБА_2 не знала про розгляд справи та розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , їх сім`я існувала до початку 2020 року, коли він пішов з родини.

Між тим, з матеріалів справи вбачається, що 31 січня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 повідомили компетентні органи Австралійського Союзу про намір одружитися, а 13 липня 2016 року уклали шлюб. З 2016 року орендують житло, вчиняють дії щодо екстракорпорального запліднення.

Отже наразі протягом 5 років ОСОБА_1 перебуває в іншому шлюбі, з пояснень представника відповідача не вбачається, що ОСОБА_2 оскаржує рішення з метою зберегти сім`ю з ОСОБА_1 .

Спір між сторонами виник з приводу особистих немайнових відносин, і відновлення реєстрації шлюбу без наміру й можливості відновлення сімейних відносин не ґрунтується на нормах СК України.

Скасування рішення суду через значний проміжок часу (через сім років) без наміру відновлення сімейних відносин дестабілізує приватні відносини.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції не встановлено.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 є такими, що не спростовують правильність встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача, яку вона та її представник вважають єдино вірною та правильною.

Інші доводи апеляційних скарг не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м.Харкова від 19 вересня 2013 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П.Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова