ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5282/21 Справа № 183/5861/20 Суддя у 1-й інстанції - Майна Г. Є. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого- судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що з 11 грудня 2015 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначала, що спільне життя не склалося через відсутність порозуміння між сторонами та різні погляди на сімейні відносини, спроби подружжя з налагодження сімейного життя виявилися невдалими, з відповідачем спільний побут не ведуть, проживають окремо з травня 2020 року.

Вказувала, що відповідач неодноразово зазначав, що втратив почуття любові до неї. Після звернення нею до суду з даним позовом, почав проявляти агресію по відношенню до неї, здійснював психологічний тиск, погрожував фізичною розправою, у зв`язку з чим вона зверталася до органів поліції, а тому наполягає на тому, що збереження шлюбу є неможливим та суперечитиме її інтересам та інтересам малолітньої дитини, яка є очевидцем агресії з боку чоловіка, наполягає на розірванні шлюбу, час на примирення просила не надавати з огляду на побоювання за власне життя та здоров`я.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2021 року року позов задоволено, шлюб між сторонами розірвано.

Звертаючись з апеляційною скаргою, відповідач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, невірне застосування процесуальних норм права, у зв`язку з чим просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким надати сторонам час на примирення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги позивача належними та достатніми доказами не підтвердженні, судом не встановлено з якого часу припиненні подружні відносини та чи припинені взагалі, зважаючи на те, що апелянт утримує сім`ю та несе витрати на квартиру, в якій до сьогоднішнього часу сторони спільно проживають. Судом не з`ясовано причину розірвання шлюбу, можливість примирення між сторонами та з ким з батьків проживатиме дитина. Судом не було особисто допитано сторін по справі, доказів погроз чи іншої непристойної поведінки з боку відповідача позивачем надано не було. Зазначає, що оскільки він не був присутній під час ухвалення рішення по суті, судом повинно було бути ухвалено заочне рішення по справі.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 позивач по справі не скористалася.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи про розірвання шлюбу.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11 грудня 2015 року зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , про що Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис № 1175 (а.с.6).

Сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

Також судом встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини, спільне господарство не ведуть, проживають окремо.

Позивач наполягала на тому, що збереження сім`ї неможливе, просила строк на примирення не надавати з огляду на побоювання за власне життя та здоров`я.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведуть, проживають окремо, сторони втратили почуття любові один до одного, що, на думку суду, є достатнім доказом того, що шлюб носить формальний характер та є підставою для розірвання шлюбу.

Крім того, у своєму рішенні суд першої інстанції зазначив про недоцільність надання сторонам строку для примирення з огляду на обставини, повідомлені позивачем у позові та додаткових поясненнях, а також з урахуванням думки позивача, яка не бажає зберегати шлюб.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями ч.ч.3,4 ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.10,11 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Частиною 3 ст.105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя, на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.110 СК України право на пред`явлення позову про розірвання шлюбу позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч.5 ст.191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Відповідно до ст.112 СК України при розірванні шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило в інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про наявність підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового про надання часу на примирення, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону, були предметом розгляду в суді першої інстанції, де суд зазначив, що надання строку на примирення є правом суду, а не його обов`язком, де, врахувавши думку, позивача, яка наполягала на розірванні шлюбу без надання строку для примирення, а також обставини, повідомлені позивачем щодо неможливості збереження шлюбу, прийшов до висновку про недоцільність надання такого строку.

При цьому, колегія суддів враховує, що позов про розірвання шлюбу подано до суду у жовтні 2020 року, суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення тільки 22 лютого 2021 року, у вказаний період часу ОСОБА_1 мав можливість вживати заходи до примирення із ОСОБА_2 , однак остання послідовно наполягала на розірванні шлюбу, заяв про відмову від позову або залишення позову без розгляду не подавала.

Також колегія суддів звертає увагу, що позивач у своєму позові зазначала, що сторонами вживалися заходи з метою збереження шлюбі, які виявилися безрезультатними, а також просила суд першої інстанції строк на примирення не надавати з огляду на те, що відповідач здійснює психологічний тиск на останню, погрожує фізичною розправою, свідком чого нерідко стає малолітня дитина, через що позивач вимушена була звертатися до органів поліції із відповідною заявою про що надано відповідні докази (а.с.34).

За таких обставин висновок суду про наявність підстав для розірвання шлюбу та недоцільність надання сторонам строку на примирення є правильним, оскільки подальше збереження шлюбу суперечило інтересам позивача, а відмова суду першої інстанції у розірванні шлюбу могла б свідчити про примушування ОСОБА_2 до шлюбу проти її волі.

Доводи апеляційної скарги про існування між сторонами шлюбних відносин, зокрема проживання позивача та відповідача однією сім`єю та її утримання апелянтом, нічим об`єктивно не підтверджені та спростовуються поясненнями, наданими сторонами в судовому засіданні 08 лютого 2021 року (а.с.39).

Крім того, доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 є невстановлення судом першої інстанції місця проживання дитини.

Відповідно до частини 2 статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

А отже, такі доводи апеляційної скарги також не приймаються до уваги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що з такою вимогою позивачка до суду не зверталася.

Доводи апелянта про порушення норм процесуального права, що полягали у винесенні рішення суду, замість заочного рішення по справі також є безпідставними, з огляду на участь відповідача у судовому засіданні 08 лютого 2021 року (а.с.39).

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 червня 2021 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.