КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5685/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Пономаренко Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Семенюк Т.А.,

при секретарі - Лащевській Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юрченко Василь Васильович, про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасування державної реєстрації права власності, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2020 року,

встановив:

у липні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним дії нотаріуса та скасувати рішення і запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «ПроКредит Банк», посилаючись на те, що реєстраційні дії були здійснені із порушенням вимог чинного законодавства.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В судові засідання, призначені на 29 квітня 2021 року та 27 травня 2021 року, учасники справи не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи з поважних причин до суду не надходило. За таких обставин суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явились.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 18 квітня 2014 року між ним та ПАТ «ПроКредит Банк» було укладено договір іпотеки, за яким позивач передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 в забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Євротелекомгруп» за кредитним договором. Позивач зазначав, що у липні 2016 року йому стало відомо про те, що 15 липня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Юрченком В.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ПАТ «ПроКредит Банк». Вважає, що вказане рішення було прийняте нотаріусом безпідставно, з порушенням норм Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Зокрема вказував, що нотаріус не мав повноважень на вчинення реєстраційних дій, а також не мав в розпорядженні доказів на підтвердження повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця про необхідність усунення порушень виконання зобов`язань.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на іпотечне майно відбулось із дотриманням норм законодавства, чинного на момент прийняття рішення про державну реєстрацію.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 12, 33, 36, 38 Закону України «Про іпотеку», ст. 3, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, Закону України «Про нотаріат».

У своїй апеляційній скарзі представник позивача посилається на те, що судом першої інстанції не було з`ясовано, чи було порушено основне зобов`язання на момент вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, що призвело до помилкового прийняття рішення про відмову у позові.

Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованим та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 квітня 2014 року між позивачем та ПАТ «ПроКредит Банк» було укладено Договір іпотеки №323547-ІДІ, відповідно до умов якого ОСОБА_1 в забезпечення виконання ТОВ «Євнротелекомгруп» зобов`язань за рамковими угодами № FW105.826 та № FW105.825 від 18 квітня 2014 року передав банку в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_1 .

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно статті 36 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на момент укладення Іпотечного договору, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» у вказаній редакції встановлено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем в суді, якщо він доведе, що основне зобов`язання і умови іпотечного договору не були порушені.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 та ПАТ «ПроКредит Банк» погодили право іпотекодержателя на задоволення його вимог шляхом передачі йому права власності на предмет іпотеки (п. 7.1.1. Договору іпотеки).

Таким чином в іпотечному договорі міститься застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

В даному випадку застосування висновку, зробленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 554/14813/15-ц, застосовано бути не може, оскільки у справі, яка переглядалась Верховним Судом, сторони за договором іпотеки погодили можливість виникнення в іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки саме на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тоді як в даній справі такі умови у договорі відсутні.

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.3 ст. 10 цього Закону державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

За змістом ст. 18 вказаного Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб врегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Відповідного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 листопада 2018 року (справа № 520/6819/14-ц).

При зверненні до суду першої інстанції із запереченням на позовну заяву представником відповідача було надано докази на підтвердження направлення ПАТ «ПроКредит Банк» на адресу позивача ОСОБА_1 та боржника ТОВ «Євротелекомгруп» вимоги про усунення порушень кредитних зобов`язань та про попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 90-98, том І). Також ним було надано копії зворотних поштових повідомлень про вручення, з яких вбачається, що вимоги були отримані ТОВ «Євротелекомгруп» 23 травня 2016 року, а ОСОБА_1 - 01 квітня 2016 року.

При зверненні до суду з позовом та апеляційною скаргою позивач вказував, що у нього існують сумніви щодо наявності заборгованості за основним зобов`язанням станом на момент направлення йому та боржнику ТОВ «Євротелекомгруп» вимог про усунення порушень, а тому просив суди першої та апеляційної інстанції витребувати у ПАТ «ПроКредит Банк» первинні бухгалтерські документи на підтвердження руху коштів в межах виконання основного зобов`язання, а також обґрунтований розрахунок заборгованості станом на 16 лютого 2016 року та 24 березня 2016 року.

Положеннями ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями статті 84 ЦПК України визначено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Разом з тим, ні при зверненні до суду першої інстанції, ні при подачі апеляційної скарги позивачем не було наведено обставин, за яких він був позбавлений можливості самостійно отримати та подати до суду зазначені докази, як і не надано доказів на підтвердження вжиття заходів для отримання доказів, а тому заявлене клопотання про витребування у відповідача копій первинних бухгалтерських документів та розрахунку заборгованості задоволенню не підлягає

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в провадженні Деснянського районного суду м.Києва з квітня 2016 року перебувала справа за позовом ПАТ «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - рамковою угодою № FW105.825 від 18 квітня 2014 року (справа №754/5275/16). Предметом розгляду у вказаній справі в тому числі був розмір заборгованості за кредитним договором, в забезпечення виконання якого позивачем було передано належну йому квартиру в іпотеку, що спростовує доводи позивача про його сумніви щодо наявності заборгованості та неможливості самостійно отримати докази на підтвердження її наявності або відсутності при зверненні до суду в 2019 році.

Позивачем в ході розгляду справи факт виникнення порушення основного зобов`язання станом на момент звернення стягнення на предмет іпотеки спростовано не було.

Постановою Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі №754/5275/16 ПАТ «ПроКредит Банк» було відмолено у задоволенні позовних вимог до поручителів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, встановивши, що іпотекодержатель скористався своїм правом позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому будь-які інші вимоги щодо виконання основного зобов`язання є недійсними.

Положеннями статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи викладене, доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 31 травня 2021 року.

Головуючий

Судді