Провадження № 2/161/543/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

21 січня 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Кихтюка Р.М.,

секретаря - Демчук Т.В.,

з участю позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 05.05.2015 року згідно наказу № 28-К/ТР від 05.05.2015 року вона була прийнята на роботу на посаду начальника виробничої дільниці ВК «Техносервіс» Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною.

Наказом №02-К/ТР від 20.01.2019 року вона була звільнена із займаної посади за власним бажанням згідно з ст. 38 КЗпП України. Однак, ні заробітну плату, ні компенсацію за невикористану відпустку їй не перераховано.

Зазначає, що у зв`язку з невиплатою державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною належної їй суми при звільненні, відповідач зобов`язаний відшкодувати середній його заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, вказує, що неправомірними діями відповідача, що виразилось у невиплаті їй зарплати при звільненні, їй заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює в сумі 5000 гривень.

Враховуючи наведене, просить стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату за період з 01 грудня 2018 року по 05 лютого 2019 року у розмірі 11912,05 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 27549,76 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у заяві та просила їх задовольнити. Не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення у справі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Заяви про розгляд справи за його відсутності та відзив на позов не подав. А тому, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи, у відповідності до ст. 280 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом з`ясовано, що згідно наказу № 28-К/ТР від 05.05.2015 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу на посаду начальника виробничої дільниці ВК «Техносервіс» Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (а.с. 6).

Наказом №02-К/ТР від 20.01.2019 року вона звільнена із займаної посади за власним бажанням згідно з ст. 38 КЗпП України (а.с. 5-зворот).

Відповідно до довідки про заборгованість по заробітній платі від 31.10.2019 року №10 заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 станом на 01.11.2019 року становить 11912,05 грн. (а.с. 7).

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Зі змісту вказаної норми випливає, що матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що, у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У відповідності до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок виплати заробітної плати і проведення повного розрахунку зі звільненим працівником - виплати всіх сум, що належать йому, а у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Оскільки обов`язок своєчасної виплати заробітної плати і проведення повного розрахунку покладається саме на власника підприємства або уповноваженого ним органу, тому суд вважає, що саме роботодавець повинен доводити ту обставину, що заборгованість по заробітній платі у нього перед працівником відсутня.

А тому, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення з державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною в користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за період з 01.12.2018 по 05.02.2019 року в розмірі 11912,05 грн підлягає до задоволення.

Оскільки судом встановлено невиконання відповідачем, передбаченого статтею 116 КЗпП України обов`язку по виплаті працівнику всіх сум, що належать йому від підприємства в день звільнення, то для відповідача наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, - виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як встановлено судом, 02.02.2019 року ОСОБА_1 було звільнено з державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною за власним бажанням (а.с. ).

Відповідно до довідки про заборгованість по заробітній платі № 75 виданої Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 109.76 грн. (а.с. 7).

Викладене відповідає пункту Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», яким визначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Отже, зважаючи на вищевикладене, середній заробіток за весь час затримки виплати позивачу заробітної плати у відповідності до вищенаведеного та з врахуванням заявлених позивачем позовних вимог становить 27549,76 грн.., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Що стосується вимог позивача про стягнення на її користь 5000 грн. у відшкодування моральної шкоди, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 43 Конституції України гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частинами 6 і 7 цієї статті встановлено гарантії захисту громадян від незаконного звільнення і захист законом права на своєчасне одержання винагороди за працю.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних в п. 13 постанови від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд встановлено, що трудові права позивача були порушені у зв`язку із несвоєчасною виплатою їй заробітної плати, а згідно зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Отже, оскільки позивачу несвоєчасно виплачувалась заробітна плата відповідачем, це зумовило для неї прикладання додаткових зусиль для організації свого життя та призвело до моральних страждань і дотримуючись принципів розумності і справедливості, суд вважає, що у відшкодування моральної шкоди необхідно стягнути 1000 грн.

Таким чином, дослідивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що з державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на користь позивача слід стягнути невиплачену заробітну плату за період з 01.12.2018 року по 05.02.209 року у розмірі 11912,05 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 27549,76 грн. та моральну шкоду у розмірі 1000 грн. 00 коп.

Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 840,80 грн..

Керуючись ст.ст. 12,13,77,81,141, 263, 264,265, 280-282 ЦПК України, на підставі ст.ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) невиплачену заробітну плату за період з 01 грудня 2018 року по 05 лютого 2019 року у розмірі 11912 (одинадцять тисяч дев`ятсот дванадцять) грн. 05 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 27549 (двадцять сім тисяч п`ятсот сорок дев`ять) грн. 76 коп. та моральну шкоду у розмірі 1000 (одну тисячу) грн.

Стягнути з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною в дохід держави судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 21 січня 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду Р.М. Кихтюк