КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 357/2373/20

Апеляційне провадження 22-ц/824/1426/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Махлай Л.Д.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Гойденко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

яка діє в інтересах неповнолітнього

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2020 року, ухвалене під головування судді Кошель Б.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах Білоцерківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

у березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 у якому просив визнати неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначав, що він є власником спірної квартири. Він перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, від якого має сина ОСОБА_3 . Після народження син був зареєстрований у цій квартирі, проте в подальшому шлюб з ОСОБА_2 розірвано, та остання разом з сином переїхали на постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Реєстрація неповнолітнього сина у належній йому квартирі створює перешкоди у користуванні власністю та не дає можливості оформити субсидію.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.10.2020в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, вважає помилковим посилання суду на ст. 29 ЦК України, ст. 160 СК України та ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», оскільки ці норми не регулюють питання виселення особи з житлового приміщення, у якому неповнолітня особа не проживає і не зареєстрована. Предметом спору і є визнання втратившим права на користування квартирою, а не визначення місця проживання особи у віці від 10 до 14 років. Вважає безпідставним застосування судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 28.04.2020 у справі 761/20452/17, оскільки у справах різні фактичні обставини та справи не є подібними. У справі, що розглядалася Верховним Судом позивач є співвласником житлового приміщення, а у даному спорі він є одноосібним власником спірної квартири.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 28.02.1994.

З 16.09.2006 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 01.07.2011 розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

14.09.2018 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області видано судовий наказ про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина.

Згідно довідки про місце проживання та склад сім`ї № 1604 від 25.02.2020 за адресою кв. АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , неповнолітній ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Відповідно до акта № 33 від 25.02.2020, складеного КП БМР «ЖЕК №7» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично не проживає за вищевказаною адресою.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що син позивача не досяг чотирнадцятирічного віку та не може самостійно обирати місце свого проживання. Суд також виходив з того, що факт не проживання за його місцем реєстрації обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення права користування житлом.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 47 Конституції кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 167 ЖК УРСР наймач жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач просив визнати неповнолітнього сина таким, що втратив право користування спірною квартирою на підставі ст. 167 ЖК УРСР та будь - яких інших підстав не зазначав.

Разом з тим ст. 167 ЖК УРСР регулює питання договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності. У даному ж спорі неповнолітній син позивача проживав у спірній квартирі з народження як член сім`ї власника квартири, а не як член сім`ї наймача квартири.

Питання щодо права користування жилим приміщенням членами сім`ї власника житла врегульоване ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Позивач вказує, що після розлучення з 2011 року неповнолітній син проживає з матір`ю за іншою адресою.

Станом на 2011 рік сину позивача ОСОБА_3 було три роки та відповідно він не міг самостійно обирати з ким з батьків йому проживати після їх розлучення.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Син позивача проживав у спірній квартирі з народження як член сім`ї власника квартири та ні на час, коли батьки стали проживати окремо, ні на час вирішення даного спору він не досяг того віку, коли може самостійно обирати своє місце проживання, а відтак суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність підстав для задоволення позову.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 26.01.2021.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О. Ф. Мазурик