КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4158/2021 Доповідач - Кулікова С.В.
У х в а л а

м. Київ Справа № 2-4/79

26 січня 2021 року Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Кулікової С.В., перевіривши відповідність вимогам ЦПК України апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 на рішення Народного суду Залізничного району м. Києва від 17 січня 1979 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

в с т а н о в и в:

Рішенням Народного суду Залізничного району м. Києва від 17 січня 1979 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Стягнуто з ОСОБА_2 50 рублів держмита в дохід держави.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, 15 грудня 2020 року позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Народного суду Залізничного району м. Києва від 17.01.1979 року, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу відмовити.

Також в апеляційній скарзі клопотала про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду, з тих підстав, що її не було повідомлено про день, час та місце розгляду справи, фактично не залучено до участі у ній, і суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, вона не була повідомлена про прийняте рішення, рішення Народного суду Залізничного району м. Києва від 17.01.1979 року не було їй вручено у строк, встановлений законом, і про нього вона випадково дізналася лише 07.12.2020 року. З огляду на зазначене, вважає, що наявні усі правові підстави для поновлення строку на подання даної апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, доводи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду, вважаю, що у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Народного суду Залізничного району м. Києва від 17.01.1979 року, слід відмовити, з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 17 січня 1979 року Народним судом Залізничного району м. Києва ухвалено рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Згідно з вимогами ст. 291 ЦПК УРСР (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення), скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з наступного дня після проголошення рішення суду.

Апеляційну скаргу на рішення суду позивач ОСОБА_1 подала 15 грудня 2020 року, тобто із значним пропуском строку (через 41 рік після ухвалення оскаржуваного рішення), встановленого ЦПК УРСР.

Згідно з частинами другою-четвертою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії»).

Разом з тим завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами положень законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Процедура прийняття апеляційної скарги врегульована, зокрема положеннями статті 358 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України, незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Згідно з частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, ЄСПЛ визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому, складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

Викладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду, висловленим у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

ОСОБА_1 стверджує, що вона не була повідомлена про розгляд справи та про ухвалене рішення.

Проте, такі доводи позивача грунтуються лише на її твердженнях та не підтверджуються матеріалами справи та долученими до апеляційної скарги документами, оскільки, фактично в матеріалах справи наявне лише оскаржуване рішення, а цивільна справа № 2-4/79 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу була знищена по закінченню строків зберігання. При цьому, як вбачається з доданої до апеляційної скарги копії паспорта відповідача ОСОБА_2 (а.с. 16), шлюб з ОСОБА_1 розірвано на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.06.2016 року, за обставин встановлених саме цим рішенням і матеріалами справи № 369/2215/16-ц.

Таким чином, враховуючи, що рішення суду оскаржується позивачем, твердження про те, що вона не була повідомлена про час та місце розгляду справи є необґрунтованими, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами, і відсутністю можливості їх перевірити.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, а наведені обставини щодо неповідомлення про розгляд справи не підтверджені жодним доказом та матеріалами справи, у відкритті апеляційного провадження слід відмовити.

Керуючись ч. 2 ст.358 ЦПК України,-

у х в а л и в:

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Народного суду Залізничного району м. Києва від 17 січня 1979 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - відмовити.

Ухвала суду апеляційної інстанції як така, що постановлена поза межами судового засідання, набирає законної сили з моменту її підписання суддею, але може бути оскарженау касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя: