Провадження № 2/344/1313/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 року місто Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді: Тринчука В.В.,

за участі секретаря с/з: Гудяк Х.М.,

представника позивача: ОСОБА_3,

представника відповідача: ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Івано-Франківськ в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача у якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину вбиральні, що розташована поруч з квартирою АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_2 з виплатою йому грошових коштів, що внесені на депозитний рахунок Івано-Франківського міського суду у розмірі 7 824 (сім тисяч двадцять чотири) гривні 00 копійок.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу №1042, виданого 02.09.2019 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Чіпко Н.З. вона є власником квартири АДРЕСА_2 . До загальної площі зазначеної вище квартири належить 1-на кімната площею 13,80 кв.м., кухня площею 16,40 кв.м., вбудована шафа площею 1,70 кв.м. та ? частка вбиральні площею 0,75 кв.м., що підтверджується і технічним паспортом, складеним 16.04.1996 року.

Вказує, що згідно наданим відповідачем для ознайомлення договором про виділ в натурі частки нерухомого майна серія Д № 601 від 25.12.2006 року приватним нотаріусом Марчук А.А. ОСОБА_2 належить інша ? частка відповідної вбиральні. Таким чином зазначена вбиральня належить позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності. Зазначає, що оскільки частка яка належить відповідачу вказаної вбиральні є незначною та не може бути виділена в натурі, а спільне володіння й користування вбиральнею є неможливим то 05.09.2020 року нею як представником позивача направлено відповідачу лист-пропозицію про викуп частки, належної останньому за ринковою вартістю, що підтверджує накладною № 232 від 05.09.2020 року та описом вкладення у лист. На вказаний лист отримано лист-відповідь зі змісту якого вбачається що відповідач не має наміру продати спірну частку вбиральні, тому позивач звернулась у суд із даним позовом та просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та внесла на депозитний рахунок Івано-Франківського міського суду кошти у розмірі що відповідають ринковій вартості майна.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження. Відповідачу запропоновано подати відзив на позовну заяву в строк, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

08 грудня 2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач заперечує проти позову в повному обсязі. Мотивуючи тим, що у позивача немає жодних належних документів, які підтверджують право власності на спірну частку вказаної вбиральні, а також те, що ? часта не може бути незначною часткою спірного майна. Також вказує, що ОСОБА_2 є співвласником нежитлового приміщення у будинку АДРЕСА_3 яке не обладнано санвузлом, а тому перебування у його власності частки вказаної вбиральні є важливим та необхідним для нього задля задоволення своїх фізіологічних потре, а примусове відчуження такої вбиральні завдасть йому істотної шкоди та порушить його права як людини. Також вказує, що першочергове право на викуп спірної часки вбиральні належить йому, оскільки ним оформлено договір про виділ частки в натурі з нерухомого майна від 25.12.2006 року та відповідно право власності на ? частку вбиральні зареєстровано за ним, тоді коли у позивача відсутні будь які правовстановлюючі документи на спірну вбиральню, а технічних паспорт згідно чинного законодавства не є правовстановлюючим документом на нерухоме майно. Крім того вказує, що квартира позивача обладнана санвузлом, однак даний факт сторона позивача приховує від суду і таким чином намагається ввести суд в оману, а фактичний намір позивача полягає в тому, що вона за рахунок санвузла і частини коридору який є у спільному користування хоче збільшити площу своєї квартири, та уже почала проводити ремонті роботи у спірному санвузлі без його на це згоди та навіть не поставивши його до відома, а навпаки встановила новий замок і таким чином вчинила йому перешкоди у користування належним йому на праві власності майном. З огляду на наведене відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

23 грудня 2020 року стороною позивача подано до суду відповідь на відзив, в якому вона просить суд вважати заперечення відповідача безпідставними та необґрунтованими, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 просила позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву. Наголошувала на тому, що вказана частка спірної вбиральні є незначною та у разі задоволення судом позовних вимог не завдасть йому істотної шкоди.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог та просила у їх задоволенні відмовити посилаючись на обставини що викладені у відзиві на позовну заяву. Також додатково вказала, що позивач придбала квартиру у вересні 2019 року, а відповідач відповідно до договору про виділ частки у натурі з нерухомого майна набув право власності на ? частки спірної вбиральні у грудні 2006 року, що свідчить про те, що їй на момент купівлі квартири було відомо про те, що ? вбиральні належить ОСОБА_2 , а відтак повинна була врахувати дані обставини при купівлі нерухомого майна, однак ОСОБА_1 усвідомлюючи все наведене вище на її думку придбала дану квартиру уже з умислом у майбутньому відчужити у її довірителя його частку вбиральні, хоча будь яких домовленостей між ними з даного приводу не було. Крім того додатково вказала, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу у силу обставин які у нього виникли відчужив свою частку нежитлового приміщення що знаходиться на першому поверсі будинку АДРЕСА_3 , однак і надалі продовжує його використовувати у своїй комерційній діяльності на підставі договору оренди та долучила такий договір до матеріалів справи.

Суд вислухавши сторін по справі, дослідивши матеріали справи, встановивши таким чином фактичні обставини справи, застосовуючи загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, утверджуючи та забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принцип неупередженості, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 набула права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа якої становить 33,55 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу від 02 вересня 2019 року, що підтверджується також витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 179413825 сформованого 02 вересня 2019 року (а.с.8-11). Відповідно до технічного паспорту від 16.04.1996 року загальна площа вказаної квартири становить 33,55 кв.м. з них1-на кімната площею 13,80 кв.м., кухня площею 16,40 кв.м., вбудована шафа площею 1,70 кв.м. та вбиральні (поєднаної) площею 0,75 кв.м. (а.с.12-13). Згідно листа-пропозиції від 04.09.2020 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача по справі ОСОБА_2 з пропозицією викупу ? частки спірної вбиральні (а.с.14-15). Відповідно до відповіді від 24.09.2020 року на лист-пропозицію про викуп частки майна направленого відповідачем позивачу по справі у якому відмовлено у прийнятті вказаної вище пропозицію з посиланням на те, що вказана вбиральня йому необхідна для особистого використання за призначенням (а.с.21-22). Згідно розрахунку № 34 ідеальних часток в загальній власності на квартиру АДРЕСА_1 до складу вказаної квартира входить ? частки вбиральні загальної площі 1,5 кв.м., частка яка належить ОСОБА_1 становить 0,75 кв.м. що відповідно розрахунків до розміру вказаної квартири становить 2,2/100 від розміру квартири (а.с.27). Відповідно до звіту про належну оцінку, що 09.10.2020 року склала суб`єкт оціночної вартості ФОП ОСОБА_5 вартість квартири, що належить ОСОБА_1 становить 355 630 (триста п`ятдесят п`ять тисяч шістсот тридцять) гривень, у співвідношенні 2,2/100 частини квартири вартість такої частки складає 7824 (сім тисяч вісімсот двадцять чотири) гривні. Згідно квитанції № від 13.10.2020 року ОСОБА_1 внесла на депозитний рахунок Івано-Франківського міського суду кошти у розмірі 7824 (сім тисяч вісімсот двадцять чотири) гривні (а.с.34). Відповідно до договору про виділ частки в натурі з нерухомого майна від 25.12.2006 року ОСОБА_2 належить на праві приватної власності 18/100 ідеальних часток від квартири АДРЕСА_4 , а саме ? частина вбиральні площею 0,75 кв.м., витрати по нотаріальному посвідченню даного договору покладені на ОСОБА_2 (а.с.61). Згідно відповідей на звернення відповідача до органів національної поліції від 28.04.2020 року та 07.05.2020 року з приводу перешкоди у користуванню ним власного майна власницею сусідньої квартири, ОСОБА_2 роз`яснено, що вказані факти належать до цивільно-правових відносин та рекомендовано йому з даного приводу звернутись до суду (а.с.62-63). Відповідно до реєстру прав власності на нерухоме майно Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації № 13030978 від 24.12.2006 року ОСОБА_2 є власником 18/100 частки квартири АДРЕСА_4 , а саме ? частини вбиральні (а.с.64-67). Відповідно до довідки № 01-20-186 від 22.12.2020 року про склад об`єкта нерухомого майна належна позивачу квартири АДРЕСА_1 окремим санвузлом не облаштована (а.с.97). Згідно листа Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Управління житлово-комунального господарства № К/984/1 від 28.10.2010 року вказано, що спірна вбиральна належить на правах спільної приватної власності позивачу та відповідачу та відповідно до зазначеного облаштування даної вбиральні повинні вирішувати її власники (а.с.106). Відповідно до договору купівлі-продажу від 19.12.2006 року ОСОБА_2 набув право власності на ? частки спірної вбиральні, про що відповідно зроблено запис у Державному реєстрі правочині запис №1, номер правочину № 1806996 та внесено відповідні відомості до Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації (а.с.119-124). Згідно договору оренди укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 у місті Івано-Франківськ від 23 жовтня 2020 року, останній на підставі даного договору є орендарем приміщення яке знаходиться по АДРЕСА_3 .

На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами, відповідно до ст.76 ЦПК України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними (ст.77 ЦПК України) та допустимими (ст.78 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Зазначена норма матеріального права регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі.

Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

У відповідності до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

- частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

- річ є неподільною;

-спільне володіння і користування майном є неможливим;

- таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Правова позиція висловлена Верховним Судом України (справи № 6-37цс13 від 15 травня 2013 року, справа № 6-68цс14 від 02 липня 2014 року, від 24 лютого 2016 року № 6-2784цс15), в якій роз`яснено, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини визначає: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Саме ці обставини є визначальними при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Підстав для відступлення від цієї позиції суд не знаходить, така судова практика є незмінною.

Зважаючи на наведені норми, позивачем в ході розгляду справи мали б бути представлені належні та допустимі докази наявності підстав, які б дозволили суду задовольнити її позовні вимоги. В даному випадку такі вимоги закону виконані не були, а отже суд критично ставиться до вищевказаних тверджень позивача, з огляду на наступне.

По-перше, позивач просить припинити право власності відповідача на 1/2 вбиральні. За таких умов частки позивача та відповідача у вказаному нерухомому майні є рівними та не можуть вважатись не значними у співвідношенні одна до одної, а сам факт незначного розміру нерухомого майна не свідчить про незначний розмір часткок власників такого майна.

По - друге позивач стверджує, що у відповідача за адресою де знаходиться спірна вбиральня немає будь якого іншого житлового приміщення та відповідно у нього немає потреби у використанні спірної вбиральні. Відповідачем були спростовані такі доводи позивача, оскільки на час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_2 використовує нежитлове приміщення яке знаходься у будинку АДРЕСА_3 на підставі договору - оренди, а тому суд вважає такі доводи позивача безпідставними. Крім того суд вважає, що наявність чи відсутність у власності відповідача іншого нерухомого майна, яке знаходиться у будинку АДРЕСА_3 не є самостійною підставою для позбавлення відповідача права власності на ? частку спірної вбиральні.

По-третє, позивач при укладанні довогору купівлі - продажу на квартиру АДРЕСА_1 була обізнана з інформацією про те, що ? частки вбиральні належить відповідачу та погодилась стати власником ? частини вказаної вбиральні.

По-червертє на думку суду спір про неможливість спільного використання нерухомого майна відповідачем та позивачем, у зв`язку із створенням перешкод у користуванні таким майном відповідачем позивачу чи навпаки не може бути вирішено шляхом позбавлення права власності одного співвласника на користь іншого, коли частки у власності є рівними.

Враховуючи, наведене, суд приходить до висновку, що таке припинення права відповідача може завдати істотної шкоди його інтересам, та порушить принцип рівності прав співвласників, який забороняє обмеження прав одних співвласників за рахунок інших і ця обставина є визначальною.

А відтак, судом не встановлено обставин, які дають достатні підстави для висновку, що спільне користування сторонами спірним нерухомим майном є неможливим, що припинення права на частку не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.

Доводи позивача про неможливість виділення належної відповідачу частку у натурі в окреме приміщення не є безумовною підставою для примусового припинення права власності відповідача на частину належної їм спільної вбиральні. Припинення права власності власника на відповідну частку майна допускається лише за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам, тобто завдана внаслідок припинення права шкода не буде істотною. Суд встановив істотність шкоди, яка може бути завдана відповідачу внаслідок припинення його права власності на частку у спільному майні.

В силу частини четвертої статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Таким чином, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 обрано не правильний спосіб захисту свої прав, оскільки з аналізу наведених нею обставин вбачається що даний спір між сторонами може бути вирішено при зверненні до суду з позовною вимогою про усунення перешкод у користуванні належного їй майна.

Даючи юридичну оцінку поясненням, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі за їх безпідставністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем витрати по оплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2-5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст. 3, 16, 316, 317, 319, 321, 356, 358, 364 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників - відмовити.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області виплатити або перерахувати ОСОБА_1 з депозитного рахунку суду кошти у розмірі 7824 (сім тисяч вісімсот двадцять чотири) гривні які знаходяться на депозитному рахунку ТУ Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області згідно квитанції № від 13.10.2020 року.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та проголошено 02 червня 2021 року о 16 годині 00 хвилин.

Суддя В.В.Тринчук