ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/4989/20 Номер провадження 22-ц/814/208/21Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н.В. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак Ю.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Північного-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про повернення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до місцевого суду з вказаним позовом до ШевченківськогоВДВС у місті Полтаві Північного-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), в обґрунтування якого посилалась на те, що судовим наказом Октябрського районного суду м. Полтави від 01.11.2013р. з неї стягнуто на користь КП «ЖЕО 2» Полтавської міської ради заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг.

Зазначає, що 17.02.2017р. стягувачем судовий наказ пред`явлено до виконання до Шевченківського ВДВС м. Полтави ГТУЮ у Полтавській області. В подальшому, 20.02.2017 року, державним виконавцем відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного судового наказу, а 16.08.2017 року державним виконавцем прийнято постанову про примусове стягнення з пенсії позивача заборгованості за вказаним судовим наказом.

Вказує, що 12.09.2017 року начальник КП «ЖЕО-2» Полтавської міської ради направив до відділу ДВС заяву про відкликання вказаного судового наказу. Відтак, позивач вважає, що, незважаючи на повернення виконавчого документа стягувачу, з неї незаконно стягнуто виконавчий збір в сумі 593,37грн. та витрати виконавчого провадження в сумі 100,00грн.

З урахуванням наведеного просила ухвалити рішення про негайне повернення їй стягнутих коштів в сумі 692,77 грн. за постановою державного виконавця, прийнятою в межах виконавчого провадження №53436462 від 20.02.2017р. та винести ухвалу за порушення чинного законодавства ЗУ «Про виконавче провадження» на посадових осіб ДВС Шевченківського відділу у м. Полтаві за бездіяльність при виконанні своїх посадових обов`язків.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтава від 18 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Північного-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про повернення коштів, відмовлено (а.с.128-132).

З вказаним рішенням не погодилась позивач, яка подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, а саме зобов`язати відповідача негайно повернути позивачу незаконно стягнуті суми з пенсії через Пенсійний фонд для отримання їх ОСОБА_1 .

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що в оскаржуваному судовому рішенні безпідставно надано аналіз обставинам, які не мають відношення до суті спору, при цьому, аналіз факту незаконного стягнення з ОСОБА_1 кошів в сумі 692,77 грн. за виконавчим провадженням № 53436462 не зроблено.

Зауважує, що вона не була обізнана про наявність судового наказу Октябрського районного суду м. Полтави від 01.11.2013р. та факту відкриття 20.02.2017р. виконавчого провадження №53436462 по ньому, відповідні документи, в порушення вимог закону, їй не направлялись. Окрім того, зауважує, що строк пред`явлення виконавчого документу - судового наказу Октябрського районного суду м. Полтави від 01.11.2013р. до виконання -становив один рік, проте такий було пред`явлено до виконання лише 17.02.2017 року, з пропуском строку, та цей документ державним виконавцем було безпідставно прийнято та відкрито виконавче провадження. В подальшому, 12.09.2017 року, з урахуванням наведених обставин, вказаний судовий наказ від 01.11.2013р. був відкликаний керівником КП «ЖЕО №2» без виконання.

Проте, відповідна постанова про повернення виконавчого документу стягувачу була винесена державним виконавцем лише 01.12.2017 року та до цього часу, а саме з вересня по листопад 2017 року з пенсії ОСОБА_1 проводились стягнення, а 03.10.2017 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення витрат виконавчого провадження, тобто така була винесена вже після написання стягувачем заяви про відкликання виконавчого документа.

Апелянт вказує, що вона неодноразово зверталась до виконавчої служби щодо питання повернення їй незаконно, на її думку, стягнутих витрат виконавчого провадження, проте відповідачем їй було відмовлено.

Вказує, що відповідачем неодноразово вчинялись шахрайські дії щодо неї, зокрема, щодо прийняття виконавчих документів після закінчення строку для їх пред`явлення.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Як убачається з матеріалів справи, судовим наказом Октябрського районного суду м. Полтави від 01.11.2013 року №554/12077/13-ц (провадження №2-н/554/1393/2013) стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Комунального підприємства «ЖЕО №2» Полтавської міської ради заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 5819,09 грн. на особовий рахунок № НОМЕР_1 за період із січня 2008 року по серпень 2013 року включно.

Стягнуто в солідарному порядку з боржників на користь стягувача судовий збір у розмірі 114,70грн.

Строк для пред`явленння до виконання -1 рік (а.с.5).

16.02.2017 року стягувачем - КП «ЖЕО №2»- подано заяву до Шевченківського ВДВС м. Полтави ГТУЮ у Полтавській області про примусове виконання судового наказу від 01.11.2013 року (а.с.6).

20.02.2017 року головним державним виконавцем Шевченківського ВДВС м. Полтава ГТУЮ у Полтавській області Корецькою О.М. відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового наказу №554/12077/2013-ц від 12.03.2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «ЖЕО №2» Полтавської міської ради солідарно боргу 5819,09 грн. та судового збору 114,70 грн., а всього 5933,79 грн. (а.с.6).

В подальшому, 12.09.2017 року начальником Комунального підприємства «ЖЕО №2» Полтавської міської ради О.М. Ландарем подано до Шевченківського ВДВС м. Полтава ГТУЮ у Полтавській області заяву про повернення виконавчого документу судового наказу Октябрського районного суду м. Полтава від 31.08.2015 року №554/12077/13-ц (провадження №2-н/554/1393/2013) про стягнення на користь КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за оплату послуг з утримання будинку та прибудинкової території в сумі 5819,09 та 114,70 грн. судового збору, без виконання (а.с.7).

При цьому, як убачається з листа Управління з питань виплати пенсії ГУ ПФУ в Полтавській області від 10.02.2020 року №287/04.7-54/03, на підставі постанови ВП №53436462 від 16.08.2017р. Шевченківського ВДВС, за період з 01.09.2017 року по 31.11.2017 року з пенсії ОСОБА_1 утримано 811,33 грн. і перераховано на розрахунковий рахунок Шевченківського ВДВС у м. Полтаві, а саме: вересень 2017р.- 283,11 грн.; жовтень 2017р.- 283,11 грн.; листопад 2017р.- 245,11 грн. При цьому, відрахована в листопаді 2017 р. сума була частково повернута в розмірі 118,56 грн. (а.с.8).

(Відтак, як убачається, фактично за ВП №53436462 з пенсії ОСОБА_1 були стягнуті кошти в сумі - 692,77грн.).

Також, судом установлено та не заперечується сторонами, що 01.12.2017 року державним виконавцем, на підставі заяви стягувача від 12.09.2017 року, винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу (а.с.9).

Відмовляючи у задоволенні позову місцевий суд виходив із того, що дії державного виконавця у виконавчому провадженні №53436462 щодо стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 593,37 грн. та витрат виконавчого провадження в сумі 100,00 грн. є правомірними, а повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження», не є підставою для звільнення від сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, відтак, вказані кошти поверненню позивачу не підлягають.

Проте, такі висновками місцевого суду не відповідають встановленим обставинам справи та нормам закону, виходячи з наступного.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно зі статтею 1 ЗУ «Про виконавче провадження» №1404-VII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 ЗУ «Про виконавче провадження» № 1404-VIII постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.

При цьому частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

У частині п`ятій статті 287 КАС України роз`яснено, що справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень, ухвалених місцевим загальним судом як адміністративним судом, розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист.

Так, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року, ратифікованоїЗаконом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Судом установлено та не заперечується сторонами про справі, що в межах виконавчого провадження №53436462 державним виконавцем винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 на користь Шевченківського ВДВС м. Полтави виконавчого збору в сумі 593,37 грн.(а.с.9-12) та 100,00 грн. витрат виконавчого провадження (а.с.158, постанова головного державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Полтава ГТУЮ у Полтавській області Корецької О.М., ВП №53436462 від 03.10.2017 року).

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 ЗУ «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Частиною 2 ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів Великої Палати Верховного Суду дійшла висновку, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі №127/9870/16-ц (провадження №14-166цс18), від 06 червня 2018 року у справі №921/16/14-г/15 (провадження №12-93гс18), від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17 (провадження № 11-734апп18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17 (провадження №11-801апп18), від 16 січня 2019 року у справі №279/3458/17-ц (провадження № 14-543цс18), від 09 жовтня 2019 року у справі №758/201/17 (провадження № 14-468цс19), і підстав для відступлення від неї не вбачається.

Так, з матеріалів справи вбачається, що суть спірних правовідносин фактично зводиться до правомірності чи неправомірності стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, відтак, даний спір, з урахуванням наведених вище норм права, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинен розглядатися адміністративним судом.

Згідно п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно ч.1 ст.256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом першим частини першої статті 255 цього Кодексу, позивачу слід роз`яснити до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування оскаржуваного рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2020 року із закриттям провадження у справі.

Згідно ч.2 ст.255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

З матеріалів справи вбачається, що позивач була звільнена від сплати судових витрат, як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, відтак, судовий збір розподілу не підлягає.

У відповідності до ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.367, 374, .377, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2020 року, - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Північного-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про повернення коштів, - закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 її право на звернення до суду із позовом в порядку адміністративного судочинства.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ: Т.О. Кривчун

СУДДІ: Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак