П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2021 року м. Київ

справа № 381/1027/20

провадження № 22-ц/824/58/2021

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Іванової І.В. (суддя-доповідач), Сліпченка О.І., Сушко Л.П.

сторони:

позивач - Фастівська міська рада Київської області

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргуФастівської міської ради Київської області на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2020 рокуу складі судді Соловей Г.В., повний текст складений 04.09.2020 року,

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року позивач Фастівська міська рада Київської областізвернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з останніх на свою користь безпідставно збережені кошти у вигляді несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою в розмірі 41 886,40 грн.

Позовні вимоги мотивовані, що 15 лютого 2017 року відповідачі за договором дарування отримали у спільну часткову власність об`єкт нерухомого майна - кіоск « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 . Земельна ділянка на якій розташований кіоск знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Фастова.

24 лютого 2017 року відповідачі звернулися до Фастівської міської ради з заявою про передачу в оренду земельної ділянки під існуючим торговим кіоском.

Рішенням Фастівської міської ради Київської області від 25 травня 2011 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було передано в оренду земельну ділянку площею 0,0401 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Пунктом 2 вказаного рішення відповідачів було зобов`язано в місячний термін зареєструвати договір оренди земельної ділянки.

Проте, станом на 01 лютого 2020 року договір оренди земельної ділянки між сторонами не укладений, право оренди на земельну ділянку не зареєстроване. Таким чином, відповідачі користувались земельною ділянкою без відповідних правовстановлюючих документів.

Позивач вважає, що через дії відповідачів, які виразились у користуванні ними земельною ділянкою без оформлення належних правовстановлюючих документів, бюджетом м. Фастова недоотримано безпідставно збережені кошти у вигляді несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою у розмірі 41 886,40 грн., які Фастівська міська рада Київської області і просить стягнути.

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2020 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати зазначене рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги Фастівська міська рада посилається на те, що до позовної заяви було додано копію договору оренди землі № 15-15-189 від 20 грудня 2019 року, який був підписаний міським головою Нетяжук М.В. та скріплено печаткою за адресою: АДРЕСА_1 , один екземпляр якого було вручено ОСОБА_2 на засіданні комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам.

Зазначає, що спірна земельна ділянка, яка була передана в оренду відповідачам є сформованим об`єктом цивільних прав (кадастровий номер :02:003:0436); перебуває у комунальній власності Фастівської міської ради Київської області; інформація про спірну земельну ділянку внесена до Державного земельного кадастру (дата реєстрації 23 червня 2014 року), що підтверджується копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку у м. Фастові Київської області № НВ-019 від 21 жовтня 2019 року та копією витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 13 січня 2020 року та від 04 квітня 2019 року, що міститься у матеріалах справи.

Таким чином, з моменту виникнення права власності на вищевказане нерухоме майно та відповідно до п. 2 рішення Фастівської міської ради Київської області № 1/32-ХХІХ-УІІ від 25 травня 2017 року «Про передачу в оренду земельної ділянки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі в АДРЕСА_1 громадянам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 » у відповідачів виник обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під нежитловою будівлею.

Апелянт вказує, що при здійсненні розрахунку суми безпідставні збережених коштів у розмірі несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою ним правомірно було зазначено витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки виданої відділом у Фастівському районі ГУ Держгеокадастру у Київській обл. № 1941 від 04 квітня 2019 року та № 29 від 13 січня 2020 року; ставка орендної плати за оренду земель - 5% від нормативної грошової оцінки землі. Коефіцієнт індексації нормативно грошової оцінки земельної ділянки за 2017 рік, 2018 рік, 2019 становить - 1,0.

Отже, апелянт вважає, що розрахунок суми безпідставно збережених коштів у сумі 41 886,40 грн. є правильним, відповідає вимогам чинного законодавства.

Окрім зазначеного, позивач також посилається на те, щозаявлена ним вимога щодо стягнення з власників нерухомого майна безпідставно збережених коштів у вигляді несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою в порядку ст.ст. 1212, 1214Цивільного кодексу України є правомірною та обґрунтованою.

Відповідачі правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого 15 лютого 2017 року Мельник К.С., приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області, Соловей Віта Володимирівна та ОСОБА_1 отримали у спільну часткову власність об`єкт нерухомого майна кіоск « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна кіоск « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано на праві приватної спільної часткової власності по Ѕ за кожним за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 10).

24 лютого 2017 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до Фастівської міської ради із заявою про передачу в оренду земельної ділянки під існуючим торгівельним кіоском « ІНФОРМАЦІЯ_1 », за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 13).

Рішенням Фастівської міської ради Київської області від 25 травня 2017 року № 1/32-ХХІХ-VII «Про передачу в оренду земельної ділянки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі в АДРЕСА_1 » передано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0401 га (кадастровий номер :02:003:0436) в оренду для будівництва та обслуговування будівель торгівлі в АДРЕСА_1 терміном на п`ять років, із застосуванням коефіцієнту підвищення для встановлення орендної плати «5» (а.с. 18).

Пунктом 2 вищевказаного рішення відповідачів було зобов`язано в місячний термін укласти договір оренди землі та здійснити державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку у відповідності до вимог чинного законодавства.

23 квітня 2019 року на засідання комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам ОСОБА_1 було вручено один екземпляр договору оренди землі № 15-15-189 від 20 грудня 2019 року (згідно протоколу комісії №4 від 23.04.2019 року) (а.с. 24).

Станом на 01 лютого 2020 року договір оренди земельної ділянки між Фастівською міською радою та відповідачами не укладений, право оренди на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ними не зареєстроване.

Актом комісійного обстеження від 13 січня 2020 року встановлено, що земельна ділянка площею 0,0401 га (кадастровий номер :02:003:0436), яка розташована в АДРЕСА_1 перебуває в користуванні відповідачів, оскільки на земельній ділянці розташований цегляний кіоск. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно кіоск « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (загальною площею 16,6 кв. м.) на АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 57).

Актом № 5 від 16 січня 2020 року «Про стягнення безпідставно збережених коштів (збитків) з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 » встановлено, що сума безпідставно збережених коштів за період з 25 травня 2017 року по 01 лютого 2020 року становить 41 886,40 грн. (а.с. 53).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем заявлених вимог.

Судом також зазначено, що предметом спору у даній справі є вимогапро стягнення несплаченої орендної плати за використання земельної ділянки, що перебуває у комунальній власності, без укладення договору оренди, внаслідок чого позивачем не отримано дохід у зазначеному розмірі у виді неодержаної орендної плати за землю, який за визначенням статті 22 ЦК є збитками у вигляді упущеної вигоди.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Цивільного Кодексу України та Земельного Кодексу України щодо відшкодування збитків.

Проте, судова колегія не може погодитись з таким висновком, оскільки суд безпідставно відмовив позивачу у стягненні коштів в розмірі 41 886,40 грн.

Так, звертаючись до суду з позовом позивач обґрунтовував позовні вимоги посиланням на положення статей 1212, 1214 ЦК України.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. А згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

За змістом указаних приписів ЦК України та ЗК України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (відповідний висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом приписів глави 83 ЦК України (відповідний висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13).

За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі є власниками об`єкта нерухомості - кіоску « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який розміщений на спірній земельній ділянці, що належить до комунальної власності (а.с. 10-12, 19-28).

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентований у ЗК України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт "е" частини першої статті 141 ЗК України).

За змістом глави 15 ЗК України право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується через право постійного користування або право оренди.

Частина перша статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 ЗК України).

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України).

Виникнення права власності на жилий будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, враховуючи приписи частини другої статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника жилого будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.

Велика Палата Верховного Суду своїй постанові від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц вважає, що відсутні підстави застосовувати до спірних правовідносин приписи чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок.

До моменту оформлення власником об`єктів нерухомості права оренди земельних ділянок, на яких ці об`єкти розташовані, відносини з фактичного користування земельними ділянками без укладених договорів їх оренди та недоотримання їхнім власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Фактичний користувач земельних ділянок, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельних ділянок на підставі частини першої статті 1212 ЦК України (аналогічні висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц та від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегією суддів встановлено, що відповідачОСОБА_1 , як співвласник нерухомого майна, що знаходиться на спірній земельній ділянці, 24 лютого 2017 року звернувся до Фастівської міської ради із заявою про передачу в оренду вказаної земельної ділянки (а.с. 13).

За наслідком розгляду указаної заяви міською радою було прийняте рішення № 1/32-ХХІХ-VII від 25 травня 2017 року про передачу відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0401 га (кадастровий номер :02:003:0436) в оренду для будівництва та обслуговування будівель торгівлі в АДРЕСА_1 терміном на п`ять років, із застосуванням коефіцієнту підвищення для встановлення орендної плати «5» (а.с. 18).

23 квітня 2019 року на засідання комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам ОСОБА_1 було вручено один екземпляр договору оренди землі № 15-15-189 від 20 грудня 2019 року (згідно протоколу комісії №4 від 23.04.2019 року) (а.с. 24).

Разом з тим, сам договір оренди земельної ділянки між сторонами укладено не було.

Таким чином, відповідачі на момент звернення позивача з цим позовом права власності або користування на спірну земельну ділянку не набули, однак нею фактично користуються, що встановлено Актом комісійного обстеження від 13 січня 2020 року (а.с. 57).

Відповідно до статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, про що зазначено у пункті 288.1. статті 288 ПК України, що узгоджується з положеннями статті 125 ЗК України.

Отже, у спорах про стягнення грошових коштів за користування земельною ділянкою до моменту оформлення особою права користування такою земельною ділянкою власник має право на отримання безпідставно збережених грошових коштів у порядку статті 1212 ЦК України. Тобто в такому разі колегія суддів виходить з того, що фактичні користувачі земельної ділянки без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберегли у себе грошові кошти, які мали заплатити за користування нею, а тому зобов`язані повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

До позовної заяви позивачем додано розрахунок суми безпідставно збережених коштів у вигляді несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:003:0436 (а.с. 54).

З розрахунку вбачається, що при здійсненні розрахунку суми безпідставні збережених коштів у розмірі несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою в сумі 41 886,40 грн. позивачем було враховано витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки виданої відділом у Фастівському районі ГУ Держгеокадастру у Київській обл. № 1941 від 04 квітня 2019 року та № 29 від 13 січня 2020 року; ставка орендної плати за оренду земель - 5% від нормативної грошової оцінки землі. Коефіцієнт індексації нормативно грошової оцінки земельної ділянки за 2017 рік, 2018 рік, 2019 становить - 1,0.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проте, в порушення вищезазначених норм цивільного процесуального права, розрахунки позивача не спростовані відповідачами, іншого розрахунку останніми також не наведено.

При цьому, колегією суддів обставин, що спростовують правильність розрахунку наданого позивачем, не встановлено.

З урахуванням наведеного колегія апеляційного суду дійшла висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову у повному обсязі, а саме стягнення з відповідачів на користь позивача 41 886,40 грн.безпідставно збережених коштів у вигляді несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою у період з 2017 року по 2020 рік.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга Фастівська міська рада Київської області підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргуФастівської міської ради Київської областізадовольнити.

Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (індивідуальний податковий номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 (індивідуальний податковий номер НОМЕР_2 ) на користь Фастівська міська рада Київської області () безпідставно збережені кошти у вигляді несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою в розмірі 41 886,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (індивідуальний податковий номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 (індивідуальний податковий номер НОМЕР_2 ) на користь Фастівська міська рада Київської області () судовий збір по 2 627, 50 грн. з кожного із відповідачів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків передбачених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: