Постанова

Іменем України

26 травня 2021 року

м. Київ

справа № 487/1585/19

провадження № 61-17769св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - адвокат Іванова Наталя Михайлівна,

третя особа - Миколаївська міська лікарня № 4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Іванова Наталя Михайлівна, на постанову Миколаївського апеляційного суду

від 21 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Бондаренко Т. З., Крамаренко Т. В., Темнікової В. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2019 року перший заступник прокурора Миколаївської області

в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Миколаївська міська лікарня № 4, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на майно.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 22 листопада 2011 року № 1239

за ОСОБА_1 оформлено право власності на нежитлову будівлю -бюро ритуальних послуг літ. «Б5» площею 86,3 кв. м, яка розташована

на АДРЕСА_3 (адреса була змінена

з АДРЕСА_1 на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 жовтня 2011 року № 1122).

02 грудня 2011 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на вказане приміщення (серія та номер: НОМЕР_1 ).

Зазначені рішення органу місцевого самоврядування щодо оформлення на ім`я фізичної особи ОСОБА_2 права власності на самовільно збудоване нерухоме майно бюро ритуальних послуг на території Миколаївської міської лікарні № 4 та свідоцтво про право власності на це майно є незаконними, оскільки не відповідають вимогам статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної документації» та Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), якими передбачено, що оформлення права власності на новозбудовані об`єкти нерухомого майна проводиться органами місцевого самоврядування лише за наявності документа, що посвідчує право на земельну ділянку.

З метою незаконного оформлення права власності на нерухоме майно -бюро ритуальних послуг на території Миколаївської міської лікарні № 4

на АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 подав до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради відповідну заяву, договір про оренду комунального майна від 11 листопада 2009 року № 112 та декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 02 листопада

2011 року МК 5. При цьому будь-яких правовстановлюючих документів на земельну ділянку на

АДРЕСА_3 ОСОБА_1 до заяви не долучив.

За інформацією Миколаївської міської ради від 12 грудня 2018 року ОСОБА_1 , як суб`єкту господарювання чи фізичній особі, земельна ділянка на АДРЕСА_2 для будівництва приміщення бюро ритуальних послуг не надавалась. Будівництво здійснено на земельній ділянці, яка перебуває у постійному користуванні Миколаївської міської лікарні № 4 на підставі державного акта

№ 000435 II-МК.

За інформацією від 26 жовтня 2018 року, адміністрація Миколаївської міської лікарні № 4 згоди на вилучення з користування земельної ділянки для здійснення будівництва відповідної прибудови ОСОБА_1 не надавала.

Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 20 серпня 2012 року № 864 попереднє рішення цього ж органу від 21 листопада

2011 року № 1239 у частині пункту 298 про оформлення за ОСОБА_1 права власності на нежитлову будівлю - бюро ритуальних послуг на

АДРЕСА_2 виключено з тих підстав, що збудована будівля бюро ритуальних послуг (літ. «Б5») є прибудовою до будівлі літ. «Б» на АДРЕСА_1 , яка належить до об`єктів комунальної власності та перебуває в управлінні Миколаївської міської лікарні № 4, фактично бюро ритуальних послуг передано Миколаївською міською лікарнею № 4 ОСОБА_1 Д. В. в оренду згідно

з договором від 11 листопада 2009 року № 112. Цим же рішенням доручено Управлінню з використання та розвитку комунальної власності міської ради та Комунальному підприємству «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» здійснити заходи щодо скасування та внесення змін до запису у реєстрі прав власності на вказане нерухоме майно.

Зазначав, що ОСОБА_1 , користуючись бездіяльністю органів місцевого самоврядування, 02 листопада 2016 року зареєстрував право власності на підставі незаконного свідоцтва про право власності на нежитлову будівлю бюро ритуальних послуг за вказаною адресою в Державному реєстрі прав та їх обтяжень.

Незважаючи на протиправне оформлення за фізичною особою права власності на вказане майно, Миколаївська міська рада не вчиняла будь-яких дій щодо визнання недійсним та скасування свідоцтва на майно, що свідчить про неналежне виконання міською радою як уповноваженим органом своїх обов`язків у сфері управління власністю територіальної громади міста.

Ураховуючи зазначене, перший заступник прокурора Миколаївської області просив суд визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 від 02 грудня 2011 року на майно

на АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 березня

2020 року у складі судді Нікітіна Д. Г. у задоволенні позову першого заступника прокурора Миколаївської області відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що прокурор неправильно визначив особу, інтереси якої порушено та уповноважену на звернення до суду в цих правовідносинах, так як такою особою є не Миколаївська міська рада, а Миколаївська міська лікарня № 4, яка є власником спірного майна,

а тому саме лікарня зацікавлена у поверненні майна та визнанні свідоцтва про право власності на це майно ОСОБА_1 недійсним.

Крім цього, як підставу відмови в задоволенні позову суд першої інстанції зазначив порушення позовної давності. Так, із листа ОСОБА_1

від 27 грудня 2012 року позивачу було відомо про наявність спірного свідоцтва та його незаконність, проте протягом більше п`яти років на захист порушеного права звернення до суду не було.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року апеляційну скаргу Заступника прокурора Миколаївської області задоволено.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 березня

2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позов першого заступника прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на майно задоволено.

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності, серія та номер НОМЕР_1 , від 02 грудня 2011 року на нежитлову будівлю бюро ритуальних послуг, розташовану на

АДРЕСА_2 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення компетентним органом про виділ ОСОБА_2 земельної ділянки під будівництво не приймалося. Факт незаконного оформлення права власності на спірне нерухоме майно в подальшому визнано Миколаївською міською радою,

у зв`язку з чим, рішенням виконкому міської ради від 20 серпня 2012 року

№ 864 «Про внесення змін до рішення виконкому Миколаївської міської ради за № 1239 від 22 листопада 2011 року» пункт 298 цього рішення про оформлення за ОСОБА_1 права власності на нежитлову будівлю бюро ритуальних послуг на АДРЕСА_2 , виключено. Вказаним рішенням доручено Управлінню з використання та розвитку комунальної власності міської ради та Комунальному підприємству «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» здійснити заходи щодо скасування та внесення змін до запису

у реєстрі прав власності на спірне нерухоме майно. Зі змісту вказаного рішення слідує, що підставою його прийняття стала інформація Комунальне підприємство «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації»

(далі - КП «ММБТІ» про те, що збудована будівля бюро ритуальних послуг за літ. «Б5» є прибудовою до будівлі за літ. «Б» на

АДРЕСА_1 яка належить до об`єктів комунальної власності міста та перебуває в управлінні Миколаївської міської лікарні № 4. Вказане рішення набрало законної сили, не оскаржено та не скасовано.

Таким чином, правова підстава, на якій ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності, скасована.

Оскільки прокурор звернувся до суду з цим позовом 27 лютого 2019 року, тому відсутні підстави для застосування позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2020 року до Верховного Суду,

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Іванова Н. М., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

У січні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2021 року справу призначено

до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що в позовній заяві заступника прокурора Миколаївської області не вказано негаторної вимоги (які саме перешкоди необхідно усунути та чи взагалі є такі перешкоди), фактично позовна заява є віндикаційним позовом, у якому зазначена вимога про скасування свідоцтва про право власності, до яких мають бути застосовані строки позовної давності.

Апеляційний суд не врахував того, що відповідач на підставі договору оренди у період 2010-2018 роки використовував майно Миколаївської міської лікарні № 4, а саме нежитлове приміщення, розташоване у будівлі харчоблоку із котельнею та наземною частиною переходу міської лікарні, натомість бюро ритуальних послуг - це окреме нежитлове приміщення, збудоване та введене в експлуатацію (як новий об`єкт нерухомості) відповідачем у 2011 році, на яке було отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 02 грудня 2011 року серії НОМЕР_1 та витяг про державну реєстрацію прав власності в Миколаївському міжміськомубюро технічної інвентаризації за номером витягу 32456889, реєстраційний номер 35355900,номер запису 2057 в книзі 152, згідно з яким внесені відомості про реєстрацію права власності нанерухоме майно - нежитлове приміщення бюро ритуальних послуг, розташоване

на АДРЕСА_2 , за ОСОБА_1 , яке не має відношення до орендованого майна лікарні.

Зазначає, що як апеляційна скарга, так і позовна заява подані до суду за підписами та від імені заступника прокурора Миколаївської області.

Вказує, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 11 Закону України «Про прокуратуру» керівник регіональної прокуратури представляє регіональну прокуратуру у зносинах з органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, особами, підприємствами, установами та організаціями.

В свою чергу за частиною третьою вказаної статті за відсутності керівника регіональної прокуратури його повноваження здійснює перший заступник керівника регіональної прокуратури, а в разі його відсутності - один із заступників керівника регіональної прокуратури.

Положеннями частин першої, сьомої статті 56 Кодексу адміністративного судочинства України сторона, а також третя особа в адміністративній справі можуть брати участь в адміністративному процесі особисто і (або) через представника. Законним представником органу, підприємства, установи, організації в суді є його керівник чи інша особа, уповноважена законом, положенням, статутом.

Водночас Законом України «Про прокуратуру» не передбачено можливості керівника регіональної органу прокуратури делегувати повноваження щодо представництва регіональної прокуратури у взаємовідносинах з органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, особами, підприємствами, установами та організаціями, окрім випадків, передбачених частиною третьою статті 11 цього Закону.

Тому, сама лише наявність відповідних повноважень заступника керівника

у Регламенті, не є самостійною підставою для підписання ним позовної заяви від імені регіональної прокуратури, оскільки суперечить нормам статті 11 Закону України «Про прокуратуру».

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 27 травня 2020 року у справі № 819/478/17 (провадження № К/9901/55004/18), від 02 липня 2019 року

у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2021 року Прокуратура Миколаївської області до Верховного Суду подала відзив на касаційну скаргу, в якому касаційну скаргу просить залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Миколаївська міська лікарня № 4, як юридична особа зареєстрована

в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців

та громадських формувань (а.с. 46-48, т. 1).

Миколаївська міська лікарня № 4 керувалася і діяла згідно з Статутом затвердженим розпорядженням Управління з використання та розвитку комунальної власності міської ради від 13 травня 2010 року, який було перереєстровано в новій редакції від 22 грудня 2016 року (а.с. 132-148,

т. 1).

Пунктом 1.2 Статуту визначено, що власником установи є територіальна громада м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради.

Відповідно до державного акта на право постійного користування землею, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 431, виданого 10 липня 2001 року Миколаївській міській лікарні № 4, Миколаївською міською радою надано у постійне користування 2,0896 га та у спільне сумісне постійне користування площею 1 015 кв. м землі в межах, згідно з планом землекористування, для обслуговування міської лікарні № 4 на АДРЕСА_1 , відповідно до рішення Миколаївської міської ради від 28 лютого 2001 року за № 28/7 (а.с. 40-42, т. 1).

29 липня 2009 року до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (далі -ФОП ОСОБА_1 ) звернувся головний лікар Миколаївської міської лікарні № 4 з листом, у якому зазначено, що: «За проханням рідних та близьких померлих в лікарні виділити окреме приміщення для прощання

з померлими, просимо Вас надати благодійну допомогу з будування такого приміщення на території лікарні» (а.с. 25, т. 2).

11 листопада 2009 року між ФОП ОСОБА_1 та Миколаївською міською лікарнею № 4 в особі головного лікаря ОСОБА_4 укладений договір оренди № 112, згідно з пунктом 1.1 якого орендодавець передає,

а орендар приймає в строкове платне користування нежиле приміщення, розташоване у будівлі харчоблоку із котельною та наземною частиною переходу Миколаївської міської лікарні № 4 зі збільшеною площею до

105,9 кв. м на підставі розпорядження Управління з використання та розвитку комунальної власності міської ради від 11 листопада 2009 року

№ 465-р за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14-15,

т. 1).

Строк дії вказаного договору оренди неодноразово було продовжено додатковими угодами, останньою додатковою угодою від 13 січня

2017 року строк дії договору оренди від 11 листопада 2010 року № 112 продовжено на один рік, з 13 січня 2017 року до 13 січня 2018 року (а.с. 14,

т. 1).

05 березня 2010 року між ОСОБА_1 та TOB «СК «Модуль-Миколаїв» укладено договір генерального підряду № 05/03-10 на виконання будівельних робіт.

Пунктом 1.1 вказаного договору визначено, що замовник в особі

ОСОБА_1 отримує, а підрядник бере на себе обов`язок

з будівництва бюро ритуальних послуг за адресою:

АДРЕСА_1 ; територія 4-ої міської лікарні (а.с. 18, т. 2).

11 листопада 2010 року згідно з актом приймання-передачі нерухомого майна Миколаївська міська лікарня № 4 в особі головного лікаря

ОСОБА_4 передала приватному підприємцю ОСОБА_1 нерухоме майно площею 86,7 кв. м (яке за договором оренди зі змінами від 11 листопада 2010 року № 112 має загальну площу 105,9 кв. м) для обладнання приміщення із надання ритуальних послуг, що розташоване у будівлі харчоблоку із котельною та наземною частиною переходу міської лікарні № 4.

Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю

в Миколаївській області зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт від 12 жовтня 2011 року за № МК1 «Розміщення бюро ритуальних послуг на території міської лікарні № 4»

за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19-21, т. 2).

У розділі 14 декларації про початок виконання будівельних робіт «Інформація про земельну ділянку» вказано місце розташування об`єкта: АДРЕСА_1 , форма власності або користування земельною ділянкою, на якій здійснювались будівельні роботи, визначено, як «постійне користування», а документ, що посвідчує право замовника на земельну ділянку вказано, як державний акт на право постійного користування землею від 10 липня 2001 року за № 431, виданий Миколаївською міською радою, а замовником виконання будівельних робіт визначено ОСОБА_1 (а.с. 40-42, т. 1).

28 жовтня 2011 року рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1122 нежитловій будівлі на АДРЕСА_1 (літ. «Б5» приміщення № 1, 2, 3, загальною площею 86,3 кв. м), як такій, що належить громадянину ОСОБА_1 , надано нову адресу: АДРЕСА_2 (а.с. 16 зворот, т. 2).

22 листопада 2011 року рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1239 визнано право власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю бюро ритуальних послуг із зазначенням нової адреси цієї будівлі, а саме: АДРЕСА_2 , загальною площею 86,3 кв. м, виходячи з договору оренди від 11 листопада 2009 року та відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації

від 02 листопада 2011 року, Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області засвідчено відповідність закінченої будівництвом нежитлової будівлі - бюро ритуальних послуг

(літ. «Б5») загальною площею 86,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 (а.с. 28, т. 1).

Згідно з витягом про державну реєстрацію прав від 13 грудня 2011 року

№ 32456889 право власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю - бюро ритуальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації на підставі вказаного свідоцтва про право власності (а.с. 30, т. 2).

У листі перший заступник прокурора Миколаївської області від 10 жовтня 2018 року за № 05/2-235вих-18, адресованому Миколаївському міському голові, вказав: «Опрацюванням публікації: «В Николаеве предприниматель «оккупировал» морг и зал прощання в горбольнице № 4» установлено,

що 11 листопада 2010 року між приватним підприємцем ОСОБА_1 та міською лікарнею № 1 укладено договір оренди нежилого приміщення площею 105,9 кв. м на АДРЕСА_1 , для ведення ритуальних послуг. Строк дії договору закінчився 13 січня 2018 року.

Водночас орендовані приміщення до теперішнього часу орендодавцю не повернуто.

У свою чергу, моніторингом сайту Миколаївської міської ради встановлено наявність рішення виконавчого комітету від 28 жовтня 2011 року № 1122 про надання нежитловій будівлі на АДРЕСА_1 (літ. «Б5» площею 86,3 кв. м) нової адреси: АДРЕСА_2 , та рішення від 22 листопада 2011 року № 1239, згідно з яким за ОСОБА_1 оформлено право власності на вказану нежитлову будівлю.

Натомість рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради

від 20 серпня 2012 року № 864 виключено пункт рішення від 22 листопада 2011 року № 1239 про оформлення права власності за ОСОБА_1 . Рішення мотивовано тим, що збудована будівля бюро ритуальних послуг

є прибудовою до будівлі на АДРЕСА_1 , яка належить до об`єктів комунальної власності.

Цим же рішенням Управлінню з використання та розвитку комунальної власності міської ради доручено здійснити заходи щодо скасування та внесення змін до запису у Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Проте, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 03 жовтня 2018 року право власності на нежитлову будівлю -бюро ритуальних послуг за адресою:

АДРЕСА_2 , дотепер належить ОСОБА_1 .

Вказане свідчить про неналежне виконання посадовими особами міської ради та її виконавчими органами обов`язків щодо контролю за використанням та збереженням майна комунальної власності (а.с. 29, т. 1).

30 жовтня 2018 року листом № 13513/02.02-01-06/111/18 заступник Миколаївського міського голови повідомив першого заступника прокурора Миколаївської області, зокрема, що скасування свідоцтва про право власності не належить до повноважень виконавчих органів міської ради, рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 20 серпня 2011 року № 864 не є підставою для його скасування, так як скасування свідоцтва можливе лише за рішенням суду, проте рішення суду з цього питання не приймалося. Також в листі викладено прохання про звернення прокуратури в інтересах територіальної громади м. Миколаєва до суду щодо скасування свідоцтва про право власності на незаконний об`єкт (а.с. 30,

т. 1).

Листом від 29 січня 2019 року Виконавчий комітет Миколаївської міської ради надіслав першому заступнику прокурора Миколаївської області акт обстеження приміщення залу ритуальних послуг, розташованого на території Миколаївської міської лікарні № 4, яким встановлено, що передане в оренду приміщення площею 86,3 кв. м, це те ж саме приміщення, на яке ОСОБА_1 оформив право власності та отримав свідоцтво про право власності 02 грудня 2012 року. Також у листі зазначено, що повернення переданих в оренду ФОП ОСОБА_1 , на підставі договору оренди майна

від 11 листопада 2010 року, приміщень неможливо без зазначеного приміщення, яке належить ОСОБА_1 .

Миколаївська міська рада не вчинила дій, направлених на пред`явлення відповідного позову до суду. 06 лютого 2019 року прокурор Миколаївської області направив повідомлення Миколаївській міській раді про пред`явлення цього позову в інтересах держави (а.с. 31-37, 49, т. 1).

27 січня 2020 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції клопотання про застосування позовної давності до позовних вимог першого заступника прокурора Миколаївської області (а.с. 42, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат

Іванова Н. М., підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Звертаючись до суду із позовом, перший заступник прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради просив суд визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 від 02 грудня 2011 року на майно

на АДРЕСА_2 . Посилався на те, що незаконне оформлення права власності на ім`я ОСОБА_1 на нежитлову будівлю - бюро ритуальних послуг на АДРЕСА_2 , розташовану на земельній ділянці, яка перебуває

у комунальній власності та передана у постійне користування Миколаївській міській лікарні № 4, порушило інтереси держави, а саме територіальної громади м. Миколаєва. Зміст такого порушення полягає в тому, що Миколаївська міська рада позбавлена можливості реалізації повноважень щодо використання майна громади в інтересах самої громади, яким

є земельна ділянка.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права

у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку

в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме

у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє

у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно з частиною другою статті 3 ЦПК України в редакції, чинній на момент пред`явлення позову, у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку статтею 131-1 Конституції України покладено представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження,

а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у редакції, чинній на час звернення до суду).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором

у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший-третій частини четвертої статті цього ж Закону).

Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім

і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження

з такого захисту. Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави

у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором

в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду

у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19) та від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (провадження № 14-350цс19), від 11 лютого 2020 року у справі

№ 922/614/19 (провадження № 61-12-157гс19).

Судом встановлено, що земельна ділянка, яка перебуває в постійному користуванні Миколаївської міської лікарні № 4, є власністю територіальної громади та, відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування», право на розпорядження нею належить територіальній громаді в особі міської ради та її органів.

Таким чином, саме Миколаївська міська рада уповноважена на здійснення відповідних функцій власника від імені територіальної громади щодо розпорядження землями комунальної власності.

Відповідно до положень статті 391 ЦК України та статті 152 ЗК України зазначено, що саме власник майна має право на захист порушеного права власності.

Отже, власнику належить право захисту свого права власності, яким

є земельна ділянка комунальної власності територіальної громади

м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина перша статті 267 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови

в позові.

Судом встановлено, що 27 січня 2020 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції клопотання про застосування позовної давності до позовних вимог першого заступника прокурора Миколаївської області

(а.с. 42, т. 1).

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так

і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом

в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є незмінною.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган.

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня

2017 року) та статтею 81 ЦПК України (у редакції, чинній з 15 грудня

2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не встановив коли саме стало відомо Миколаївській міській раді про існування оскаржуваного рішення з урахуванням доводів ОСОБА_1 про те, що Миколаївській міській раді про наявність свідоцтва про право власності ОСОБА_1 , серія та номер:

НОМЕР_1 , від 02 грудня 2011 року Миколаївській міській раді стало відомо із листа ОСОБА_1 від 27 грудня 2012 року (а.с. 39, т. 1).

Отже, розглядаючи справу, яка переглядається судом касаційної інстанції, суд апеляційної інстанцій не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, належно не перевірив доводів сторін та не встановив обставин, встановлення яких є обов`язковим для правильного вирішення цього спору.

Під час нового розгляду суду необхідно врахувати висновки, викладені

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.

Пунктами 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України визначено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Іванова Наталя Михайлівна, задовольнити.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк