Постанова

Іменем України

25 травня 2021 року

м. Київ

справа № 520/17155/18

провадження № 61-1992св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 05 червня 2019 року у складі судді Нефедової Г. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Дрішлюка А. І., Черевка П. М., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним технічного паспорта, зобов`язання повернути будинок у попередній стан та визнання права власності на частину земельної ділянки, посилаючись на те, що 2/9 частини будинку АДРЕСА_1 знаходиться у спільній частковій власності, а саме: 2/9 частини належать їй, а по 7/18 частин - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Відповідачем без її відома та дозволу було проведено реконструкцію спірного будинку, в результаті якої вона фактично позбавлена можливості користуватися своєю часткою. В результаті реконструкції Комунальним підприємством «Одеське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» (далі - КП «Одеське БТІ») на ім`я ОСОБА_2 виготовлений новий технічний паспорт від 10 грудня 2009 року, який фактично відображає незаконну реконструкцію будинку, а тому є недійсним. Крім того, вона має право не земельну ділянку, на якій розміщена належна їй на праві власності частина будинку, пропорційно до її частки у домоволодінні. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила: визнати недійсним технічний паспорт від 10 грудня 2009 року, виданий КП «Одеське БТІ»на ім`я ОСОБА_2 ; зобов`язати відповідача повернути будинок АДРЕСА_1 в попередній стан згідно з технічним паспортом від 25 травня 2006 року; визнати за нею право власності на 2/9 частин земельної ділянки, на якій розташований будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 05 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивачем не доведено наявність порушеного права у зв`язку із проведеною співвласником будинку перебудовою та не доведена технічна можливість приведення спірного будинку до попереднього стану без його знесення. Земельна ділянка, на якій розташовані будинки та споруди за адресою: АДРЕСА_1 , належить територіальній громаді і знаходиться у спільному користуванні співвласників будинку, а тому вирішення питання передачі її у власність певній особі відноситься до повноважень відповідних органів територіальної громади, а не суду.

Постановою Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Київського районного суду міста Одеси від 05 червня 2019 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

24 січня 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Київського районного суду міста Одеси від 05 червня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року, а справу передати на новий розгляд.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд не надав правової оцінки всім обставинам та доводам, зазначеним в апеляційній скарзі, в результаті чого не встановив належним чином фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Вона єдина зі співвласників спірного будинку здійснила державну реєстрацію права власності на належну їй частку в ньому. В результаті незаконної реконструкції житлової будівлі за літ. «А» відбулося фактичне зменшення житлової площі всього будинку з 33,8 кв. м до 18,2 кв. м, тим самим зменшилася й належна їй частка у будинку. Отже, суди проігнорували очевидний факт порушення її права власності як співвласника житлового будинку. Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання за нею права власності на частину земельної ділянки, суди не взяли до уваги положення Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), які передбачають, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, та безпідставно не застосували їх до спірних правовідносин. Висновок апеляційного суду про те, що вона обрала неправильний спосіб захисту своїх прав, є помилковим та таким, що зроблений з порушенням положень Конституції України і Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 30 січня 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду міста Одеси.

13 травня 2020 року справа № 520/17155/18 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Судами встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21 липня 1982 року Третьою одеською державною нотаріальною конторою, 2/9 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 , належало ОСОБА_4 .

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25 червня 1982 року № 3-3064, виданого Третьою одеською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_5 належить 7/18 частин зазначеного будинку.

Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 29 червня1982 року № 3-4722, виданим Шостою одеською державною нотаріальною конторою, підтверджується, що ОСОБА_2 належить 7/18 частин спірного будинку.

В технічному паспорті на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленому КП «Одеське БТІ» (інвентаризаційна справа 15844), станом на 31 травня 2002 року визначені житлові будинки: «А» (побудований в 1963 році) - площею 33,8 кв. м і «Б» - площею 10 кв. м (перебудовано з літньої кухні), а також «Г» - вбиральня, «Д» - літня кухня, «І» - навіс, «К» - навіс, «Л» - гараж, «М» - вбиральня, «Н» - душ, 1-7 - огорожа, І - мостіння.

В технічному паспорті на вказаний житловий будинок, виданому КП «Одеське БТІ» на ім`я ОСОБА_4 (інвентаризаційна справа 15844), станом на 25 травня 2006 року визначені: житлові будівлі під літерами «А» і «Б» загальною площею 56,5 кв. м, житловою - 33,8 кв. м; «Г», «М» - вбиральні; «Д» - літня кухня; «И», «К» - навіс; «Л» - гараж; «Н» - душ; 1-7 - огорожа; І - мостіння.

За договором дарування від 20 червня 2006 року ОСОБА_6 (згодом змінила прізвище на ОСОБА_6 ) отримала від ОСОБА_4 в дар 2/9 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 та складається в цілому з однієї житлової будівлі площею 33,8 кв. м, зазначеної в схематичному плані під літ. « А», з будівлями та спорудами, зазначеними під літ. «Г» - вбиральня, № 1-7 - огорожа, І - мостіння, що розташовані на земельній ділянці площею 515 кв. м.

Згідно з технічним паспортом на житловий будинок АДРЕСА_1 , виданим на ім`я ОСОБА_2 (інвентаризаційна справа 15844), станом на 10 грудня 2009 року за вказаною адресою наявні: житловий будинок під літ. «А» (побудований у 1963 році) - площею 39,4 кв. м; житловий будинок під літ. «А1» (побудований у 2008 році ) - площею 62,3 кв. м; житловий будинок під літ. «Б1» - площею 130,2 кв. м; «Г», «М» - вбиральні; «Д» - літня кухня; «И» - навіс; «Л» - гараж; «Н» - літній душ; І-ІІ - вимощення; 1-4, 7 - огорожа.

У висновку судової будівельно-технічної експертизи від 08 лютого 2018 року № 023/2018 (подано позивачем одночасно з позовом)експертом встановлено, що виходячи із схематичного плану поверхів будинку «А», «А1» - це є єдиний реконструйований у 2008 році будинок загальною площею 121,6 кв. м, в якому площа, що відноситься до будинку літ. «А», складає 28,9 кв. м. Виходячи з розміру будинку під літ. «А» на момент укладення договору дарування - 56,5 кв. м, з яких ідеально співвласнику 2/9 частин належать - 12,6 кв. м загальної площі, технічно неможливо виділити 2/9 частини, так як ідеальна частка буде значно менше площі, необхідної для облаштування однокімнатної квартири (житлова кімната та підсобні приміщення) - 22 кв. м.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 06 травня 2019 року № ЕD-2514-1-1330.19, проведеної на замовлення сторони позивача, виділ в натурі належної ОСОБА_1 2/9 частини домоволодіння АДРЕСА_1 є технічно можливим з урахуванням виконання будівництва прибудови до житлового будинку літера «А».

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 14 листопада 2017 року в цивільній справі № 520/4430/16-ц, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні її позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації вартості частки в майні та припинення права власності на неї. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не довела існування правових підстав для стягнення з відповідачів на її користь грошової компенсації, тоді як вони мають суттєве значення, оскільки правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Сторони у справі не досягли згоди щодо розміру компенсації вартості частки, а грошова компенсація в розмірі 239 912 грн визначена позивачем на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи, складеного ще у 2007 році, тобто десять років тому, за які ринкова вартість нерухомості суттєво змінена, клопотань щодо визначення вартості належної їй частини домоволодіння станом на час розгляду справи позивачем не заявлялося.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з частинами першою, другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності (частина четверта статті 357 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Статтею 120 ЗК України врегульовано перехід права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду, зокрема, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Частиною першою статті 377 ЦК України встановлено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок про те, що у своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на те, що технічний паспорт на будинок, який позивач просить визнати недійсним, не є правовим актом, який породжує або змінює існуючі права і обов`язки, оскільки містить інформацію про фактичний стан об`єкта нерухомого майна (зокрема, його технічні показники), а тому не може бути визнаний недійсним. Вирішуючи позовні вимоги про зобов`язання щодо повернення житлового будинку в попередній стан, суди не встановили технічну можливість приведення будинку до стану, який існував у 2006 року, без його знесення. При цьому, розглядаючи вказані вимоги, суди оцінили пропорційність прав сторін, на які може вплинути рішення про повернення до попереднього стану житлового будинку, зокрема відповідача, який із сім`єю проживає в будинку та для якого таке рішення буде фактом втручання у право на повагу до житла, що захищено статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та позивача, право власності якої на 2/9 частини будинку ніким не оспорюється та іншими співвласниками будинку визнається, а проведеною співвласником житлового будинку добудовою її права не порушуються, оскільки така добудова (прибудова) не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Вирішуючи позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку пропорційно до належної їй частки в будинку (2/9), суди правильно виходили з того, що земельна ділянка, на якій розташовані будинки та споруди за адресою: АДРЕСА_1 , належить територіальній громаді і знаходиться у співвласників об`єкта нерухомості в користуванні без конкретно встановленого порядку, а тому питання передачі вказаної земельної ділянки у власність повинно розглядатися відповідними органами територіальної громади, а не судом.

З огляду на викладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для її задоволення, оскільки по своїй суті зводяться до необхідності переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

З урахуванням того, що наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 05 червня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко