Постанова

Іменем України

19 травня 2021 року

м. Київ

справа № 185/3762/16-ц

провадження № 61-7917св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фермерське господарство «Пітер»,

треті особи: управління Держгеокадастру у Павлоградському районі Дніпропетровської області, Юр`ївська районна державна адміністрація Дніпропетровської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2019 року в складі судді Головіна В. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2020 року в складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Деркач Н. М., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Уквітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору оренди та скасування його державної реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником земельної ділянки площею 5,6458 га, кадастровий номер :01:001:0520, цільове призначення - для ведення товарного сільськогоспордарського виробництва, розташованої на території В`язівоцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області. Його право власності підтверджується державним актом на право власності на землю від 17 листопада 2006 року, який зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 72.

З 2007 року земельна ділянка перебувала у користуванні фермерського господарства «Пітер» (далі - ФГ «Пітер») на підставі договору оренди, укладеного строком на 10 років.

28 липня 2015 року позивач направив ФГ «Пітер» повідомлення про відсутність наміру продовжувати орендні відносини. Однак відповідач продовжує користуватися зазначеною земельною ділянкою на підставі іншого договору оренди, укладеного 14 вересня 2015 року строком на 20 років, зареєстрованого у реєстраційній службі Юр`ївського районного управління юстиції Дніпропетровської області 30 вересня 2015 року за № 44785416, який ОСОБА_1 як орендодавець не підписував. У зв`язку із зазначеними обставинами, позивач звернувся до суду із цим позовом, просивши: визнати недійсним договір оренди від 14 вересня 2015 року земельної ділянки площею 5,6458 га, кадастровий номер :01:001:0520, цільове призначення - для ведення товарного сільськогоспордарського виробництва, розташованої на території В`язівоцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області та скасувати державну реєстрацію відповідного договору оренди.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2020 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішення судів мотивовані тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами заявлених позовних вимог, оскільки не надано переконливих доказів фальсифікації підпису орендодавця на спірному договорі оренди землі, тому позовна вимога про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 14 вересня 2015 року задоволенню не підлягала. Оскільки позовна вимога про скасування державної реєстрації договору оренди землі від 14 вересня 2015 року є похідною від позовної вимоги про визнання недійсним спірного правочину, а тому вона також не могла бути задоволена.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2020 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 01 липня 2020 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2020 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, безпідставно відмовив у задоволенні позову, оскільки висновки експертів Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. М. С. Бокаріуса від 11 лютого 2019 року № 24066 та Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 31 травня 2017 року № 1425/17 є протилежними. При ухваленні рішення суд не врахував іншу обставину справи, а саме те, що ОСОБА_3 не бажав продовжувати дію договору оренди землі, про що письмово повідомив орендаря та надав суду підтвердні докази. У касаційній скарзі заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року в справі № 193/11/17, а також вказав на невстановлення судами всіх дійсних обставин у справі, зокрема, невитребування апеляційним судом у відповідача оригіналу спірного договору. Підставами касаційного оскарження зазначено пункти 1 та 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Позиція інших учасників справи

13 серпня 2020 року представник ФГ «Пітер» - Скирда В. І. надіслав до суду відзив на касаційну скаргу, вказуючи на законність оскаржуваних судових рішень, оскільки ними належним чином встановлено справжність підпису позивача на спірному договорі оренди землі, тобто наявність волевиявлення на його укладення. Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, у зв`язку із чим касаційна скарга не підлягає задоволенню.

10 серпня 2020 року представником головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області надіслано пояснення на касаційну скаргу, в якій вона просила скасувати оскаржувані судові рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 5,6458 га, кадастровий номер :01:001:0520, розташованої на території В`язівоцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, зареєстрованої у реєстраційній службі Юр`ївського районного управління юстиції Дніпропетровської області 30 вересня 2015 року за № 44785416.

У матеріалах справи наявна копія договору оренди земельної ділянки від 14 вересня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 (орендодавець) та ФГ «Пітер» (орендар), згідно з умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку площею 5,6458 га кадастровий номер :01:001:0520, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території В`язівоцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області. Від імені орендодавця договір підписаний ОСОБА_1 , від імені орендаря ФГ «Пітер» - його головою Яковлєвим І. В .

У висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 1425-17, складеного за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 31 травня 2017 року, зазначено, що вирішити питання, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Орендодавець ОСОБА_1 » в договорі оренди землі від 14 вересня 2015 року, щодо оренди земельної ділянки площею 5,6458 га, кадастровий номер 122353000:01:001:0520, самим ОСОБА_1 або іншою особою неможливо.

Згідно із висновком судово-технічної експертизи документів Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса від 27 квітня 2018 року № 199, вказано, що встановити в один і той же чи різні періоди часу виконані рукописні числові записи числа, місяця, дати та підписи від імені ОСОБА_1 (орендодавця), Яковлєва І. В. (від орендаря) у наданому договорі оренди землі від 14 вересня 2015 року, укладеному між ОСОБА_1 та ФГ «Пітер», неможливо через причину, що наведена у дослідницькій частині.

У висновку Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса від 11 грудня 2019 року № 24066, складеному за результатами проведення повторної судово-почеркознавчої експертизи, зазначено, що підпис від імені ОСОБА_1 в договорі оренди землі від 14 вересня 2015 року, укладеному між ОСОБА_1 та ФГ «Пітер» (кадастровий номер ділянки :01:001:0520), на четвертому аркуші документа, в графі «Орендодавець», в рядку « ОСОБА_1 », виконаний ОСОБА_1 . Ознак, які свідчили б про виконання підпису від імені ОСОБА_1 під впливом штучних збиваючих факторів немає; ознак, які б свідчили про виконання цього підпису під впливом природних збиваючих факторів, немає.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до касаційної скарги рішення судів попередніх інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з іншим учасником щодо усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються зміст договірних зобов`язань і їх правові наслідки.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема, Законом України «Про оренду землі».

Згідно із статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У частині третій статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» зазначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, зокрема право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (частина перша статті 4 зазначеного Закону).

У статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, четвертою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Як установлено судами першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 не довів відсутність волевиявлення на укладення договору оренди землі від 14 вересня 2015 року між ним та відповідачем, не спростував належність йому особисто виконаного на цьому договорі підпису, а тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність визначених статтями 203, 215 ЦК України правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Аналогічні правові висновки щодо застосування вищезазначених норм права у подібних правовідносинах викладені у постанові Верховного Суду від 21 вересня 2020 року в справі № 616/760/17.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки судами не встановлено відсутність волевиявлення позивача під час укладення договору оренди землі від 14 вересня 2015 року, а позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин.

Отже, суди попередніх інстанцій, дослідивши належним чином надані докази та встановивши дійсні фактичні обставини у справі, дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог у зв`язку із їх необґрунтованістю.

Колегія суддів не бере до уваги доводів касаційної скарги щодо неврахування апеляційним судом постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року в справі № 193/11/17, в частині того, що договір оренди землі з новим орендарем може бути укладений лише після припинення дії попереднього договору, оскільки в справі, яка переглядається, встановлено інші обставини (спірний договір оренди, за наявності попереднього договору оренди тієї ж земельної ділянки, укладено між тими ж самими сторонами).

Також є безпідставними аргументи касаційної скарги стосовно невитребування апеляційним судом документів, а саме спірного договору оренди у відповідача, оскільки ухвалою суду від 06 лютого 2020 року відмовлено у призначенні повторної комплексної експертизи у цій справі, яка містить судову-почеркознавчу та судову-технічну експертизу, а тому необхідності в отриманні цього документа не було.

Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_1 є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку і висновки суду є достатньо аргументованими. У зв`язку із цим Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, і при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законні і обґрунтовані судові рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Судами попередніх інстанцій повно встановлено обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначено норми права, які підлягали застосуванню.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук