Справа № 538/248/21
Провадження по справі № 2/538/172/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2021 року м. Лохвиця

Лохвицький районний суд Полтавської області у складі

головуючого судді Зуб Т.О.,

за участі секретаря судового засідання Криворучко В.І.,

позивача-відповідача ОСОБА_1 ,

представника позивача-відповідача- адвоката Панченко О.В.

представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 - адвоката Панченко О.І.

представника відповідача- Лохвицької міської ради Полтавської області - Винник А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лохвиця, в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 538/248/21 провадження № 2/538/172/21 за позовом ОСОБА_1 до Лохвицької міської ради Полтавської області, про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Лохвицької міської ради Полтавської області, ОСОБА_1 , про визнання права власності на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИВ:

16.02.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обгрунтування якого зазначив, що побудував гараж за тимчасово присвоєною адресою: АДРЕСА_1 . Земельна ділянка, на якій розташовано гараж, не була відведена для цієї мети і знаходиться у власності Лохвицької міської ради. Збудований гараж не було введено в експлуатацію та не зареєстровано на нього право власності. 12.01.2021 року відділ з питань державної реєстрації виконкому Лохвицької міської ради відмовив позивачу у державній реєстрації гаражу, у зв`язку з тим, що для державної реєстрації необхідно було подати: технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Технічний паспорт та документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси на гараж, наявні. Проте, Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області відмовлено у введенні гаража в експлуатацію, оскільки таке введення повинно здійснюватись власником чи користувачем земельної ділянки відповідно до затвердженої проектної документації, норм і правил у порядку, визначеному законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Тобто, вищевказаний гараж збудований на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, та на його будівництво не була затверджена проектна документація, яка дає право виконувати будівельні роботи. Таким чином спірний гараж в розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України є самочинним будівництвом.

Просить визнати за ним право власності на самочинно збудований гараж, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Лохвицького районного суду Полтавської області від 18.02.2021 року позов залишений без руху та наданий строк для усунення виявлених недоліків (а.с. 18).

Ухвалою судді від 01.06.2021 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження та справу призначено до судового розгляду (а.с. 23).

26.03.2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом, у якому зазначив, що рішенням виконавчого комітету Лохвицької міської ради народних депутатів Полтавської області № 5 від 16.04.1993 року йому було надано дозвіл на будівництво гаража розміром 4 м. х 5,5 м. по АДРЕСА_2 . Згідно чинного на той час законодавства у галузі містобудування і архітектури він розпочав будівництво гаража, який потім продовжив будувати протягом кількох наступних років разом зі своїми батьками та за виключно власні кошти з раніше заготовлених будматеріалів на території спільного двору будинку, який тоді знаходився у користуванні кількох осіб, та які дали згоду на будівництво. У подальшому гараж використовувався для своїх потреб, для зберігання автомобіля, яким згодом користувався його покійний батько- ОСОБА_3 . Зазначений гараж був збудований на законних підставах: з дозволу тодішнього органу місцевого самоврядування (виконкому Лохвицької міської ради), беззастережно був підключений до мережі електропостачання Лохвицького РЕМ. До того ж, за цим гаражем була закріплена і надана в користування відповідна земельна ділянка та здійснювались усі належні обов`язкові платежі, що було автентичним для того часу державній реєстрації нерухомого майна у вказаній місцевості. 29.04.2020 року він продав ОСОБА_1 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 . Продаж чи переоформлення іншого нерухомого майна, яке було у його власності під час укладення договору купівлі продажу цієї квартири, не обговорювалися. До недавнього часу гараж знаходився у постійному володінні та користуванні ОСОБА_2 , однак після продажу квартири ОСОБА_1 , останній без його дозволу змінив замки гаража, безпідставно розпочав певне переобладнання належного йому об`єкту нерухомого майна (гаража), що стало приводом для звернення з письмовою заявою до Лохвицької міської ради про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Рішенням Лохвицької міської ради від 18.03.2021 року № 57 надано дозвіл на розробку технічної документації з землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки внатурі (на місцевості з цільовим призначенням будівництва індивідуальних гаражів (02.05. згідно КВЦПЗ).

Просив визнати за ним право власності на гараж (машиномісце), який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у складі згідно технічного паспорта: «А»- гараж 1995 року спорудження, площею 25,0кв.м. та «а»- погріб під «А» 1995 року спорудження площею 16,7кв. м., вилучивши вказане майно з чужого незаконного володіння (розпорядження) ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 29.03.2021 року, у зв`язку з поданням зустрічного позову, виключено ОСОБА_2 зі складу третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову, за позовною заявою ОСОБА_1 до Лохвицької міської ради Полтавської області, про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно; прийнято до свого провадження зустрічний позов ОСОБА_2 до Лохвицької міської ради Полтавської області, ОСОБА_1 , про визнання права власності на нерухоме майно; об`єднані в одне провадження первісні та зустрічні позовні вимоги (а.с. 59).

06.04.2021 року ОСОБА_1 надав відзив на позов, у якому зазначив, що року ним 29.04.2020року була придбана у ОСОБА_2 квартира за адресою: АДРЕСА_3 . Разом з квартирою у ОСОБА_2 був придбаний і гараж, на який були відсутні правовстановлюючі документи, що підтверджується розпискою ОСОБА_2 (а.с. 63-64).

Ухвалою судді від 29.04.2021 року постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання (а.с. 96).

Ухвалою суду від 17.05.2021 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду (а.с. 103).

В судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив визнати за ним право власності на гараж, оскільки ОСОБА_2 йому його продав, про що була складена відповідна розписка.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Панченко О.В. також підтримала позовні вимоги та підтвердила, що ОСОБА_1 придбав гараж у ОСОБА_2 разом з квартирою, про що останній надав відповідну розписку. З цього приводу ОСОБА_1 звернувся до Лохвицької міської ради з заявою про реєстрацію за ним цього гаража. Але міськрадою було відмовлено у реєстрації, оскільки були відсутні техдокументи на гараж. ОСОБА_1 неодноразово звертався до Лохвицької міськради щодо реєстрації за ним права власності на гараж та на земельну ділянку під ним, розробку технічної документації. Йому була видана довідка щодо присвоєння гаражу адреси.

Представник відповідача- Лохвицької міської ради Полтавської області - Винник А.В. пояснив, що ОСОБА_1 придбав лише квартиру у ОСОБА_2 . До міської ради звертався щодо уточнення адреси гаража. ОСОБА_2 також звернувся до міськради та надав докази, що дійсно йому ще у 1993 році Виконавчим комітетом Лохвицької міської ради надавався дозвіл на будівництво даного гаража, також надав технічний паспорт на даний гараж, попросив надати дозвіл на виготовлення документації для посвідчення права власності на земельну ділянку під гаражем. Лохвицькою міською радою був наданий дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення відповідної технічної документації, та було роз`яснено, що необхідно надати і документи, які посвічують право власності. Оскільки на той момент будівництво не було підтверджено документально, він звернувся до суду. ОСОБА_1 зазначає, що відбулася купівля-продаж гаража, проте жодних належних документів, які б підтвердили перехід права власності від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , немає. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 не заперечував.

Представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 - адвокат Панченко О.І. первісний позов не визнав у повному обсязі. Додатково зауважив, що ОСОБА_1 звернувся з позовом про визнання права власності на самочинно збудоване майно- гараж, розташований за адресою: АДРЕСА_3 . На підтвердження своїх доводів надав технічний паспорт, у якому зазначено, що гараж був збудований на підставі рішення міської ради у 1995 році. Тобто, ОСОБА_1 фізично не міг його побудувати, оскільки на той момент йому було лише три роки. Позовні вимоги останнім не уточнювалися, більш того ОСОБА_1 наполягає, що гараж є самочинно збудованим майном. ОСОБА_2 побудував гараж за свої кошти та власними зусиллями, нікому його не продавав. У 1993 році, коди він брав дозвіл на будівлю гаража, було достатньо рішення міської ради на будівництво на території спільного двору. Гараж був побудований вже у 1995 році. Щодо копії розписки, яку ОСОБА_1 надав як в підтвердження купівлі ним у ОСОБА_2 гаража, просив на приймати до уваги, оскільки вона не стосується предмету первісного позову. Зустрічним позов просив задовольнити з підстав, викладених у ньому.

Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

В силу ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно п. 1 ч. 2 вказаної статті визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі- Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

ОСОБА_1 просить визнати за ним право власності на самочинно збудований гараж, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

ОСОБА_1 в обґрунтування своїх вимог щодо права власності на самочинне будівництво надав довідку Виконкому Лохвицької міської ради Полтавської області № 03-02/978 від 02.11.2020 року про присвоєння гаражу тимчасової адреси (а.с. 5). Технічний паспорт на гараж (машиномісце) (а.с. 6-11), лист Виконкому Лохвицької міської ради Полтавської області № 010-02/46 від 12.01.2021 року про відмову у реєстрації права власності на гараж (а.с. 12), відповідь Департамента державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області № 1016-1.20/2/12 від 26.01.2021 року на заяву щодо введення в експлуатацію самочинно збудованого гаража (а.с. 13-14).

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Належність доказів- правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 зазначеної статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

За приписами ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити обґрунтування вимог щодо предмета спору, зазначення доказів, підтверджуючих обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Верховний Суд зазначає, що позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 ЦК України. Підстава позову- це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Зазначена правова позиція вказана у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2020 року у справі № 911/2139/19.

При цьому, в іншому рішенні Верховний Суд наголошує, що правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (постанова Верховного Суду від 08 квітня 2020 року справа № 761/41071/19, провадження № 61-2192св20).

Так, згідно наданого ОСОБА_1 технічного паспорту на гараж (машиномісце), виготовленого ТОВ «Експертне бюро «Рідний дім» станом на 06.11.2020 року, гараж за тимчасово присвоєною адресою: АДРЕСА_1 , був споруджений у 1995 році (а.с. 6-11). А згідно копії паспорта ОСОБА_1 , дата народження останнього зазначена: «1993 року» (а.с. 4).

Тому, суд критично відноситься до вказаних доводів ОСОБА_1 , як підстав визнання за ним права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

У відзиві на зустрічну позовну заяву а також у судовому засіданні ОСОБА_1 зазначив, що 29.04.2020 року придбав у ОСОБА_2 кв. АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу, копію якого додав (а.с. 65-67). Також зазначив, що разом з вказаною квартирою ним був придбаний і спірний гараж.

На підтвердження купівлі у ОСОБА_2 гаража, ОСОБА_1 надана копія розписки ОСОБА_2 наступного змісту: «Я ОСОБА_2 будував гараж і продав його ОСОБА_1 » (а.с. 68).

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_4 підтвердила факт купівлі ОСОБА_1 у ОСОБА_2 квартири та пояснила, що їй відомо, що ОСОБА_1 наймав квартиру у ОСОБА_2 . Потім він ОСОБА_1 продав квартиру і гараж. Проте, купівлю-продаж у нотаріуса не оформив, бо у нього не було документів на гараж. Хто будував гараж- не знає та підтвердити не може. Факт передачі грошових коштів за гараж також підтвердити не може. ОСОБА_2 ходив до нотаріуса з розпискою про продаж гаража. Розписку не бачила. ОСОБА_1 у 1995 році не міг побудувати гараж. Останній користується гаражем років з чотири по теперішній час.

Допитаний в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_5 пояснив, що ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_2 квартиру. Потім той запропонував ОСОБА_1 придбати у нього за 500 доларів гараж. Гроші на гараж він надавав ОСОБА_1 особисто, а потім вони були передані ОСОБА_2 , складена розписка, проте ні даних паспорта, ні дати складення розписки не було у ній зазначено. Гараж придбаний у квітні 2020 року, тобто у той час, коли була придбана квартира. Гаражем ОСОБА_1 користувався ще у той період, коли винаймав у ОСОБА_2 квартиру. Також підтвердив, що гараж ОСОБА_1 купив, а не побудував.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_6 пояснила, що є сусідкою ОСОБА_2 .. Він продав квартиру, зі слів ОСОБА_1 , за 3000 доларів, а на гараж немає документів. Гараж почали будувати батьки ОСОБА_2 . ОСОБА_1 до будівлі гаража немає ніякого відношення. ОСОБА_2 страждає на психічне захворювання.

Щодо наданою ОСОБА_1 копії розписки про купіллю гаражу, суд зазначає, що згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Проте, у відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Враховуючи вищенаведене, розглядаючи позов ОСОБА_1 в рамках заявлених ним вимог, а саме- про визнання за ним права власності на самочинно збудований гараж, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , суд прийшов до висновку про відмову у їх задоволенні у повному обсязі, оскільки вони спростовуються поясненнями учасників процесу, наданими письмовими доказами, поясненнями свідків сторони позивача первісного позову.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , суд прийшов до наступного висновку.

Ст. 40 Земельного кодексу України встановлено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що Рішенням виконавчого комітету Лохвицької міської ради народних депутатів Полтавської області № 112 «Розгляд заяв громадян на будівництво від 16.04.1993 року ОСОБА_2 було надано дозвіл на будівництво гаража розміром 4 м. х 5,5 м. по АДРЕСА_2 (а.с. 27).

У відповідності до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Загальний порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів передбачений нормами ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», постанови Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року, за якими прийняття в експлуатацію здійснюється на підставі будівельного паспорта, шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

В свою чергу наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 липня 2018 року № 158 затверджено Порядок проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (CCI), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт. Однак, цим Порядком передбачена процедура введення в експлуатацію лише індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, а також господарських (присадибних) будівель і споруд загальною площею до 300 квадратних метрів, збудованих у період з 05 серпня 1992 року по 09 квітня 2015 року та будівель і споруд сільськогосподарського призначення, збудованих до 12 березня 2011 року без дозвільного документа на виконання будівельних робіт.

Таким чином, нормами діючого законодавства не передбачено прийняття в експлуатацію гаража, побудованого без відповідних дозвільних документів.

Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 побудував гараж на виділеній йому для цього земельній ділянці, що підтверджується архівним витягом з рішення № 112 Лохвицької міської ради народних депутатів від 16.04.1993 року про надання останньому дозволу на будівництво гаражів та сараїв (а.с. 52).

Згідно довідки Виконкому Лохвицької міської ради Полтавської області № 03-02/978 від 02.11.2020 року гаражу тимчасово присвоєно адресу: АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Рішенням Лохвицької міської ради Миргородського району Полтавської області № 57 від 18.03.2021 року землевпорядним організаціям надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки внатурі (на місцевості) яка посвічує право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку на території Лохвицької міської ради (а.с. 51).

За змістом ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_8 пояснила, що товаришує з сім`єю ОСОБА_2 . У 90-х роках ОСОБА_2 почали будівлю гаража. Особисто бачила дозвільні документи на будівлю, квитанції про купівлю будівельних матеріалів. Пізніше вони пустили на квартиру ОСОБА_1 . Також дали йому у користування гараж. Однак, він змінив замки на гараж, у результаті чого ОСОБА_2 не міг навіть користуватися особистими речами. які там зберігалися. ОСОБА_1 не будував гараж.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_10 пояснила, що є сестою ОСОБА_2 . Гараж будували батьки, її чоловік також ОСОБА_2 . Батько також збирав підписи по сусідам, щоб надали дозвіл на будівлю гаража. Гараж не продавався. Також їй не було відомо про проаж квартири та невідомо, чи передавав фактично ОСОБА_1 . ОСОБА_2 грошові кошти. ОСОБА_2 в силу хвороби може не пам`ятати свої дії, може йти а потім впасти, або симулювати.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 побудував гараж на виділеній йому для цього земельній ділянці.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав щодо визнання за ОСОБА_2 права власності на гараж.

Згідно ч. 1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог ОСОБА_2 , наявність підстав для їх задоволення та визнання за останнім права власності на гараж (машиномісце), який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у складі згідно технічного паспорта: «А»- гараж 1995 року спорудження, площею 25,0 кв.м. та «а»- погріб під «А» 1995 року спорудження площею 16,7кв. м., і необхідність вилучення його з чужого незаконного володіння (розпорядження) ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 133, 141, 247, 263, 265, 280-282 ЦПК України, 11, 16, 220, 316, 317, 319, 321, 330, 331, 376, 388, 657 ЦК України суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Лохвицької міської ради Полтавської області, про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно - відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Лохвицької міської ради Полтавської області, ОСОБА_1 , про визнання права власності на нерухоме майно- задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованим та проживаючим за адресою: АДРЕСА_6 , право власності на гараж (машиномісце), який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у складі згідно технічного паспорта: «А»- гараж 1995 року спорудження, площею 25,0кв.м. та «а»- погріб під «А» 1995 року спорудження площею 16,7кв. м., вилучивши вказане майно з чужого незаконного володіння (розпорядження) ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду через Лохвицький районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення.

Повний текст рішення складено 03.06.2021 року.

Суддя: Т.О. Зуб