КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№22-ц/824/6041/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2021 року місто Київ

справа № 754/6013/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 липня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Панченко О.М., повний текст рішення складено 31 липня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків, інфляційних втрат та трьох процентів річних,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року позивач АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за період з 10 квітня 2016 року по 10 квітня 2019 року у розмірі 888161,20 грн., яка складається з:

722763,85 грн. - суми відсотків за ставкою НБУ на тіло та відсотки по кредиту на підставі ст.536, ч.1 ст.1048 ЦК України;

139385,17 грн. - суми 3% річних на тіло та відсотки по кредиту на підставі ст.625 ЦК України;

26012,18 грн. - інфляційні втрати на тіло та відсотки по кредиту на підставі ст.625 ЦК України.

В мотивування вимог посилався на те, що 25 квітня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та відповідачем було укладено договір кредиту №032/29-124К на купівлю автотранспортних засобів, відповідно до умов якого банк надав кредит в сумі 42547 доларів США, а позичальник зобов`язаласяв порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та графіком погашення кредиту.

Вказував, що банк виконав свої договірні зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу кредитні кошти, однак в порушення умов договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 10 квітня 2019 року остання має заборгованість в загальній сумі 888161,20 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 30 липня 2020 року у задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач АТ «Альфа-Банк» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що до позовної заяви позивачем було долучено рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 квітня 2015 року по справі №754/11408/14, яким позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором було задоволено, стягнуто з відповідача достроково заборгованість за кредитним договором, яка складає 1526115,05 грн.

Зазначав, що вказане рішення суду набрало законної сили, однак відповідачем не було виконано, отже, кредитор використав своє право на дострокове стягнення заборгованості, а у відповідача виникло грошове зобов`язання щодо такого дострокового погашення заборгованості, що встановлено зокрема рішенням суду, яке у даній справі має преюдиційне значення.

Вказував, що судом першої інстанції не взято до уваги постанову Великої Палата Верховного Суду від 08 листопада 2019 року по справі № 127/15672/16, в якій зазначено, що статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання.

Посилався на те, що з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2009 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 21 квітня 2015 року (дата останнього платежу з погашення боргу). Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексуза увесь час прострочення до 21 квітня 2015 року.

Вказував, що враховуючи правові позиції Верховного Суду, слід дійти висновку, що невиконаними зобов`язаннями є зобов`язання, встановлені рішенням суду вцілому, а тому суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що загальна сума заборгованості включає в себе тільки тіло кредиту та відсотки, а стягнута судовим рішенням пеня не включається до невиконаних зобов`язань.

Вважає, що розрахунок заборгованості на всю суму невиконаних зобов`язань по рішенню суду від 08 квітня 2015 року є належним та допустимим доказом у цій справі і сума стягнення підлягає до задоволення в повному обсязі.

16 квітня 2021 року від представника відповідача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідача на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 квітня 2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір №032/29-124К на купівлю автотранспортних засобів, відповідно до умов якого банк надав кредит в сумі 42547 доларів США, зі сплатою 11,80% річних, з терміном повернення до 24 квітня 2014 року, а позичальник зобов`язалася в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та графіком погашення кредиту.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 квітня 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 1526115,05 грн. та 3654 грн. судового збору.

Таким чином, на сьогоднішній день стягнення заборгованості за кредитним договором здійснюється вже на підставі вказаного судового рішення, а не на підставі кредитного договору.

Звертаючись з даним позовом, позивач в тому числі просив стягнути з відповідача на свою користь 722763,85 грн. відсотків за ставкою НБУ на тіло та відсотки по кредиту на підставі ст.536, ч.1 ст.1048 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні вказаних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування позивачем відсотків за ставкою НБУ на тіло та відсотки за кредитом після встановленого в кредитному договорі строку повернення кредиту є неправомірним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки містяться у постановахВеликої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц,від 04 липня 2018 року у справі №14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, за умовами договору від 25 квітня 2007 року сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який був наданий на 7 років - до 24 квітня 2014 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 24 квітня 2014 року відповідач мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 10 числа кожного місяця та починаючи з 24 квітня 2014 року відповідач мала обов`язокнезалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором.

А відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості по відсотках за ставкою НБУ на тіло та відсотки по кредиту за період з 10 квітня 2016 року по 10 квітня 2019 року у розмірі 722763,85 грн. задоволенню не підлягають, оскільки відсотки нараховані за період після спливу строку кредитування.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач також просив стягнути з відповідача на свою користь:

39385,17 грн. - суму 3% річних на тіло та відсотки по кредиту на підставі ст.625 ЦК України за період з 10 квітня 2016 року по 10 квітня 2019 року;

26012,18 грн. - інфляційні втрати на тіло та відсотки по кредиту на підставі ст.625 ЦК України за період з 10 квітня 2016 року по 10 квітня 2019 року.

Відмовляючи у задоволенні вказаних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що застосування позивачем норм ст.625 ЦК України до розміру суми пені, вже стягнутої за судовим рішенням є неправомірним, а наданий до позовної заяви розрахунок заборгованості щодо нарахування 3% річних та індексу інфляції не може бути прийнятий судом в якості належного та допустимого доказу по справі.

Колегія суддів не погоджується в повній мірі з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

За змістом вказаної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року у справі №6-2168цс15 та Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач станом на дату звернення АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» до суду з даним позовом, мала грошове зобов`язання перед позивачем на підставі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 квітня 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 1526115,05 грн., яка складається з: суми боргу за кредитним договором у розмірі 824040,12 грн.; суми боргу за відсотками у розмірі 622074,93 грн.; пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 60000 грн.;пені за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 20000 грн.

Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами наявні грошові зобов`язання.

З огляду на те, що відповідач порушила вказане грошове зобов`язання у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та трьох процентів річних на тіло та відсотки по кредиту, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, які не виконані боржником в повному обсязі, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» інфляційних втрат та трьох процентів річних підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог, виходячи з наступного.

В позовній заяві позивач зазначає про те, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат відповідно до положень ст.625 ЦК України здійснюється на тіло та відсотки по кредиту, встановлені рішенням суду.

При цьому, сумою, що береться до розрахунку вказана сума - 1526115,05 грн., в той час як судовим рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 квітня 2015 року стягнуто з відповідача тіло кредиту в сумі 824040,12 грн. та відсотки у розмірі 622074,93 грн., що загалом становить 1446115,00 грн. Інші суми, стягнуті судовим рішенням є сумами пені.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки позивач просив стягнути з відповідача саме 3% річних та інфляційні втрати на тіло та відсотки по кредиту на підставі ст.625 ЦК України, а відтак колегія суддів виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу бере за основу розрахунку загальну суму за тілом кредиту та відсотками стягнуту рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 квітня 2015 року у розмірі 1446115,00 грн.

Так, розрахунок 3% річних проводиться за формулою: RPS=S*Q*V/D/100, де S - сума заборгованості, Q - кількість днів прострочки, V -3%, D - кількість днів у році, 100 - 100%.

Отже, з ОСОБА_2 на користь АТ «Альфа-Банк» підлягають стягненню 3% річних в розмірі 130182,83 грн. за період з 10 квітня 2016 року по 10 квітня 2019 року.

Розрахунок інфляційних втрат обчислюється за такою формулою: IV=(S*I/100 - S)*Q/DM, де S- сума заборгованості, I - індекс інфляції, Q - кількість днів прострочки, DM - кількість днів у місяці, 100 - 100%.

Разом з тим, сума інфляційних втрат за період з 10 квітня 2018 року по 01 квітня 2019 року (період, який зазначений позивачем у його розрахунках щодо інфляційних втрат) становить 111784,69 грн.

Оскільки банк просив стягнути з відповідача 26012,18 грн. інфляційних втрат на тіло та відсотки по кредиту на підставі ст.625 ЦК України, а відтак виходячи з принципу диспозитивності, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» інфляційні втрати в розмірі 26012,18 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних слід відмовити.

Посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на те, що оскільки предметом грошового зобов`язання за кредитним договором є грошові кошти визначені у доларах США, а тому підстави для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат внаслідок несвоєчасного повернення відповідачем грошових коштів відсутні, колегія суддів відхиляє, оскільки невиконане грошове зобов`язання, на яке позивач просив нарахувати інфляційні втрати та 3% річних, є не зобов`язанням за договором, а трансформованим з кредитного договору зобов`язання, встановлене рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 квітня 2015 року та стягнуте у гривнях, яке станом на день звернення позивача з даним позовом було не виконане.

Відповідно до ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з ст.129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Таким чином законодавство України передбачає обов`язок боржника (відповідача) добровільно і своєчасно виконати рішення суду.

В свою чергу, положеннями ч.2 ст.18 ЦПК України передбачено, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 .

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з урахуванням пропорційності задоволених вимог, колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 5858,53 грн.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 липня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» інфляційних втрат та трьох процентів річних скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк», місцезнаходження: місто Київ, вулиця Велика Васильківська, 100, , інфляційні втрати у розмірі 26012 грн. 18 коп., 3% річних у розмірі 130182 грн. 83 коп.та судові витрати у розмірі 5858 грн. 53 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 31 травня 2021 року.

Головуючий:

Судді: