Справа № 450/4231/19 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/811/3723/20 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
№22-ц/811/3725/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2021 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадженняцивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського центру зайнятості на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 жовтня 2020 року та додаткове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 листопада 2020 року в справі за позовом Львівського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року Львівський міський центр зайнятості звернувся до суду з позовом про стягнення із ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 22528 грн. 17 коп., які були виплачені йому як допомога по безробіттю в період з 12.01.2018 року по 22.04.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що під час розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» встановлено, що відповідач, перебуваючи на обліку в названому центрі зайнятості, як безробітний, не повідомив про те, що є діючим адвокатом відповідно до свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №254, виданого Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури Львівської області 21.01.1994 року, яка не зупинена і не припинена, а тому в період з 12.01.2018 року по 22.04.2018 року відповідач незаконно отримав матеріальне забезпечення допомогу по безробіттю в сумі 22528 грн. 17 коп., яку добровільно повернути відмовився.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 листопада 2020 року стягнуто з Львівського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в сумі 5300 грн.

Обидва рішення суду оскаржив позивачЛьвівський міський центр зайнятості, просить їх скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апелянт зазначає, що у заяві, яку відповідач подав до названого центру зайнятості, він підтвердив, що не забезпечує себе роботою самостійно, однак, такі дані є недостовірними, оскільки він, як адвокат, відноситься до самозайнятих осіб, а тому не має права на допомогу по безробіттю.

Крім того, наголошує, що відсутність відомостей про відповідача, як адвоката, в Єдиному реєстрі адвокатів України не позбавляє його статусу адвоката.

Також зазначає, що право особи на заняття адвокатською діяльністю зберігається з моменту отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю до зупинення або припинення ним права на заняття такою діяльністю.

Звертає увагу, що адвокат, який отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, відноситься до зайнятого населення, а саме, до осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, з часу отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю і незалежно від того, чи внесені відомості про особу адвоката до Єдиного реєстру адвокатів України та взяття на облік в органах податкової служби як самозайнятої особи, що здійснює незалежну професійну діяльність, а відтак, не має права на отримання (збереження) статусу безробітного та призначення (отримання) допомоги по безробіттю.

Апелянт вважає, що суд повинен був залишити заяву відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу без розгляду, оскільки докази про понесення таких витрат подані стороною відповідача з порушенням встановленого процесуальним законом строку.

18.01.2020 року відповідач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи та вимоги апелянта.

Зокрема, звертає увагу, що з огляду на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження прямого умислу відповідача, спрямованого на свідоме неповідомлення позивача, з метою отримання незаконної допомоги по безробіттю щодо того, що він отримував свідоцтво на право заняття адвокатською діяльністю, суд першої інстанції дійшов законного та обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Крім того, зазначає, що на момент звернення до Львівського міського центру зайнятості він не міг забезпечувати себе роботою самостійно, тому і вказав про даний факт у заяві.

Звертає увагу, що не займаючись адвокатською практикою з 1997 року та не бажаючи такою діяльністю займатись у подальшому, він не подавав стосовно себе відомостей для внесення їх до Єдиного реєстру адвокатів України, а відтак, відсутність відомостей про особу в Єдиному реєстрі адвокатів України робить нелогічним додаткові звернення із заявами до Ради адвокатів регіону про зупинення або припинення права на заняття адвокатською діяльністю.

За позицією відповідача, факт відсутності відомостей про особу в реєстрі адвокатів свідчить про відсутність можливості здійснювати адвокатську діяльність цією особою, рівно, як і наявність відомостей в реєстрі про припинення чи призупинення такого роду діяльності.

Зазначає, що він усвідомлював, що відсутність про нього, як адвоката, відомостей у Єдиному реєстрі адвокатів України унеможливить заняття такого роду діяльністю, а тому свідомо йшов на цей крок.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 11.05.2021 року, є дата складення повного судового рішення 21.05.2021 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі поданої заяви від 05.01.2018 року ОСОБА_1 був зареєстрований у Львівському міському центрі зайнятості як такий, що потребує працевлаштування (а.с.5).

У цій заяві відповідач вказав, що не забезпечує себе роботою самостійно.

З 05.01.2018 року Львівським міським центром зайнятості відповідачу надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю (а.с.10).

За період з 12.01.2018 року по 22.04.2018 року відповідачу виплачена допомога по безробіттю у сумі 22528 грн. 17 коп. (а.с.7-10).

30.11.1999 року відповідач взятий на облік як страхувальник «Особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність» (а.с.12, 16).

Згідно з інформацією, наданою Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури Львівської області та Радою адвокатів Львівської області (а.с.18, 20), ОСОБА_1 є діючим адвокатом, який здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №254, виданого Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури Львівської області 21.01.1994 року, і відомості про зупинення чи припинення такої діяльності відсутні.

Згідно акту №60 від 05.09.2019 року розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», встановлено, що ОСОБА_1 є діючим адвокатом та здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №254, виданого Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури Львівської області 21.01.1994 року (а.с.27).

Відповідно до частини третьої статті 44 Закону України «Про зайнятість населення», відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного.

Відповідно до частини другої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Пунктом 1 частин першої статті 43 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про зайнятість населення», до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою.

Згідно пункту 14.1.226 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою-підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Пунктом 1 частини першої статті 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачена можливість зупинення права на заняття адвокатською діяльністю у разі подання адвокатом відповідної заяви.

Таким чином, у розумінні положень Податкового кодексу України та статті 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат є самозайнятою особою з часу отримання ним свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, незалежно від часу взяття його на облік органами Державної фіскальної служби України, допоки його діяльність у встановленому Законом порядку не буде зупинена чи припинена.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31.05.2018 року в справі №750/9213/16-ц (провадження №61-9212св18) та постанові від 11.09.2019 року в справі №802/213/17-а (провадження №К/9901/21988/18).

Доводи відповідача про те, що він не подавав відносно себе, як адвоката, відомостей для внесення їх до Єдиного реєстру адвокатів України, що унеможливлює здійснення ним адвокатської діяльності, є безпідставними, оскільки пунктом 2 розділу Х Перехідних положень Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що право на заняття адвокатською діяльністю зберігається за особами, які отримали таке право до набрання чинності цим Законом. Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвокатів України, видані до набрання чинності цим законом, є чинними і не підлягають обміну або заміні.

Також необхідно зазначити, що Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не встановлено для адвоката обов`язку внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів України і не передбачено заборони на здійснення адвокатської діяльності адвокатами, які мають право на заняття адвокатською діяльністю, але не внесли про себе, як адвокатів, відомостейдо Єдиного реєстру адвокатів України.

Твердження відповідача про те, що він не бажав здійснювати адвокатську діяльність, не спростовують висновку про належність його до самозайнятих осіб, оскільки він не скористався своїм правом на зупинення (припинення) адвокатської діяльності.

Пунктом 8 частини першої статті 31 «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі, зокрема, призначення виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості.

Відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Доводи відповідача про те, що в його діях не було умислу, є безпідставними, оскільки, будучи діючим адвокатом, за відсутності заяви про зупинення чи припинення адвокатської діяльності, він свідомо вказав у заяві про те, що не забезпечує себе роботою самостійно, позаяк, діючий адвокат відноситься до самозайнятих осіб, власне, які самостійно забезпечують себе роботою, а тому не можуть бути безробітними, незалежно від того, чи отримують вони дохід від такої діяльності, чи ні.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції наведених вище норм закону та висновків Верховного Суду не врахував, не дав належної правової оцінки доказам на підтвердження того факту, що у спірний період відповідач, як діючий адвокат, вважався самозайнятою особою, оскільки належних доказів про зупинення чи припинення його діяльності суду не надав (відповідач не скористався своїм правом і не зупиняв дію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю при реєстрації та у період перебування на обліку як безробітного), а відтак, не мав права на отримання статусу безробітного і призначення виплати допомоги по безробіттю, що призвело до неправильного вирішення спору по суті, а тому оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову позивача, з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1921 грн. та апеляційної скарги в розмірі 2881 грн. 50 коп., на загальну суму 4802 грн. 50 коп., позаяк, понесені відповідачем витрати на правничу допомогу відшкодуванню не підлягають.

З наведених вище підстав, додаткове рішення суду також підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу Львівського міського центру зайнятості задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 жовтня 2020 року та додаткове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 листопада 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов Львівського міського центру зайнятості задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) у користь Львівського міського центру зайнятості (м. Львів, вул. Кн.Ольги, 122, ) грошові кошти в сумі 22528 гривень 17 копійок.

Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) у користь Львівського міського центру зайнятості (м. Львів, вул. Кн.Ольги, 122, ) судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 4802 гривень 50 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 21 травня 2021 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.