справа № 362/3238/16-ц головуючий у суді І інстанції Кравченко Л.М.
провадження № 22-ц/824/138/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Нежури В.А., Кулікової С.В.,

з участю секретаря Мариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння. Просив витребувати у ОСОБА_2 садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_4 . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5 , який в 1972 р. побудував за адресою: АДРЕСА_2 . Він з дитинства до 2015 р. користувався зазначеним будинком та після смерті батька прийняв у спадщину зазначене майно. В 2015 р. він дізнався, що відповідач ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 01.07.2015 р. придбала у ОСОБА_3 зазначений садовий будинок, яка в свою чергу отримала право власності на будинок на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22.04.2015 р. у справі №362/1976/15-ц, яке було скасоване рішенням Апеляційного суду Київської області від 15.10.2015 р. та залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 29.02.2016 р. Вважає, що ОСОБА_3 незаконно було оформлено право власності на майно та реалізоване відповідачці.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 а до ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. При цьому, зазначає, що судом порушено вимоги ч.4 ст. 82 ЦПК України, оскільки зазначаючи про рішення суд вказав правовий висновок, а не обставини - факти встановлені у цивільній справі. Судом не надано оцінку рішення Апеляційного суду Київської області від 15.10.2015 року. Апелянт вважає невірним висновок щодо визнання відповідача добросовісним набувачем. Вказує, що незалежно від того, чи було оформлено право власності на садовий будинок, ОСОБА_1 має право звертатися за захистом свого права, оскільки таке право підтверджується технічною документацією на будинок та дозволом на його будівництво на ім,я померлого батька.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

26.11.2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , згідно якого відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. При цьому зазначає, що рішення є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга безпідставна. Вказує, що позивач в такий спосіб намагається переглянути судові рішення які набрали законної сили.

В судовому засіданні представник апелянта, адвокат - Наконечний В.Л. просив апеляційну скаргу задовольнити.

Представник відповідача, адвокат - Мохонько О.А., в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши пояснення учасників справи, що з`явилися, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_5 , про що свідчить Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у місті Києві.

ОСОБА_5 з 1957 р. був членом СМ «Глеваха 1», в зв`язку з чим отримав у користування земельну ділянку площею 0,06 га за адресою: АДРЕСА_3 , на якій у 1972 р. було побудовано садовий будинок.

Предметом розгляду даної справи є садовий будинок за адресою: АДРЕСА_3 .

Вказаний садовий будинок придбаний відповідачем відповідно до Договорів купівлі-продажу від 01.07.2015 р., за яким ОСОБА_3 продала ОСОБА_2 земельну ділянку та садовий будинок за адресою: АДРЕСА_3 .

Право власності продавця встановлено на підставі Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22.04.2015 р. у справі №362/1976/15-ц (а.с.141, т.2).

Так, рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22.04.2015 р. у справі №362/1976/15-ц за ОСОБА_7 було визнано право власності на садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Однак, рішенням Апеляційного суду Київської області від 15.10.2015 р., яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 29.02.2016 р., скасовано рішення суду першої інстанції та вирішено в задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на момент укладення договору купівлі-продажу зазначеного садового будинку 01.07.2015 р., відповідач не знала і не могла знати, що право власності особи, що відчужила вказане майно, буде скасованим 15.10.2015 р., у зв`язку з чим відповідач визнається добросовісним набувачем.

В березні 2014 р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на садовий будинок в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 та рішенням Васильківського міськрайонного суду від 10.10.2014 р. в справі №362/1161/4-ц позов задоволено частково, визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину зазначеного будинку.

Проте, Апеляційний суд Київської області своїм рішенням від 02.04.2015 р. рішення суду першої інстанції скасував та постановив нове, яким відмовив позивачу в задоволенні позову, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на спірний будинок на ім2я померлого, а садовий будинок не входив до складу спадкового майна.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 02.04.2015 р. було залишено без змін ухвалою ВССУ від 22.07.2015 р. та ухвалою Верховного суду України від 22.10.2015 р. у допуску до провадження відмовлено.

У липні 2013 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання рішення садового товариства незаконним, рішення селищної ради та державного акту на право власності на земельну ділянку недійсними. В обґрунтування позову зазначав, що його батько ОСОБА_5 , з 1957 р. був членом СМ «Глеваха 1», в зв`язку з чим отримав у користування земельну ділянку площею 0,06 га за адресою: АДРЕСА_3 , на якій у 1972 р. було побудовано садовий будинок. Спадщину, що відкрилась після смерті батька він прийняв, оскільки фактично вступив у володіння спадковим майном.

Рішенням ради СМ «Глеваха 1» від 02.12.2006 р. ОСОБА_5 виключено із членів цього садового товариства та прийнято замість померлого рідного брата позивача ОСОБА_8 , який на підставі рішення Глевахівської селищної ради Васильківською району Київської області від 22.08.2007 р. отримав державний акт на право власності на вищезазначену земельну ділянку від 13.09.2010 р.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09.10.2013 р. в справі №362/4048/13-ц ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову, залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23.12.2013 р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 15.01.2014 р.

Зазначеними рішеннями суду встановлено, що переоформлення членства у СМ «Глеваха 1» та права користування земельною ділянкою у цьому садовому товаристві з покійного ОСОБА_5 на ОСОБА_8 відбулось з відома та за згодою позивача, а тому позивачем був пропущений трьохрічний строк на звернення за захистом порушеного права.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 .

Після його смерті до Двадцять другої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися його дружина ОСОБА_3 та брат ОСОБА_1 .. Листом цієї нотаріальної контори від 11.03.2013 р. ОСОБА_1 повідомлено про неможливість видачі йому свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з наявністю спадкоємців першої черги, а саме дружини померлого ОСОБА_3 ..

28.03.2014 р. ОСОБА_3 отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,06 га за адресою: АДРЕСА_3 , та Технічний паспорт на садовий (дачний) будинок.

На підставі Договорів купівлі-продажу від 01.07.2015 р. ОСОБА_3 продала ОСОБА_2 вищезазначені земельну ділянку та садовий будинок за адресою: АДРЕСА_3 .

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не міг бути власником спірного садового будинку, так як відсутній правовстановлюючий документ, без чого у нього не може виникнути право на віндикаційний позов щодо захисту неіснуючого у останнього права. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення договору купівлі-продажу покупець знала про факт незаконності укладання даного договору, а тому відсутні передбачені ст. 388 ЦК України підстави для витребування цього майна у відповідача як добросовісного набувача.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повній мірі, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

Відповідно до ст. 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.

Пунктом 22 зазначеної постанови пленуму передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України).

Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі за № 6-107цс12 від 07.11.2012 р., Верховний Суд України дійшов наступних висновків: Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне такій особі майно.

Також, Верховним Судом України висловлено правову позицію щодо застосування статей 387, 388 Цивільного кодексу України у постанова від 21.12.2016 р. по справі № 6-2233цс16). Верховним Судом України нагадано, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що за загальним правилом витребувати майно може лише власник цього майна. ОСОБА_1 не був власником спірного садового будинку, так як відсутній відповідний правовстановлюючий документ. Після смерті ОСОБА_5 в 1992 р. будинок не входив до складу спадкового майна, а відтак, ОСОБА_1 не був власником цього майна, без чого у нього не може виникнути право на віндикаційний позов щодо захисту неіснуючого останнього права. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення договору купівлі-продажу покупець знала про незаконність укладання даного договору, а тому відсутні передбачені ст. 388 ЦК України підстави для витребування цього майна у відповідача як добросовісного набувача.

Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції є обґрунтовані, а доводи апелянта не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Посилання позивача на практику ВСУ на думку колегії суддів є безпідставними, оскільки вказані судові рішення стосуються інших правовідносин та не можуть бути застосовані при даних обставинах, так як ухвалені за відмінних обставин встановлених судом.

Інші доводи апелянта, на думку апеляційного суду також не заслуговують на увагу, оскільки не є обов`язковими підставами для скасування судового рішення.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: В.А. Нежура

С.В. Кулікова