Житомирський апеляційний суд
Справа №296/5526/19 Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 76 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Микитюк О.Ю.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Кучерявого О.В.

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 серпня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Сингаївського О.П.

у цивільній справі №296/5526/19 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про стягнення заборгованості по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом. Просила стягнути з відповідача Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на свою користь заборгованість по нарахованій за період червень-серпень 2018 року, але невиплаченій заробітній платі у розмірі 9 009,00 грн., вихідну допомогу у сумі 4 217,00 грн., компенсацію за невикористану відпуску у розмірі 11 831,65 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за рішенням суду в розмірі 32 932,84 грн., моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. та понесені судові витрати. В обґрунтування поданого позову зазначала, що з 28 липня 2014 року вона обіймала посаду виконуючого обов`язки головного бухгалтера Державної бюджетної установи «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку», що належить до сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України. У період роботи за 2017-2018 року їй не виплачувалась заробітна плата, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 71 636,00 грн. 27 червня 2018 року позивач звернулась до суду із позовом про стягнення з відповідача вказаної заборгованості.

03 серпня 2018 року, у зв`язку з ліквідацією установи, ОСОБА_1 із займаної посади було звільнено. Проте Державною бюджетною установою «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку» з нею не проведено остаточний розрахунок по заробітній платі і належних їй коштах.

За результатами розгляду позовної заяви ОСОБА_1 у цивільній справі №296/6195/18 судами першої та апеляційної інстанцій було вирішено стягнути з відповідача на її користь 71 634,00 грн. заборгованості по заробітній платі і 5 622,68 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку з моменту звільнення.

14 травня 2019 року на виконання вказаних судових рішень Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України позивачу виплачено 71 634,00 грн. заборгованості по заробітній платі і 5 622,68 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, у зв`язку з чим, вважає, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Крім того, позивачка вказувала, що при її звільненні відповідачем не проведено остаточний розрахунок по нарахованій за період червень-серпень 2018 року заробітній платі у розмірі 9009,00 грн., не виплачено вихідну допомогу у сумі 4 217,00 грн., компенсацію за невикористану відпуску у розмірі 11 831,65 грн. Тому, вважала, що дії відповідача є незаконними і такими, що грубо порушують трудове законодавство. Оскільки тривала невиплата заробітної плати поставила її в скрутне матеріальне становище, що змусило докладати додаткових зусиль для організації життя, просила відшкодувати заподіяну у зв`язку з цим моральну шкоду.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 20 серпня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на користь ОСОБА_1 заборгованість по нарахованій за період червень-серпень 2018 року, але невиплаченій заробітній платі у розмірі 9009 (дев`ять тисяч дев`ять) грн. 00 грн.

Стягнуто з Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у сумі 4 217 (чотири тисячі двісті сімнадцять) грн. 00 коп., компенсацію за невикористану відпуску у розмірі 11 831 (одинадцять тисяч вісімсот тридцять один) грн. 65 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку за рішенням суду в розмірі 32 932 (тридцять дві тисячі дев`ятсот тридцять два) грн. 84 коп., моральну шкоду у розмірі 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп. і сплачений судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Цим же рішенням стягнуто з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України в дохід державного бюджету України судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

У поданій апеляційній скарзі Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України просить вказане рішення суду скасувати. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апелянт вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки аргументам, викладеним у відзиві на позовну заяву, де Мінекономіки посилаючись на норми Бюджетного кодексу України зазначало, що єдиним правомірним способом виконання рішення у справі №296/6195/18 було виключно проведення безспірного списання коштів на підставі листа Державної казначейської служби України. Також на думку апелянта, судом першої інстанції не надано оцінку тій обставині, що на виконання вимоги Казначейства, листом Мінекономіки від 13.05.2019 за № 2101-20/19892 надано реквізити для стягнення на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки виплати. 14.05.2019 року кошти в сумі, визначеній судом, були зараховані на рахунок позивачки у ПАТ КБ «ПриватБанк», що підтверджує сама позивачка. Тому вважає, що дотримався процедури безспірного списання коштів на користь позивачки та виконав рішення суду у справі № 296/6195/18 у повному обсязі.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 28 липня 2014 року, на підставі наказу Державної бюджетної установи «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку» №7-к від 28 липня 2014 року, обіймала посаду виконуючого обов`язки головного бухгалтера Державної бюджетної установи «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку», що належить до сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (а.с.8).

В період роботи з січня 2017 по травень 2018 року позивачці не виплачувалась заробітна плата, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 71 636,00 грн. У червні 2018 року позивачка звернулась до Корольовського районного суду м. Житомира із позовом про стягнення з відповідача вказаної заборгованості, що підтверджується копією постанови Житомирського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року (а.с.10-11).

За результатами розгляду позовної заяви ОСОБА_1 у цивільній справі №296/6195/18, судами першої та апеляційної інстанцій 13 вересня 2018 року і 26 грудня 2018 року було вирішено питання про стягнення з відповідача на її користь 71 634,00 грн. заборгованості по заробітній платі за період з січня 2017 по травень 2018 року і 5 622,68 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку з моменту звільнення (а.с.10-11).

Як вбачається із копії виписки з банківського рахунку від 15 травня 2019 року, на виконання вказаних судових рішень Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України позивачу виплачено 71 634,00 грн. заборгованості по заробітній платі і 5 622,68 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку. Тобто через вісім місяців після ухвалення судом першої інстанції рішення (а.с.13).

Згідно наказу №2-к від 03 серпня 2018 року, у зв`язку з ліквідацією Державної бюджетної установи «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку» ОСОБА_1 із займаної посади було звільнено (а.с.9).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеною у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі №6-2912цс16.

Встановивши вину відповідача у невиплаті належних позивачеві при звільненні грошових сум, а також те, що виплата належних до виплат коштів була здійснена під час примусового виконання судового рішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за рішенням суду в розмірі 32 932,84 грн. Правильність розрахунку відповідачем не спростована.

Крім того, як вбачається з копії довідки про стан заборгованості із заробітної плати перед працівником від 14 травня 2019 року, при звільненні ОСОБА_1 , відповідачем не проведено остаточний розрахунок по нарахованій їй за період червень-серпень 2018 року заробітної плат у розмірі 9 009,00 грн., не виплачено вихідну допомогу у сумі 4 217,00 грн. і компенсацію за невикористану відпуску у розмірі 11 831,65 грн.

Частиною 1 ст.47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України

За правилами ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У зв`язку з цим обґрунтованими та такими, що підлягають до повного задоволення є позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі у розмірі 9 009,00 грн., вихідної допомог у сумі 4 217,00 грн., компенсації за невикористану відпуску у розмірі 11 831,65 грн.

Крім того, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суд, враховуючи вимоги ст.237-1 КЗпП України, згідно якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, правильно вважав, що внаслідок порушення відповідачем трудових прав позивачки їй заподіяно моральну шкоду.

При визначенні розміру моральної шкоди, суд відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обгрунтовано врахував характер, обсяг заподіяних позивачці моральних збитків, глибину її душевних страждань та виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи тривалість вимушених змін у житті позивачки, невиплату заробітної плати, що призвело до матеріальних проблем та порушення нормальної життєдіяльності ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення на її користь моральної шкоди у розмірі 3 000,00 грн.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України залишити без задоволення.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 20 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього дня протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Судді: