Справа № 347/1750/19
Провадження № 22-ц/4808/42/21
Головуючий у 1 інстанції Гордій В. І.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Мельник О.В.,

участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

прокурора Івано-Франківської обласної

прокуратури Чернописької Г.О.,

представника Івано-Франківської обласної

державної адміністрації Луцишин І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом заступника керівника Коломийської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади, Косівського районного підприємства «Райагроліс» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про відшкодування шкоди завданої злочином, шляхом визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, скасування записів про державну реєстрацію актів на право власності на земельні ділянки та повернення земельних ділянок, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду, ухвалене головуючим суддею Гордієм В.І. 24 вересня 2020 року,

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року заступник керівника Коломийської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади, Косівського районного підприємства «Райагроліс» пред`явив до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області позов про відшкодування шкоди завданої злочином, шляхом визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, скасування записів про державну реєстрацію актів на право власності на земельні ділянки та повернення земельних ділянок. Позовні вимоги були мотивовані тим, що у зв`язку із неправомірними діями сільського голови с.Люча Косівського району Ковалюка М.Д., відповідач ОСОБА_1 13 листопада 2008 року отримала у власність земельну ділянку площею 2 га в урочищі «Рушір» с.Люча Косівського району, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №855327 від 13 листопада 2008 року. В подальшому за заявою ОСОБА_1 було здійснено розподіл даної земельної ділянки на земельні ділянки площею 1,1540 га та 0,84860 га, про що їй було видано державні акти відповідно серії ЯЛ №418417 та серії ЯЛ №418416 від 27 березня 2012 року. В ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні по обвинуваченню колишнього сільського голови с. Люча, стало відомо, що земельна ділянка площею 0,8460 га повністю накладається на земельну ділянку, яка перебуває у постійному користуванні Косівського районного підприємства «Райагроліс» - квартал 12 лісова ділянка 5 Нижньоберезівського лісництва, а земельна ділянка площею 1,1540 га частково у розмірі 0,4184 га накладається на земельну ділянку, яка перебуває у постійному користуванні Косівського районного підприємства «Райагроліс». Загальна площа накладання на землі лісового фонду, які перебувають у постійному користуванні Косівського районного підприємства «Райагроліс» становить 1,2644 га. Також позивач вказував, що через незаконне надання ОСОБА_1 у власність земельної ділянки, частина якої належить до земель лісового фонду Івано-Франківської ОДА та перебуває у постійному користуванні Косівського районного підприємства «Райагроліс», а частина площею 0,7356 га віднесена до земель запасу Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади Косівського району, громадським інтересам завдано шкоди на суму 2 149 500 грн. Посилаючись на те, що факт підробки рішення Лючанської сільської ради №6-5/2006 від 27 листопада 2006 року, на підставі якого відповідачу ОСОБА_1 було виділено спірні земельні ділянки, встановлено за результатами судового розгляду кримінального провадження, а також на те, що вказані земельні ділянки були передані відповідачу ОСОБА_1 незаконним шляхом, заступник керівника Коломийської місцевої прокуратури просив визнати недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку площею 0,8460 га серії ЯЛ №418416 від 27 березня 2012 року та на земельну ділянку площею 1,1540 га серія ЯЛ №418417 від 27 березня 2012 року, а також зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельні ділянки площею 0,8460 га до земель лісового фонду Івано-Франківської ОДА в особі постійного лісокористувача Косівського районного підприємства «Райагроліс», земельну ділянку площею 0,4184 га, яка входить у склад земельної ділянки площею 1,1540 га у землі лісового фонду Івано-Франківської ОДА в особі постійного лісокористувача Косівського районного підприємства «Райагроліс», а також земельну ділянку площею 0,7356 га, що входить у склад земельної ділянки площею 1,1540 га у землі запасу Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади.

Рішенням Косівського районного суду від 24 вересня 2020 року позов заступника керівника Коломийської місцевої прокуратури задоволено. Постановлено визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №418416 від 27 березня 2012 року площею 0,8460 га, виданий ОСОБА_1 та зобов`язано її повернути земельну ділянку кадастровий номер :36:001:0001 площею 0,8460 га, розташовану у селі Люча урочище «Рушір» Косівського району Івано-Франківської області до земель лісового фонду Івано-Франківської обласної державної адміністрації в особі постійного лісокористувача Косівського районного підприємства «Райагроліс». Також постановлено визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №418417 від 27 березня 2012 року площею 1,1540 га, виданий ОСОБА_1 та зобов`язати її повернути земельну ділянку кадастровий номер :36:001:0002 площею 1,1540 га, розташовану у селі Люча урочище «Рушір» Косівського району Івано-Франківської області: в частині площі 0,4184 га у землі лісового фонду Івано-Франківської обласної державної адміністрації в особі постійного лісокористувача - Косівського районного підприємства «Райагроліс» та в частині площі 0,7356 га у землі запасу Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади. Цим же рішенням стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 1 681,60 грн судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на неповне з`ясування та недоведеність судом обставин, що мають значення для справи. Зокрема, вказує ОСОБА_1 , судом було необґрунтовано відхилено клопотання її представника про відкладення розгляду справи, призначеного на 24 вересня 2020 року, чим порушено її право на захист та справедливий суд. Відповідач вказує на те, що в матеріалах справи відсутні звукозапис судових засідань та журнал судових засідань, що свідчить про те, що судові засідання відбувались без участі позивача. При цьому, вказує апелянт, позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності лише на засідання, призначене на 24 вересня 2020 року. А тому, на її думку, суд повинен був залишити позовну заяву заступника керівника Коломийської місцевої прокуратури без розгляду. Не було розглянуто судом першої інстанції ряд клопотань її представника на стадії підготовчого судового засідання про витребування доказів та виклик свідків. Зокрема, судом не було витребувано з Косівської державної податкової інспекції Коломийського управління ГУ ДФС в Івано-Франківській області інформацію за період з 2001 року по 2019 рік щодо сплати Косівським районним підприємством «Райагроліс» податку за земельну ділянку, яка б могла спростувати чи підтвердити факт використання ним 20531 га землі. При цьому, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що станом на 01 січня 2013 року відомості про зареєстроване право постійного користування земельними ділянками Косівським районним підприємством «Райагроліс» у Державному реєстрі земель відсутні, а тому помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що рішенням 22 сесії 3 демократичного скликання Івано-Франківської обласної ради від 18 жовтня 2001 року було надано у постійне користування районним спеціалізованим агролісгоспам та районним підприємствам обласного комунального агролісгосподарського підприємства «Івано-Франківськоблагроліс» із земель запасу обласної ради земельні ділянки лісового фонду для ведення лісового господарства. Крім того, позивачем не надано будь-якого документа чи інформації з Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про належність спірної земельної ділянки підприємству «Райагроліс», а також не долучено матеріали кримінального провадження, окрім висновку експерта №644/697/19-28 від 26 квітня 2019 року. Неправильним, на думку апелянта, є й висновок суду про те, що Лючанською сільською радою не приймалося рішення від 27 листопада 2006 року щодо передачі їй у власність земельної ділянки, оскільки будь-яких доказів такого твердження в матеріалах справи немає. Апелянт ОСОБА_1 вважає сумнівним висновок експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи №644/697/19-28 від 26 квітня 2019 року, оскільки він був проведений в ході кримінального провадження, і при експертизі брали до уваги факт належності Косівському районному підприємству «Райагроліс» земельної ділянки площею 20 531 га, що не підтверджено ніякими належними доказами. Також ОСОБА_1 вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки спірну земельну ділянку вона отримала у власність ще у 2006 році, а у 2010 році нею здійснено поділ земельної ділянки. А тому, на її думку, позивачу стало відомо про володіння нею земельною ділянкою у 2006 та 2010 роках. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, апелянт ОСОБА_1 просила його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову заступника керівника Коломийської місцевої прокуратури.

У надісланому на адресу апеляційного суду відзиві в.о. керівника перший заступник керівника Коломийської місцевої прокуратури доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечив. Додатково зазначив, що, на його думку, факт незавершення процесу реєстрації права постійного користування Косівським районним підприємством «Райагроліс» ніяким чином не впливає на факт незаконного отримання відповідачем земельних ділянок у постійне користування, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки виготовлені на підставі підробленого рішення органу місцевого самоврядування, що встановлено за результатами судового розгляду кримінального провадження. Крім того, зазначає, що в ухвалі Косівського районного суду від 27 червня 2019 року по кримінальному провадженню не констатується вина відповідача, а визначається вина обвинуваченого у кримінальному провадженні, що виразилось у незаконному відчуженні земельної ділянки і в подальшому надає право звернення до ОСОБА_1 з віндикаційним позовом, а не встановлює вину особи, як зазначено відповідачем. Також апелянт вказує, що про допущені порушення вимог законодавства при передачі у приватну власність земельної ділянки відповідачу стало відомо після надходження повідомлення Косівського районного підприємства «Райагроліс» від 26 квітня 2018 року за №126/4 про виявлені факти порушень вимог земельного законодавства при наданні у власність фізичним особам земельних ділянок. А тому позивачем не було пропущено строк позовної давності, про що вказувалось відповідачем. Вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, представник позивача просить його залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу з наведених підстав підтримав. Наголосив, що хоч строк позовної давності для звернення з позовом прокуратура пропустила без поважних причин, однак, на його думку, позов, пред`явлений до ОСОБА_1 , є необґрунтованим, а тому є підстави для відмови у його задоволенні.

Прокурор Івано-Франківської обласної прокуратури та представник Івано-Франківської обласної державної адміністрації доводи апеляційної скарги заперечили, вважаючи, що позовні вимоги обґрунтовані належними і достатніми доказами. На їх думку, відсутність у Косівського РП «Райагроліс» правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, передану у постійне користування згідно рішення рішенням сесії Івано-Франківської обласної ради від 18 жовтня 2001 року із земель запасу обласної ради земельні ділянки лісового фонду для ведення лісового господарства, не є підставою для відмови у судовому захисті. Тому просили апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

Задовольняючи позов заступника керівника Коломийської місцевої прокуратури про визнання державних актів недійсними і повернення земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка, розташована у с. Люча, загальною площею 2 га вибула із володіння постійного землекористувача Косівського районного підприємства «Райагроліс» та із земель запасу Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади і передана у приватну власність ОСОБА_1 незаконно, внаслідок зловживань сільського голови с. Люча ОСОБА_3 , встановлених ухвалою Косівського районного суду від 27 червня 2019 року.

Однак, такі висновки місцевого суду не можна вважати обґрунтованими належними і допустимими доказами. Більш того, ці висновки суперечать встановленим обставинам справи.

Так, суд першої інстанції, задовольняючи позов прокурора, не звернув увагу на те, що рішення Івано-Франківської обласної ради від 18.10.2001 року №537-22/2001 про передачу у постійне користування земельної ділянки загальною площею 20531 га фактично не виконано, зокрема, в натурі (на місцевості) земля не відведена, її межі не встановлювались.

Згідно Державного реєстру земель станом на 01.01.2013 року право постійного землекористування Косівського РП «Райагроліс» не зареєстровано, отже правовстановлюючі документи цьому державному підприємству не видавались. Це вбачається із змісту листа Держгеокадастру (т.1, а.с. 124).

Більш того, правовстановлюючі документи на зазначену земельну ділянку Косівському РП «Райагроліс» не видані по даний час, тобто на час розгляду справи. Ця обставина випливає із пояснень прокурора та представника Івано-Франківської ОДА у засіданні апеляційного суду про те, що землекористування Косівським РП «Райагроліс» фактично здійснюється в межах, визначених землевпорядною документацією до 1998 року.

Звертає увагу на себе той факт, що земельно-технічна експертиза від 26 квітня 2019 року в рамках кримінального провадження, на яку посилається місцевий суд у своєму рішенні, була проведена без надання експерту необхідних і належних правовстановлюючих документів, які б підтверджували виникнення у Косівського РП «Райагроліс» права постійного користування земельною ділянкою площею 20531 га з визначеними у встановленому законодавством порядку межами на місцевості. Експертиза проведена тільки на основі: матеріалів кримінального провадження, матеріалів технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ОСОБА_1 площею 2 га, відомостей Публічної кадастрової карти України, рішення Івано-Франківської ОДА від 18.10.2001 року №537-22/2001 про надання в постійне користування земель лісового фонду, Планшету № НОМЕР_1 лісовпорядкування 1997 року по Яблунівському лісництву Косівського району Івано-Франківської області.

Слід зауважити, що експертом при проведенні топографо-геодезичної зйомки межі земельної ділянки, яка, як стверджував позивач, надана в постійне користування Косівському РП «Райагроліс», були зафіксовано в місцях, на які вказав лісничий ОСОБА_4 , тобто у неналежний спосіб. Правовстановлюючі документи на ділянку Косівського РП «Райагроліс» і акт відведення, встановлення меж цієї ділянки на місцевості експерту не було надано (копія висновку експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи том №1, а.с.25-32). А тому, на думку колегії суддів, висновки експерта про належність більшої частини спірної земельної ділянки, наданої ОСОБА_1 , Косівському РП «Райагроліс», не можна вважати об`єктивними та правильними, а тому місцевий суд помилково прийняв їх до уваги, обґрунтовуючи ними своє рішення про задоволення позову.

До того ж, названий висновок земельно-технічної експертизи у кримінальному провадженні не може вважатись належним і допустимим доказом при розгляді цивільної справи.

Колегія суддів зауважує, що матеріалами технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ОСОБА_1 площею 2 га, які є додатком до кримінального провадження №0000168, зареєстрованого Слідчим відділенням Косівського відділу поліції ГУ НП в Івано-Франківській області, підтверджено належність спірної земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення територіальної громади і розташування її в межах населеного пункту с.Люча. Про це, зокрема, вказано у висновку Косівського районного відділу земельних ресурсів від 22.02.2007 року №07-12-9/314, який міститься у згаданих матеріалах технічної документації із землеустрою.

Колегією суддів досліджено матеріали кримінального провадження №0000168, наданого прокуратурою. Слід звернути увагу на те, що в матеріалах цього кримінального провадження немає об`єктивних, безсумнівних доказів того, що питання надання ОСОБА_1 у приватну власність спірної земельної ділянки не розглядалось на сесії Лючанської сільської ради, і що відповідне рішення сільської ради було сфальсифіковане сільським головою Ковалюком М.Д.

Зокрема, з протоколів допиту свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які були депутатами Лючанської сільської ради з 2006 року по 2011 рік, вбачається, що вони не стверджували категорично, що згадане питання сесією сільської ради не розглядалось взагалі, а зазначили, що вони цього не пам`ятають. Свідки пояснили, що слідчим їм пред`явлено протокол засідання сесії Лючанської сільської ради від 27.11.2006 року, із змісту якого видно, що на сесії сільської ради розглядались різні заяви, в тому числі заява ОСОБА_1 про надання дозволу на виготовлення технічної документації на приватизацію земельної ділянки. Однак, свідки заявили, що не пам`ятають чи вони були взагалі присутні під час розгляду такої заяви ОСОБА_1 (протоколи допиту названих свідків від 24.04.2019 року - а.с. 106-112 кримінального провадження № 0000168).

Слід зауважити, що позивачем не підтверджено документально відсутність у протоколах засідань сесії сільської ради від 27.11.2006 року відомостей про розгляд питання надання ОСОБА_1 спірної ділянки у приватну власність.

Колегія суддів вважає, що одного тільки посилання на те, що відповідні рішення від 27.11.2006 року було сфальсифіковано і підписано сільським головою Ковалюком М.Д., недостатньо для висновку про нерозгляд згаданого питання сесією сільської ради. Адже, голова селищної ради згідно ст.42 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» вправі підписувати копії рішень, які були прийняті сесією сільської ради та її виконавчим комітетом.

В обґрунтування позову прокурор посилався на ухвалу Косівського районного суду від 27 червня 2019 року в кримінальному провадженні № 0000168 від 08.05.2018 року (том №1, а.с.19-22), якою було задоволено клопотання ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності та про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із цим.

Але, із змісту ухвали Косівського районного суду не можна дійти висновку про визнання вини ОСОБА_3 у фальсифікації рішення сільської ради. Із змісту протоколу допиту підозрюваного ОСОБА_3 від 26 квітня 2019 року вбачається, що він визнавав свою вину тільки в тому, що по недогляду ним була підписана довідка про перебування у користуванні ОСОБА_1 ділянки, яка в подальшому була передана їй у приватну власність (протокол а.с.149-150 названого кримінального провадження).

Однак, на думку колегії суддів, ця ділянка в межах норм безоплатної приватизації могла бути передана ОСОБА_1 у приватну власність сільською радою згідно пункту «в» частини 3 ст.116 Земельного Кодексу України, і та обставина, що вона раніше не перебувала у постійному користуванні ОСОБА_1 , не могла бути перешкодою в отриманні ділянки в порядку приватизації.

Слід зауважити, що Яблунівська селищна рада не підтримує позов прокурора, поданий у її інтересах. Про це зазначено у відзиві Яблунівського селищного голови на апеляційну скаргу (том №2, а.с.113). З цього можна зробити висновок, що селищна рада не вважає, що передачею ОСОБА_1 у приватну власність спірної земельної ділянки були порушені її права та законні інтереси.

Колегія суддів зауважує, що у відсутності обвинувального вироку суду щодо ОСОБА_3 , який би вступив у законну силу, суду першої інстанції слід було врахувати позицію Верховного Суду, викладену в його постанові від 27 лютого 2018 року по справі №802/1853/16-а, де Верховний Суд висловився щодо проблеми використання судами вироку (ухвали). Верховний Суд, зокрема, зазначає, що у сам факт наявності вироків, ухвалених на підставі угод у кримінальному провадженні, не дає підстав для автоматичного висновку про доведеність всіх обставин, на які є посилання у процесуальних документах провадження.

В даному випадку згаданою ухвалою Косівського районного суду від 27 червня 2019 року фактично констатується, що ОСОБА_3 без розгляду відповідних питань сесією селищної ради виготовив і підписав рішення Лючанської селищної ради від 27.11.2006 року. Однак, назване вище кримінальне провадження було розглянуто без залучення відповідачки ОСОБА_1 , хоч питання підтвердження наявності та розгляду її заяв селищною радою про надання спірної ділянки їй у приватну власність мало для неї важливе значення, оскільки фактично ставиться питання про незаконне заволодіння нею земельною ділянкою. Відповідно до міжнародних стандартів судочинства, які були визнані та ратифіковані Верховною Радою України, наявність вироку (ухвали), якими констатовано вину особи, котра не була учасником кримінального провадження, порушує саму суть презумпції невинуватості. ЄСПЛ констатує порушення конвенційних гарантій, якщо в нього виникне певне припущення, що суд розглядає обвинуваченого як винуватого (рішення у справі п.37 «Міпеїіі v. Switzerland», п.23 «Nerattini v Greece» п 41 «Didu v. Romania»). Попереднє висловлення такої думки судом неминуче порушує ЦЮ презумпцію (рішення у справах п. 88 «Nestak v. Slovakia», п.66 «Garycki v. Poland»).

Слід зауважити, що в протоколі допиту в якості підозрюваного бувший селищний голова ОСОБА_3 зазначав, що заяви ОСОБА_1 про надання землі повинні були б бути, оскільки без них рада не могла б прийняти відповідні рішення (протокол а.с.149 згаданого кримінального провадження). Але позивачем не надано ніяких документальних доказів з цього приводу, нічим не доведено, що сесією Лючанської селищної ради 27.11.2006 року в дійсності не розглядались заяви ОСОБА_1 і не приймались рішення щодо надання їй у приватну власність спірної земельної ділянки. Прокурором також не надано доказу про те, що в селищній раді або в архіві відсутні відповідні протоколи засідання сесії та оригінали рішень.

Звертає на себе увагу той факт, що ОСОБА_1 після отримання у 2006 році державного акту про право приватної власності на згадану вище земельну ділянку площею 2 га в урочищі «Рушір» с.Люча Косівського району з відповідним кадастровим номером зареєструвала право власності на цю ділянку (лист ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області (том №1 а.с.124), і вільно володіла нею з 2006 року по даний час, тобто 14 років. У 2010 році нею було подано у Лючанську сільську раду заяву про поділ спірної ділянки на дві окремі.

Після проектно-пошукових геодезичних робіт ОСОБА_1 у 2012 році Лючанською сільською радою було видано два державних акти про право власності на дві окремі земельні ділянки. Тоді головою Лючанської сільської ради вже був не ОСОБА_3 і землевпорядна служба та новий сільський голова за умови наявності зловживань попереднім сільським головою мали можливість дізнатись про порушення при передачі спірної земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_7 . Це стосується також й будь-якої іншої державної установи, якщо у її законному володінні перебувала б земельна ділянка до передачі її у приватну власність фізичній особі. Адже, відомості про землекористування знаходяться у вільному публічному доступі.

Тому, навіть за умови доведеності неправомірності отримання ОСОБА_1 у приватну власність землі Лючанської сільської ради є правові підстави для застосування судом наслідків пропуску загального строку позовної давності за заявою відповідачки.

Такий підхід до вирішення спору можливий і в тому випадку, якби частина спірної землі перебувала у постійному користуванні та володінні іншої державної установи або підприємства, а не сільської ради. Адже, спірній земельній ділянці був присвоєний кадастровий номер, право власності ОСОБА_1 було зареєстровано у встановленому законом порядку. І власник або володілець землі за умови здійснення належного контролю за землекористуванням могли дізнатись про порушення свого права не у 2018 році, як стверджує прокурор, а ще у 2012 році із Кадастрової карти України.

Колегія суддів констатує, що навіть за умови обґрунтованості і доведеності позову прокурора, його вимоги не підлягали задоволенню у повному об`ємі, зокрема, в частині визнання недійсними державних актів про право приватної власності на спірні земельні ділянки, видані ОСОБА_1 27.03.2012 року. Це випливає із змісту висновку Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року, висловленого у справі №183/1617/16-ц. У цьому висновку, зокрема зазначено, що задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог названих правових норм може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, зокрема, державних актів на землю, не є ефективним способом захисту права власника. Тому із зазначених підстав судам належить відмовляти у визнанні недійсними названих документів. Дотримання цієї правової позиції Верховним Судом підтверджено в інших постановах, зокрема, у постанові від 09 грудня 2020 року у справі №354/619/15-ц.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льонрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Однак, суд першої інстанції задовільнивши безпідставний позов, позбавив відповідачку у відсутності її вини власності на спірну земельну ділянку, якою вона добросовісно і відкрито користувалась протягом 14 років, не в інтересах суспільства, і не на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, чим не дотримується справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні "Стретч проти Об`єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії" від 24 червня 2003 року зазначив про те, що є неприпустимим визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його майна на підставі того, що державний орган порушив закон.

Отже, позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа суб`єкт приватного права, не може відповідати за помилки державних органів при укладенні останніми відповідних договорів, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при укладанні цих договорів припустилися помилки.

Національні суди, а саме, Верховний Суд України також неодноразово наголошував на тому, що особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливу рівновагу між інтересами суспільства та правами власника, що відображено в його постановах від 18.09.2013 року у справі N 6-92цс13.

Відповідно до п. 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі від 20 жовтня 2011 року у заяві N 29979/04 "Рисовський проти України" (Рішення) принцип "належного урядування", як правило не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. "... Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються..."

Фактично позивач вказуючи на те, що відповідача слід позбавити права власності на її земельну ділянку, посилається на недоведені неточності в правовстановлюючих документах, які фактично належать до помилки державного органу влади, і були допущені саме ними. Відповідач зазначає про те, що їй нічого не було відомо про вказані описки та неточності. Зворотного нічим не доведено.

Отже, суд не вправі виправляти неточності, які були допущені органами державної влади шляхом позбавлення відповідача права власності на земельну ділянку. Відповідач не зобов`язана нести відповідальність за недбалі помилки органу місцевого самоврядування, що були допущені до набуття права власності на земельну ділянку.

В даному випадку, прослідковується непропорційне втручання в права власності відповідача, про що говориться в п.71 рішення Європейського суду з прав людини у справі від 20 жовтня 2011 року у заяві N 29979/04 "Рисовський проти України".

Приймаючи до уваги вище викладене, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення ухвалене судом 1-інстанції з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому воно не може бути залишене в силі.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Косівського районного суду від 24 вересня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову заступника керівника Коломийської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади, Косівського районного підприємства «Райагроліс» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, скасування записів про державну реєстрацію актів на право власності на земельні ділянки та повернення земельних ділянок відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 22 січня 2021 року.