Постанова

Іменем України

19 травня 2021 року

м. Київ

справа № 523/9111/17

провадження № 61-8704св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 ,

відповідач (третя особа) - ОСОБА_4 ,

відповідачі: Суворовський відділ державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Філія 16 Приватного підприємства «Нива-В.Ш.», ОСОБА_5 ,

третя особа - Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 23 квітня 2020 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Князюка О. В., Таварткіладзе О. М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Філії 16 Приватного підприємства «Нива-В.Ш.», третя особа - ОСОБА_4 , про визнання прилюдних торгів недійсними,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, виключення запису та витребування майна,

за позовом ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання прилюдних торгів та договору купівлі-продажу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області (далі - Суворовський ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області), Філії 16 Приватного підприємства «Нива-В.Ш.» (далі - ПП «Нива-В.Ш.»), третя особа - ОСОБА_4 , в якому просив визнати недійсними проведені 22 січня 2013 року ПП «Нива-В.Ш.» прилюдні торги з примусової реалізації квартири АДРЕСА_1 .

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за № 869, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В. В., номер запису про право власності: 17122008 від 25 жовтня 2016 року 15:29:15, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32072995; виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запис про право власності 17122008 від 25 жовтня 2016 року 15:29:15, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32072995, внесений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В. В. та витребувати на свою користь у ОСОБА_4 спірну квартиру.

У серпні 2018 року ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, в якому просила: визнати недійсними проведені 22 січня 2013 року ПП «Нива-В.Ш.» прилюдні торги з примусової реалізації квартири; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за № 869, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В. В., номер запису про право власності: 17122008 від 25.10.2016 року 15:29:15, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32072995; виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про право власності 17122008 від 25 жовтня 2016 року 15:29:15, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32072995, внесений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В. В. та витребувати з чужого незаконного володіння у ОСОБА_4 на користь малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спірну квартиру.

Зазначені позови мотивовані тим, що ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги після смерті свого батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За життя ОСОБА_6 був власником квартири АДРЕСА_1 .

У травні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріусом йому було повідомлено про те, що 03 квітня 2009 року ОСОБА_6 подарував квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_7 .

19 березня 2010 року ОСОБА_7 продала вищевказану спірну квартиру ОСОБА_8 .

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 29 липня 2011 року, яке набрало законної сили, визнано недійсним договір дарування спірної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , який укладено 03 квітня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

17 липня 2012 року Першим Суворовським ВДВС Одеського МУЮ було накладено арешт на нерухоме майно, а саме спірну квартиру, яка належала ОСОБА_8

22 січня 2013 року були проведені прилюдні торги з реалізації зазначеного арештованого майна, переможцем яких став ОСОБА_5 .

Вважають, що прилюдні торги проведені з грубим порушенням законодавства та є недійсними, у зв`язку з тим, що ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 15 серпня 2012 року у справі № 1527/10895/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про витребування майна було накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з Інформаційною довідкою № 75540347 від 12 грудня 2016 року запис про арешт спірного нерухомого майна не скасований та є чинним.

Вказані прилюдні торги є недійсними та такими, що суперечать вимогам частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, оскільки реалізація спірної квартири відбулася за наявності існуючої заборони.

Торговельна організація ПП «Нива-В.Ш.» припинило свою діяльність, будь-яких правонаступників після нього немає.

25 жовтня 2016 року ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу продав спірну квартиру ОСОБА_4 .

Під час посвідчення зазначеного договору купівлі-продажу нотаріусом також не було враховано те, що відносно об`єкту продажу існує обтяження - арешт спірного нерухомого майна, який накладений ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 15 серпня 2012 року.

Крім того, ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , вказала про те, що дитина є спадкоємцем п`ятої черги після померлого ОСОБА_6 , після смерті якого спадщину ніхто не прийняв, тому оспорюваним правочином порушено законні права малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 03 червня 2019 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 523/9111/17 за позовом ОСОБА_1 до Суворовського ВДВС міста Одеси ГТУЮ в Одеській області, ПП «Нива-В.Ш.», третя особа: ОСОБА_4 , про визнання прилюдних торгів недійсними, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, виключення запису з Державного реєстру речових прав, про витребування майна та цивільну справу № 523/12033/18 за позовом ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання прилюдних торгів та договору купівлі-продажу недійсним.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 11 вересня 2019 року позови ОСОБА_1 задоволено, а позов ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , задоволено частково.

Визнано недійсними проведені 22 січня 2013 року ПП «Нива-В.Ш.» прилюдні торги з примусової реалізації квартири АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , № 869, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В. В.

Скасовано з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності 17122008 від 25 жовтня 2016 року о 15:29:15, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32072995, внесені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В. В.

Витребувано з чужого незаконного володіння у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, у ОСОБА_4 на користь малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що оспорюваний договір купівлі-продажу, укладений на порушення вимог частин першої, четвертої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, тому є недійсним.

Крім того, місцевий суд зазначив про те, що встановлені судом обставини свідчать про відсутність належних доказів на підтвердження прав відповідача та, відповідно, про відсутність правових підстав для прийняття рішення про реєстрацію права власності та проведення відповідних реєстраційних дій про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 23 квітня 2020 року апеляційну скаргу адвоката Дідик С. В., діючої від імені ОСОБА_4 , задоволено. Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 11 вересня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні позовів ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що задовольняючи позовні вимоги про визнання електронних торгів недійсними, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність цих позовних вимог, оскільки позивачами не надано доказів, які б свідчили про наявність порушень, що могли вплинути саме на результати торгів.

Дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.

Одночасне пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосування реституції (позову про захист права від порушень, не пов`язаних з позбавлення володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 338 ЦК України, є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними.

Вимога про скасування з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власності 17122008 від 25 жовтня 2016 року об 15:29:15, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32072995, внесених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В. В., мають похідний характер від вимоги про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, а отже також не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_9 звернувся у 2010 році із заявою про прийняття спадщини. Підтвердженням прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_6 є заведена спадкова справа від 11 червня 2010 року за № 819/2010 Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою. Отже, у разі прийняття ОСОБА_1 , як спадкоємцем першої черги за законом, спадщини після померлого ОСОБА_6 , незалежно від отримання чи неотримання ним свідоцтва про право на спадщину, у онуки померлого - ОСОБА_3 право на спадкування не виникло.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2020 року ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 подали касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 23 квітня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційні скарги

Касаційна скарга мотивована тим, що станом на 17 січня 2013 року спірна квартира не належала ОСОБА_8 , тому не могла бути об`єктом прилюдних торгів під час примусового виконання грошових стягнень з неї.

Проте, незважаючи на обтяження, накладене ухвалою суду на зазначену квартиру в процесі розгляду іншої справи, квартиру було незаконно реалізовано з прилюдних торгів ОСОБА_5 , тому прилюдні торги були проведені з грубим порушенням законодавства та є недійсними з підстав, передбачених частиною першою статті 203, частиною першою статті 215 ЦК України.

25 жовтня 2016 року ОСОБА_5 уклав договір купівлі-продажу спірної квартири з ОСОБА_4 , зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В. В., за наявності існуючого обтяження об`єкта продажу.

Апеляційний суд не застосував до спірних правовідносин Закон України «Про виконавче провадження» у редакції 1999 року, який підлягав до застосування і помилково застосував Закон України «Про виконавче провадження» в редакції 2016 року.

Також суд апеляційної інстанції проігнорував ту обставину, що станом на день проведення прилюдних торгів примусово реалізована квартира не належала боржнику у виконавчому провадженні, тому не могла бути об`єктом прилюдних торгів.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу без їх участі, обмежив їм доступ до правосуддя, чим грубо порушив їх права як учасників справи.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У вересні 2020 року представник ОСОБА_10 - адвокат Дідик С. В. подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила змінити оскаржуване судове рішення у мотивувальній частині, виключивши посилання на Закон України «Про виконавче провадження» в редакції 1999 року та Тимчасове положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5, в іншій частині оскаржувану постанову залишити без змін, посилаючись на те, що судом апеляційної інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи та враховано практику Верховного Суду України і Верховного Суду, висловлену, зокрема у постанові від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-116цс12.

Позивачами не надано доказів, які б свідчили про наявність порушень під час проведення торгів, які могли вплинути саме на їх результати.

Висновок апеляційного суду про неможливість одночасно пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосуванням реституції є правильним, оскільки віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними.

При укладенні договору купівлі-продажу між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 нотаріусом перевірялася наявність обтяжень, і таких актуальних записів про обтяження на час вчинення правочину та реєстрації права власності за ОСОБА_4 не було.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продано в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2020 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Суворовського районного суду міста Одеси.

27 серпня 2020 року справа № 523/9111/17 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_6 був власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 10 вересня 1993 року, яке видане Управлінням житлово-комунального господарства Виконкому ОМР народних депутатів.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер.

Позивач ОСОБА_1 є сином померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , а ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його онукою.

Згідно з матеріалами спадкової справи № 819/2010, заведеної 12 червня 2010 року щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , позивач звернувся до Четвертої Одеської державної нотаріальної контори із письмовою заявою про прийняття спадщини після померлого його батька ОСОБА_6 .

Однак, нотаріусом було повідомлено ОСОБА_1 про те, що його батько ОСОБА_6 03 квітня 2009 року склав на ім`я ОСОБА_7 договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хімченко Р. О. та зареєстрований в реєстрі за № 605.

19 березня 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір-купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 29 липня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Хімченко Р. О., про визнання права на спадкове майно, про визнання недійсними договору купівлі-продажу та договору дарування, задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 03 квітня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 19 березня 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Визнано за ОСОБА_1 право на спадщину, яка складається із вищевказаної квартири у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2011 року рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 29 липня 2011 року в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним скасовано.

Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу недійсним від 19 березня 2010 року.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 03 жовтня 2012 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про витребування майна задоволено.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_8 майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

В позові ОСОБА_8 до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на утримання та збереження майна відмовлено.

17 липня 2012 року Першим Суворовським відділом Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції відповідно було накладено арешт на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_8 .

Згідно з Інформаційною довідкою, 15 серпня 2012 року ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси накладено арешт на спірну квартиру.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду позовами, ОСОБА_1 зазначав про порушення його прав оспорюваними договорами купівлі-продажу, предметом яких є квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку в порядку спадкування було визнано за ним на підставі рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 29 липня 2011 року, яке набрало законної сили.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (частина перша статті 658 ЦК України).

Таким чином, розпоряджатись майном може тільки власник.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна були правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, зі змісту наведених норм цивільного права випливає, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 310/2647/17-ц (провадження № 61-7734св19) зазначив, що ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.

Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети - відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається сompetition of claims (конкуренція позовів).

Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують у рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу.

Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах.

У випадку конкуренції складається нетипова для цивільного права ситуація, коли в результаті однієї й тієї ж самої протиправної поведінки виникають і паралельно існують декілька суб`єктивних прав, які мають одне і те ж саме призначення. Реалізація одного з таких прав призводить до припинення іншого, оскільки інтерес, що ним опосередковується, задовольняється в повному обсязі при здійсненні іншого конкуруючого права.

Конкуренція позовів існує там, де декілька позовів об`єднуються спільним для них всіх юридичним інтересом (de eadem re), який задовольняється здійсненням вже одного з цих позовів, що усуває ео ipso (внаслідок цього) усі інші як безцільні.

Вектори конкуруючих прав є однаково спрямованими і паралельними - права належать одній особі і спрямовані на задоволення одного й того ж самого інтересу. Задоволенням однієї з цих конкуруючих вимог знищувалася інша вимога, так як неприпустимим є двічі задовольняти один і той же інтерес.

За загальним правилом та відповідно до догми українського права конкуренція позовів не допускається, окрім випадків, коли управомоченій особі законом або договором надано право вибору вимагати застосування одного з-поміж передбачених у договорі або законі способів захисту.

У будь-якому випадку під час вибору правомірного способу захисту порушеного права підлягають врахуванню правова природа цивільних відносин, що існують між сторонами - як сторонами спірних правовідносин.

Захист порушених цивільних прав та інтересів є елементом механізму правового регулювання цивільних відносин, саме у яких й відбулося порушення зазначених прав або інтересів особи. Такий захист цивільних прав та інтересів його учасників є необов`язковим (факультативним) у структурі такого механізму, оскільки він з`являється лише за необхідності вирівнювання викривленого розвитку правового регулювання цивільних відносин з метою приведення їх у певний стан - відповідно до умов договору або положень законодавства.

Вочевидь, якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов`язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив потім відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов`язальних) відносинах один з одним.

У окремих випадках колишні власники, отримавши відмову в задоволенні своїх речово-правових вимог про повернення їм майна, що перебуває у нових власників, які придбали його в результаті правочинів, оспорюють самі ці правочини, посилаючись на недійсність першого правочину з ланцюжка таких правочинів (укладених за їх участю або від їх імені як відчужувачів спірної речі).

Проте застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 просить суд визнати недійсними договори купівлі-продажу, стороною яких він не є, вважаючи, що оспорювані правочини порушують його права як власника спірного нерухомого майна. Натомість правомірним та ефективним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 є подання віндикаційного (речово-правового) позову.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

В оцінці факту володіння у цій справі Верховний Суд застосовує пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), згідно з яким особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

У пункті 114 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. У пунктах 83-86 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, суперечать конструкції захисту прав добросовісного набувача, не відповідають нормам права, які побудовані на оцінці балансу інтересів між власником, який втратив володіння майном, та добросовісним набувачем, а отже є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Встановивши те, що ОСОБА_4 зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру, яка на час укладення договору купівлі-продажу перейшла в порядку спадкування за законом до ОСОБА_1 , що підтверджується судовим рішенням, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ефективним та правомірним способом захисту є витребування майна від добросовісного набувача.

Розглядаючи позов, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна, скасування з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власності 17122008 від 25 жовтня 2016 року о 15:29:15 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32072995, внесених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В. В., які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення в означених частинах, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд переглядаючи рішення місцевого суду в означених частинах на викладене уваги не звернув та не врахував правових висновків, висловлених у постановах Великої Палати Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки судом апеляційної інстанції безпідставно скасовано судове рішення місцевого суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна, скасування з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власності 17122008 від 25 жовтня 2016 року о 15:29:15 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32072995, внесених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В. В., яке відповідає закону, то постанову апеляційного суду в цих частинах необхідно скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Разом з тим, Верховний Суд не може погодитися із висновком місцевого суду в частині визнання недійсними проведених 22 січня 2013 року прилюдних торгів з примусової реалізації спірної квартири та договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності 17122008 від 25 жовтня 2016 року, та висновком апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними прилюдних торгів, договору купівлі-продажу та скасування у Державному реєстрі речових прав запису про право власності, з огляду на таке.

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів, є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином.

Наведене узгоджується з нормами частини четвертої статті 656 ЦК України, за якою до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу; або не випливає з їхньої суті.

Таким чином, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02 листопада 1999 року за № 745/4038.

Враховуючи викладене, визнання договорів недійсними не є ефективним та правомірним способом захисту порушених прав, що не призводить до їх поновлення.

Верховний Суд врахував те, що між позивачем та відповідачами не виникли договірні відносини, тому визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірної квартири не матиме наслідком повернення їх у володіння власника, тому у задоволенні позовних вимог в означених частинах слід відмовити.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійними прилюдних торгів, проведених 22 січня 2013 року, та договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також постанова апеляційного суду про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цих частинах підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в їх задоволенні з наведених вище підстав.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 .

Звертаючись до суду з вищевказаним позовом, ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , посилалася на те, що спадщину після смерті ОСОБА_6 ніхто не прийняв та не одержав свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно, тому малолітня ОСОБА_3 є такою, що прийняла спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 на спірну квартиру і зазначене спадкове майно належить їй.

Право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення (частина перша статті 1265 ЦК України).

Як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_1 є сином померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , а малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - онукою ОСОБА_6 .

У 2010 році ОСОБА_1 звернувся із заявою про прийняття спадщини та 11 червня 2010 року Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 819/2010, тобто спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 є ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , в задоволенні позовних вимог, оскільки у онуки померлого ОСОБА_6 - ОСОБА_3 не виникло право на спадкування спірної квартири, тому спадкові права останньої не порушені.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції в означеній частині і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід в цій частині слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду в означеній частині - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 413, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 23 квітня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна, скасування з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власності 17122008 від 25 жовтня 2016 року о 15:29:15 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32072995, внесених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В. В., скасувати та залишити в силі в цій частині рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 11 вересня 2019 року.

Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 11 вересня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 квітня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними проведених 22 січня 2013 року прилюдних торгів з примусової реалізації спірної квартири та договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , скасувати та прийняти в цих частинах нову постанову про відмову в їх задоволенні із наведених у мотивувальній частині підстав.

Постанову Одеського апеляційного суду від 23 квітня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька Судді:А. І. Грушицький І. В. Литвиненко Є. В. Петров О. С. Ткачук