Ухвала

31 травня 2021 року

м. Київ

справа № 686/30290/19

провадження № 61-8775ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначала, що 21 серпня 2018 між нею та відповідачем укладений шлюб. За період шлюбу вони набули транспортний засіб марки «AUDI A6», 1996 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2 . Автомобіль придбаний під час шлюбу за спільні кошти, які вона позичила у борг, що підтверджується складеною розпискою та до цього часу ще не повернула. Оскільки у добровільному порядку вирішити питання розподілу спільного майна подружжя вони не можуть, тому вона змушена звертатися до суду з відповідним позовом.

Із урахуванням наведених обставин, позивач, уточнивши вимоги, просила суд ухвалити рішення, яким визнати автомобіль марки «AUDI A6», 1996 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер кузова (VIN) НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , здійснити поділ спільного майна подружжя, стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 61 275,00 грн як компенсацію 1/2 частини вартості вказаного спільного майна подружжя та залишити у власності ОСОБА_2 автомобіль марки «AUDI A6», 1996 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер кузова (VIN) НОМЕР_2 , здійснити розподіл судових витрат.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довела, що спірне майно подружжя придбано за спільні кошти, тоді як сам факт придбання майна у період шлюбу не є безумовною підставою для визнання його спільною сумісною власністю подружжя.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 20 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 лютого 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано автомобіль марки «AUDIA6», 1996 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію 1/2 частини вартості спільного майна подружжя у вигляді автомобіля марки «AUDIA6», 1996 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , у сумі 3 160,71 грн. Залишено автомобіль марки «AUDIA6», 1996 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , у власності ОСОБА_2 . У задоволенні інших вимог позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спірний автомобіль набутий сторонами за час шлюбу, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу відповідачем не спростована, він не довів, що придбав автомобіль за власні кошти, а тому спірний транспортний засіб є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між колишнім подружжям в спосіб визначений позивачем. Вартість спірного транспортного засобу підтверджується висновком судової автотоварознавчої експертизи № 041/20 та на дату оцінки складає 6 321,42 грн.

24 травня 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 квітня 2021 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення у частині відмови у задоволенні позову та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про визнання права власності на майно або його витребування ціна позову визначається вартістю майна.

Предметом позову у цій справі є стягнення грошових коштів у розмірі 67 596,42 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (227 000,00 грн), а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.

При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Доводи заявниці про те, що справа має виняткове значення для неї, є необґрунтованими, оскільки поняття виняткового значення є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявниця не навела переконливих доводів та не надала відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа має виняткове значення для неї.

Оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик