КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1674/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Пінкевич Н.С.

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,-

встановив:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся із заявою, частина вимог за якою залишена без розгляду згідно ухвали від 07 вересня 2020 року, про видачу обмежувального припису на строк шість місяців, шляхом заборони ОСОБА_2 наближатись до нього та його житла на відстань не менше 50 метрів.

Заяву обґрунтовує тим, що з 06 серпня 2016 року перебував із ОСОБА_2 зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 20 серпня 2018 року. Мають спільну дитину - дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказує, що 30 серпня 2020 року перебував у себе вдома за адресою: АДРЕСА_1 разом із своїми дітьми ( ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Близько 16 год. до дому повернулась дружина ОСОБА_6 (на власному авто) із старшою донькою (2006 року народження), проте не змогла заїхати на територію подвір`я, оскільки перед воротами стояла поліцейська машина, а попереду інша. Після того як від`їхала поліцейська машина, ОСОБА_6 відкрила хвіртку двору та в той час як заходила у подвір`я, на неї накинулись ОСОБА_2 разом зі своїм батьком ОСОБА_7 , далі вони увійшли на територію подвір`я, а разом з ними ОСОБА_8 (мати ОСОБА_2 ).

Заявник зазначає, що дії родини ОСОБА_9 супроводжувались нецензурною лайкою, образами, погрозами, ударами по вікнах і дверях. ОСОБА_2 та ОСОБА_7 не давали можливість ОСОБА_6 зайти у будинок. Такі дії родини ОСОБА_9 призвели до негативних психологічних наслідків.

Вказує, що в провадженні суду з червня 2019 року розглядається спір про місце проживання ОСОБА_3 . Стверджує, що ОСОБА_2 самовільно змінила реєстрацію місця проживання дитини, лікарню, у якій обліковується дитина, влаштувала дитину у заклад дошкільної освіти та подала заяву про обмеження його як батька у доступі до дитини.

При цьому зазначає, що 01 листопада 2019 року ОСОБА_2 добровільно надала йому змогу забрати дитину до себе та з цього часу дитини проживає з ним. Згодом ОСОБА_2 звернулась до поліції з посиланням на те, що він самовільно та без дозволу забрав дитину з навчального закладу.

10 листопада 2019 року ОСОБА_2 зі своєю матір`ю, невстановленими чоловіком та жінкою прибули по місцю його проживання, проникли на територію подвір`я, висловлювали погрози, завдавали шкоди майну.

05 січня 2020 року ОСОБА_2 разом із невстановленими особами спробувала силою забрати дитину під час її посадки в автомобіль. В цих подіях ОСОБА_1 отримав легкі тілесні ушкодження та звернувся до поліції. При цьому в березні 2020 року ОСОБА_2 звернулась у поліцію з приводу цих обставин та неправдиво вказала, що вона мала намір обійняти дитину та поспілкуватись з нею, але ОСОБА_1 вчинив супротив цьому, завдав удар головою по її обличчю.

Також вказує, що 03 квітня 2020 року його батько звернувся у поліцію з приводу вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого статтею 182 КК України (незаконне збирання, зберігання, використання, поширення інформації про особу); 05 квітня 2020 року та 08 квітня 2020 року він звернувся із аналогічними заявами.

Посилаючись на викладені обставини звернувся із заявою про видачу обмежувального припису.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2020 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, заяву задовольнити.

В апеляційній скарзі аналізує положення Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" та порядок розгляду заяв судом, зазначаючи, що суд не надав оцінки доказам у сукупності та не навів мотивів їх відхилення. Також вказує, що суд необґрунтовано відмовив у приєднанні доказів з приводу нових обставин, які відбулись під час провадження у справі.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_11 у відзиві на апеляційну скаргу посилається на її безпідставність, недоведеність вимог заяви, порушення порядку подання доказів та законність рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_11 заперечували проти апеляційної скарги.

Скаржником ОСОБА_1 на електронну адресу суду направлено клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із протиепідемічними заходами та наявністю у нього трьох малолітніх дітей.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Клопотання заявника про відкладення розгляду справи у зв`язку із протиепідемічними заходами суд уважає таким, що не містить викладу поважних причин для неприбуття до суду або участі в судовому засіданні дистанційно. Заявник лише констатує факт таких заходів, при цьому суд враховує, що дія карантину на території України продовжується вже тривалий час, законодавством визначені певні обмеження та застереження, але заявником не зазначено про те, яким чином діючі обмеження перешкоджають прибуттю до суду або участі в судовому засіданні дистанційно. При цьому громадський транспорт не зупинявся та існують альтернативні способи прибуття до суду (таксі, власний транспортний засіб). Також заявник не зазначив, яким чином наявність дітей є для нього перешкодою прибути до суду або взяти участь в судовому засіданні дистанційно.

Суд також враховує, що свої доводи заявник виклав в апеляційній скарзі, в межах якої суд і перевіряє законність ухваленого судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що 06 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 20 серпня 2018 року шлюб між сторонами розірвано.

Сторони мають спільну дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підтвердження своїх доводів заявник надав:

- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 11 грудня 2019 року (невідома особа умисно пошкодила майно заявника, кримінальне провадження №0006064),

- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 10 січня 2020 року (невстановлені особи спричинили тілесні ушкодження, кримінальне провадження №0000205),

- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 21 лютого 2020 року (невстановлені особи намагались викрасти його та його неповнолітню дитину, кримінальне провадження №0001459),

- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 14 травня 2020 року ( ОСОБА_2 поширювала інформацію про нього, яка охороняється законом, кримінальне провадження №0004047),

- заяву ОСОБА_2 від 02 липня 2019 року щодо кола осіб, які можуть забирати дитину з садочку,

- пояснення ОСОБА_2 у відділі поліції від 01 липня 2019 року щодо відносин між нею та ОСОБА_1 ,

- висновок експерта №042/1-62-2020,

- заяви про прийняття заяв про кримінальне правопорушення від 30 серпня 2020 року,

- пояснення від 30 серпня 2020 року,

- талони - повідомлення від 30 серпня 2020 року,

- фото пошкодженої хвіртки,

- виклик швидкої допомоги від 30 серпня 2020 року,

- лист огляд педіатра від 04 листопада 2019 року,

- довідки щодо проживання з ним дитини ОСОБА_3 , 2017 року народження.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що посилання на докази, які на твердження заявника підтверджують беззаперечну вину ОСОБА_2 як кривдника та здійснення нею щодо заявника фізичного чи психологічного насильства, не можливо уважати належними доказами, оскільки звернення ОСОБА_1 із заявами до органів поліції, внесення даних заяв до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не є остаточним підтвердженням факту домашнього насильства над заявником, оскільки в діях ОСОБА_2 не встановлено факту застосування домашнього насильства у визначених Законом формах.

Суд вказав, що з медичної документації, яка надана ОСОБА_1 , не встановлено причину звернення за медичною допомогою.

Щодо відеозаписів, суд вказав, що такий доказ поданий з порушенням процесуальних правил, а саме його не надано іншій стороні.

Окрім того, з посиланням на те, що між сторонами існують неприязні відносини з різних сімейних питань, суд першої інстанції вказав, що відсутні підтвердження того, що саме заінтересована особа є беззаперечним кривдником. Також зазначено, що не знайшли свого підтвердження ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" (далі - Закон).

Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Відповідно до частини 3 статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Встановивши, що у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України заявник не надав суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_2 фізичного, психологічного або економічного насильства відносно нього, а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви.

Самі по собі факти звернення до правоохоронних органів не є самодостатньою підставою уважати про наявність або відсутність подій і обставин та осіб, яких слід уважати винними. Кожне таке звернення потребує встановлення обставин, виключно наявність яких і може слугувати підставою для конкретних висновків про підтвердження або спростування подій, які були представлені як факти. Звернення до правоохоронних органів може свідчити лише про наявність конфлікту, а не про домашнє насильство в розумінні Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

За встановлених судом обстави убачається, що між сторонами наявний конфлікт у зв`язку із неможливістю вирішити у мирний спосіб питання про участь у вихованні дитини та її проживання з одним із батьків, що не може розцінюватись як насильство в сім`ї.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема ненадання оцінки доказам на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства, відхиляються колегією суддів, оскільки судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і їх взаємний зв`язок у сукупності. Надавши оцінку зібраним у справі доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані докази не містять об`єктивних даних про вчинення ОСОБА_2 дій, які могли б бути кваліфіковані як домашнє насильство.

Посилань на конкретні факти порушень норм процесуального законодавства апеляційна скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2020 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 січня 2021 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова