РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/14154/20

Провадження № 22-ц/4815/108/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Гордійчук С. О., Шимківа С. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Рівнеазот»

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 жовтня 2020 року в складі судді Галінської В. В., ухвалене в м. Рівне о 09 годині 03 хвилини, повний текст рішення складено 23 жовтня 2020 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги обґрунтовував тим, що при звільненні з роботи відповідач не провів з ним розрахунку у встановленому законом порядку, чим порушив його трудові права.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 жовтня 2020 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки проведення розрахунку в сумі 4 000 грн. 00 коп., а також судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп..

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що проведення з працівником повного розрахунку в день звільнення є передбаченим законом обов`язком працедавця, який відповідачем дотриманий не був, та, крім цього, останнім не було доведено відсутності вини у порушенні строків виплати належних працівникові сум при звільненні.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням фактичних обставин справи, ПрАТ «Рівнеазот» оскаржило його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Фактичний розрахунок всіх належних при звільненні сум проведений 26.12.2019 року, що підтверджується і самими позивачем у позовній заяві. Перебіг тримісячного строку починається з наступного дня, тобто з 27.12.2019 року і закінчується 27.03.2019 року. Додає, що з урахуванням перебігу процесуальних строків, що подовжені на час карантину, встановлено Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19, закінчився 06.08.20202 року. Позивач подав позов лише 02.09.2020 року, пропустивши тримісячний строк звернення до суду і поважних причин пропуску цього строку позивачем не наведено. Зауважує, що звернення позивача до суду із заявою про видачу судового наказу по справі № 569/5092/20 не перериває тримісячного строку звернення до суду, що передбачений ст. 233 КЗпП України. Додає, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того факту, що він не отримував копії ухвали суду від 03.07.2020 року, а дізнався про неї із сайту Судової влади 31.08.2020 року, після чого і звернувся до суду за захистом своїх прав. Вважає, що судом помилково було поновлено строк звернення до суду з даним позовом. Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Рівнеазот».

Наказом № №592-ВК від 28.03.2018 року позивач був звільнений 20 березня 2018 року за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю.

При звільненні з роботи йому не був виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Судовим наказом Рівненського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2019 року стягнуто з ПрАТ «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку 31 березня 2018 року по 17 вересня 2019 року в розмірі 132 238,55 грн..

Фактичний розрахунок всіх належних позивачу сум при звільненні з роботи був проведений відповідачем 26 грудня 2019 року.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України.

В свою чергу, ст. 116 КЗпП України встановлює, що при звільненні працівника проводиться виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як вбачається з матеріалів справи, у день звільнення відповідач не провів з позивачем розрахунок у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України. Дані обставини стороною відповідача не заперечуються. Таким чином, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 вересня 2019 року - з дня, наступного за днем винесення судового заказу про стягнення заробітку за час затримки розрахункових, по 25 грудня 2019 року включно, тобто до дати проведення остаточного розрахунку.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначені в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 (Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно п. 8 Порядку, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В періоді затримки відповідачем розрахунку при звільненні перед позивачем кількість робочих днів становить 69 і включає в себе: 9 робочих днів за вересень 2019 року, 22 робочих дні за жовтень 2019 року, 21 робочий день за листопад 2019 року, 17 робочих днів за грудень 2019 року.

Середньогодинна заробітна плата позивача становить 79,5334 грн., що підтверджується довідкоюПрАТ «Рівнеазот» від 13.09.2019 року. Відтак, середній заробіток, який підлягає виплаті за весь час затримки по день фактичної виплати - з 18 вересня 2019 року по 25 грудня 2019 року включно становить 43 902 грн. 63 коп. (79,5334 грн. х 8 годин х 69 днів), і саме така сума належить до стягнення з відповідача на користь позивача.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язку працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов"язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 569/7584/18 (провадження № 61-3961св19), у постанові від 08.04.2020 року дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), відступаючи від висновків, наведених у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 щодо права суду на зменшення розміру середнього заробітку, зазначила критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість із виплати середнього заробітку за час затримки повного розрахунку за період з 18 вересня 2019 року по 25 грудня 2019 року.

Як встановлено судом, судовим наказомРівненського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2019 року стягнуто з ПрАТ «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку 31 березня 2018 року по 17 вересня 2019 року в розмірі 132 238,55 грн..

Сума середнього заробітку, яку просить стягнути позивач в розмірі 43902 грн. є майже у шість разів більшою ніж сума заборгованості по заробітній платі (22 751,19 грн.). При цьому, позивачем вже було стягнуто за судовим наказом суду 132 238,55 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить до переконання, що зменшення середнього заробітку за затримку виплати розрахункових до 4 000 грн. 00 коп. відповідає принципам співмірності, розумності та справедливості, а також не порушує прав обох сторін спору.

Що стосується покликань апеляційної скарги на те, що позивачем при поданні позову пропущено тримісячний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, то вони апеляційним судом оцінюються критично.

Так, частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 року в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку із положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних сум при звільненні, фактично ним розрахувався.

Згідно ст. 234 КЗпП України , у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Даною статтею не визначається перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку, що свідчить про те, що їх поважність оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо залежно від фактичних обставин. Під поважними причинами пропуску строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами.

31 березня 2020 року Рівненським міським судом Рівненської області винесено судовий наказ у справі №569/5092/20 про стягнення з ПрАТ «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (з 18 вересня 2019 року по 25 грудня 2020 року в сумі 43902,63 грн.).

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 03 липня 2020 року скасовано судовий наказ від 31 березня 2020 року у справі №569/5092/20.

У своїй позовній заяві позивач вказує, що копію ухвали суду від 03 липня 2020 року не отримував, а дізнався про неї із сайту Судової влади 31 серпня 2020 року, після чого звернувся до суду за захистом своїх інтересів. Належні докази вручення позивачу цієї копії, як-от, розписка про вручення рекомендованого поштового відправлення, розписка про власноручне отримання копії судового рішення, в матеріалах справи відсутні

Доводи апелянта про те, що подання заяви про видачу судового наказу не перериває строку звернення до суду, визначеного ст. 233 КЗпП України, проте, вищенаведені обставини вказують на добросовісну процесуальну поведінку позивача щодо звернення до суду у розумні строки.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 жовтня 2020 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 січня 2021 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Гордійчук С. О.

Шимків С. С.

.