Справа № 167/1254/20
Номер провадження 2/167/29/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2021 року м. Рожище

Рожищенський районний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Требика В.Б.,

з участю:

секретаря судового засідання Наумчука І.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Рожищенського районного суду Волинської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що будинок АДРЕСА_2 належить йому на праві приватної власності. Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 27 серпня 2020 року, шлюб між його сином ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 розірвано. Остання з 22 червня 2019 року в будинку АДРЕСА_2 не проживає, комунальні платежі не сплачує, її особистих речей в ньому не має. Факт реєстрації ОСОБА_2 порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, перешкоджає у оформленні субсидії, зумовлює нарахування та стягнення з позивача зайвих комунальних платежів. Зважаючи, що відповідач тривалий час не проживає за вказаною адресою, ігнорує прохання позивача щодо добровільного зняття зареєстрованого місця проживання, ОСОБА_1 вважає, що вона втратила право користування жилим приміщенням.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив суд їх задовольнити. Зазначив, що самостійно побудував будинок АДРЕСА_2 та є його власником. Коли його син та відповідач ОСОБА_2 одружилися дав згоду для реєстрації місця проживання останньої у вказаному будинку, будь-яких договорів при цьому не укладалося. Приблизно півтора роки тому його син та відповідач фактично припинили шлюбні відносини, тому остання не проживає у вказаному будинку з того часу. Перешкод у користуванні жилим приміщенням їй не чинив, ОСОБА_2 самостійно переїхала проживати у інше місце. Особистих речей відповідача у будинку АДРЕСА_2 немає. Врегулювати спір у добровільному порядку не вдалося, оскільки відповідач спочатку погоджувалася на зняття з зареєстрації, а згодом відмовилася. На даний час у будинку АДРЕСА_2 проживає його син ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_2 під час судового розгляду визнала позовні вимоги та пояснила, що у 2007 році одружилася з сином позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 . Після цього вони спільно проживали у будинку АДРЕСА_2 , де вона і зареєструвала своє місце проживання, будь-яких договорів при цьому не укладалося. У червні 2019 року після фактичного припинення шлюбних відносин відповідач разом з дітьми переїхала проживати до своєї матері. В теперішній час ОСОБА_2 має намір продати квартиру матері для прибання іншого житла, тому й відмовилася знятися з реєстрації у будинку АДРЕСА_2 . Зазначала, що у спірному будинку залишилися меблі, які набуті нею та її колишнім чоловіком в період шлюбу, однак її особистих речей там немає. Докази на підтвердження цих обставин у позивача відсутні і вона не зверталася до суду з приводу поділу майна. Перешкод у користуванні будинком АДРЕСА_2 зі сторони позивача ОСОБА_1 їй не чинилося.

Суд, заслухавши та проаналізувавши пояснення позивача, відповідача, свідків, дослідивши інші докази у справі, дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 виходячи з такого.

Копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 грудня 2015 року серії СТВ 159180, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 15 грудня 2015 року № 49907854 підтверджується, що власником будинку АДРЕСА_2 є позивач ОСОБА_1 .

Із акта обстеження житлово-побутових умов від 11 листопада 2020 року вбачається, що зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 не проживає у будинку АДРЕСА_2 з червня 2019 року. Така обставина визнається сторонами і суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини або добровільності її визнання, а тому, в силу вимог ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), вона не підлягає доказуванню.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що приблизно 12-13 років тому ОСОБА_2 зареєструвала місце проживання у будинку АДРЕСА_2 , оскільки одружилася із сином позивача. Два роки тому відповідач покинула будинок АДРЕСА_2 і на теперішній час проживає у квартирі своєї матері. Обставин здійснення перешкод відповідачу ОСОБА_2 позивачем ОСОБА_1 у користуванні будинком АДРЕСА_2 їй не відомо. Свідок часто буває у будинку АДРЕСА_2 і особистих речей відповідача ОСОБА_2 у ньому немає.

Свідок ОСОБА_7 зазначив, що відповідач ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_2 не проживає приблизно 2-3 роки. У цьому будинку проживає ОСОБА_3 один, останнього часто відвідує, особистих речей ОСОБА_2 там не бачив. Позивач ОСОБА_1 перешкод у користуванні відповідачу ОСОБА_2 будинком АДРЕСА_2 не чинив.

Копією рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 27 серпня 2020 року стверджено, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

Відносини, що виникли між сторонами, врегульовані цивільним законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу України (далі ЦК) власникові належать право володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

З обставин справи вбачається, що ОСОБА_2 не є ні теперішнім, ні колишнім членом сім`ї власника будинку АДРЕСА_2 - ОСОБА_1 . Позивач не має такого ступеню споріднення, що міг би бути самостійною підставою вважати її членом сім`ї власника будинку, а спільно вона, як одна сім`я із власником житла, не проживала.

В судовому засіданні не доведено доказами, що ОСОБА_2 має речові права на чуже майно будинок АДРЕСА_2 , належний позивачу на праві власності. Законом, договором чи іншим актом не встановлювалось право ОСОБА_2 на користування спірним будинком і не визначений обов`язок ОСОБА_1 надати у користування відповідачу жиле приміщення (статті 401, 402 ЦК).

Та обставина, що власник будинку надавав згоду на вселення і реєстрацію місця проживання відповідача ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_2 свідчить лише про законність її вселення у житло. Власник будинку, діючи в межах обсягу змісту права власності, вимагає визнати вказану особу такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_2 . Такі вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право іншим способом, що встановлений законом.

Цивільним законодавством України встановлено такий спосіб захисту порушеного права, як визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

За змістом ч. 2 ст.405 ЦК член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

На думку суду, є підстави застосувати по аналогії закону вказану норму і до особи, яка не належить до кола членів сім`ї власника житла.

Оскільки ОСОБА_2 понад рік не проживає у будинку АДРЕСА_2 і визнає позовні вимоги, доказів, що свідчать про поважність причини відсутності відповідача за місцем реєстрації проживання до суду не подано, позивач ОСОБА_1 перешкод відповідачу ОСОБА_2 в користуванні будинком АДРЕСА_2 не чинив, то суд доходить висновку про обгрунтованість вимог позовної заяви ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК із відповідача мають бути стягнуті документально підтверджені судові витрати позивача на сплату судового збору в розмірі 840,80 грн.

Керуючись статтями 4, 12, 13, 81, 141, 259, 265 ЦПК, суд, -

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням будинком АДРЕСА_2 .

Стягнути із ОСОБА_2 у користь ОСОБА_1 840 (вісімсот сорок) гривень 80 (вісімдесят) копійок судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подачі апеляційної скарги через Рожищенський районний суд Волинської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення: 29 січня 2021 року.

Позивач: ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Суддя: В.Б. Требик