КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/4771/17 Головуючий 1 інстанція - Колдіна О.О.
Провадження № 22-ц/824/2913/2021 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 травня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сержанюка А.С., Гуля В.В.,

за участю секретаря: Карпенка В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 січня 2020 року у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором оренди та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ФОП ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором оренди від 29.11.2013 року за № 29/10/2013.

Свої вимоги мотивував тим, що 29.11.2013 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір оренди № 29/10/2013, відповідно до умов якого відповідачу у тимчасове платне користування передано нерухоме майно - приміщення АДРЕСА_1 , строком на 365 днів.

Сторони погодили, що орендна плата становить 2000 доларів США і сплачується щомісяця до 5 числа поточного місяця в гривневому еквіваленті.

01.02.2014 р. сторони підписали Додаткову угоду до договору оренди, зменшивши площу орендованого приміщення до 45,07 кв.м. і відповідно зменшивши розмір орендної плати до 1333,33 доларів США у гривневому еквіваленті на день оплати.

В подальшому, відповідач скористалась своїм правом на розірвання договору, надіславши 20.05.2015 року повідомлення про розірвання Договору оренди з 20.06.2015 року.

Позивач посилається на те, що на момент розірвання договору відповідач належним чином не виконала свої зобов`язання за Договором в частині внесення орендної плати, в зв'язку з чим станом на 20.02.2017 року у неї наявна заборгованість в розмірі 451819,70 гривень з орендних платежів, а також позивач просить застосувати положення ч.2 ст.625 ЦК України та стягнути з відповідача 3% річних від суми заборгованості в розмір 33559,37 гривень.

Просив стягнути з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, з відповідача заборгованість за договором оренди, розраховану станом на 14.03.2018 року, яка складається з основної суми боргу за договором в розмірі 271694,59 гривень, 3% річних в розмірі 26422,50 гривень, а також пені, передбаченої п.10.2 Договору оренди в сумі 71682,71 гривень.

Крім того, відповідач звернулась до суду з зустрічним позовом, відповідно до якого просила визнати недійсними пункти 4.1, 4.2 Договору оренди № 29/10/13 від 29.11.2013 року, укладеного між сторонами у даному спорі, та визнати недійсним п.1.4, 1.5 Додаткової угоди від 01.02.2014 року до Договору оренди.

Свої вимоги відповідач обґрунтовувала тим, що орендна плата в еквіваленті до іноземної валюти, яка не є законним засобом платежу на території України, та незаконність встановлення залежності розміру таких платежів від обмінного курсу для долара США, що є дискримінаційними умовами, оскільки встановлюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків.

Вказувала, на те, що всі валютні ризики за даним договором фактично були покладені на ОСОБА_1 , а тому її права, як споживача, були істотно порушеними, в зв'язку з чим, посилаючись на положення ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач за зустрічним позовом просила визнати недійсними п.п.4.1,4.2 Договору оренди та п.п.1.4, 1.5 Додаткової угоди.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 16 січня 2020 року позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором оренди задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 суму заборгованості за договором оренди в розмірі 369 799 80 копійок, з яких: сума основного боргу в розмірі 271694 гривні 59 копійок, 3% річних 26 422 гривні 50 копійок, пеня за договором 71 682 гривні 71 копійка.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору в розмірі 3697 гривень 99 копійок, витрати на правничу допомогу в розмірі 13400 гривень.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з`ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції не надав правової оцінки доказам наявних в матеріалах справи, а саме неправдиві обставини щодо не отриманням взагалі орендної плати за період з грудня 2013 року до лютого 2014 року включно та не відображення платежів за листопад та грудень 2014 року.

Зазначила, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо суми заборгованості за договором оренди так, як позивач визначив на час подання позовної заяви розмір основного боргу у сумі 451 819,70 грн., а після надання відповідачем доказів та подання клопотання про допит свідка зменшив цю суму майже вдвічі до 271 694,59 грн.

Вказала, що сторони не погоджували визначення розміру орендної плати за курсом НБУ та позивач не надав суду жодних доказів про повідомлення відповідача про таку зміну після введення тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Вважає, що суд першої інстанції не навів жодних мотивів відхилення наданого відповідачем доказу «Відомості оплати оренди офіса №1117 за курсом 8,60» (т. 1 а.с 99 ) в якому зазначено про 100% розрахунок за низку місяців за курсом долара США до гривні відмінним від курсу НБУ, що свідчить про погодження сторонами належного виконання зобов`язань.

Тому просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 січня 2020 року в частині стягнення суми заборгованості більше ніж 85 121, 97 грн., та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким у задоволені первісного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 відмовитиу повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанції було встановлено, що 29.11.2013 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір оренди № 29/10/2013року.

Відповідно до п.1.1 Орендодавець передає, а Орендар приймає приміщення в строкове платне користування (найм) строком на 365 днів, починаючи з дати підписання Сторонами Акту приймання-передачі приміщення.

В силу положень п.п.3.1, 3.2 Договору Орендар вступає у строкове платне користування приміщенням після підписання цього Договору з дати підписання Акта приймання-передачі приміщення, що має бути зроблено не пізніше 29.11.2013 року.

У разі припинення або розірвання цього Договору приміщення повертається Орендарем Орендодавцю шляхом підписання сторонами відповідного акту приймання-передачі приміщення.

Згідно з п.п.4.1-4.3 Договору оренди сторони погодили розмір та порядок оплати орендної плати, відповідно до яких Орендар сплачує Орендодавцю орендну плату в розмірі 16400 гривень, що є еквівалентом 2000 доларів США. Сторони погодили, що орендна плата в гривні підлягає зміні кожного разу в день фактичної оплати прямо пропорційно змін комерційного курсу української гривні до курсу продажу долара США на день оплати, встановленого ВАТ «Ві Ей Бі Банк» та опублікованого на веб-сайті www.vab.ua.

Так, 29.11.2013 року між сторонами був підприсаний Акт № 1 приймання-передачі приміщення, відповідно до якого ФОП ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняла нежиле приміщення відповідно до Договору оренди № 29/10/13, а сааме: нежиле приміщення АДРЕСА_1 .

Встановлено, що 01.02.2014 року між сторонами у спорі підписана Додаткова угода до Договору оренди № 29/10/13 від 29.11.2013 року, згідно з якою сторонни змінили предмет оренди, зменшивши площу орендованого приміщення до 45,07 кв.м. та відповідно розмір орендної плати, який згідно з п.1.4 Додаткової угоди визначається пропорційно площі, що орендується, а саме: 11066,64 кв.м. за місяць, що еківалентно 1333,33 доларів США.

Порядок розрахунку суми орендної плати та умови оплати залишився без змін та визначається п.5 Договору № 29/10/13 (п.1.5 Додаткової угоди).

Встановлено, і це підтверджується Відомістю про оплату оренди офісного приміщення, яка підписана сторонами, починаючи з лютого 2014 року відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання по сплаті орендної плати і вносила її у розмірі, меншому ніж погоджено сторонами в договорі.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості борг відповідача по орендній платі станом на момент розірвання договору становив 271694,59 гривень, що еквівалентно 10486,09 доларів США.

Крім того, позивачем нарахована пеня за період з 14.03.2017 р. до 14.03.2018 р. відповідно до п.10.2 Договору оренди в розмірі 71682,71 гривень, а також 3% річних в розмірі 26422,50 гривень, що еквівалентно 1019,78 доларів США.

Також було встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до ФОП ОСОБА_2 з листом про розірвання Договору оренди № 29/10/13 від 29.11.2013 року з 20.06.2015 року та надіслала Акт приймання-передачі приміщення. (т.1 а.с 15,16)

Задовольняючи первісні позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором оренди, та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати, що спірні умови договору оренди є несправедливим, оскільки при підписанні зазначеного договору ОСОБА_1 ознайомилась та погодилась з його умовами, мала намір укласти такий договір, вчиняла дії щодо виконання зобов`язань за цим договором.

З таким висновком колегія суддів погоджується, оскільки він ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. (ст.762 ЦК України).

Згідно з ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В силу положень ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, та підтверджується відомістю про оплату оренди офісного приміщення, яка підписана сторонами, починаючи з лютого 2014 року відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання по сплаті орендної плати і вносила її у розмірі, меншому ніж погоджено сторонами в договорі.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості борг відповідача по орендній платі станом на момент розірвання договору становив 271694,59 гривень, що еквівалентно 10486,09 доларів США.

Колегія суддів, звертає свою увагу на те, що сторонни погодили розмір відповідальності сторін у разі неналежного виконання зобов`язань і згідно з п.п. 10.1, 10.2 Договору оренди за невиконання або неналежне виконання умов цього Договору сторонни несуть відповідальність згідно зчинним законодавством України та цим Договором. У випадку неповної або несвоєчасної сплати орендноїплати Орендар сплачує Орендодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період нарахування, від суми простроченного платежу, за кожний день такого прострочення. Сплата пені не звільняє Сторону від виконання своїх договірних зобов`язань. У випадку прострочення сплати орендної плати більше ніж на тридцять днів, як це вказано в п.12.1, Орендар зобов`язується окрім погашення заборгованості по орендній платі також сплатити на користь Орендодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, три відсотки річних та індекс інфляції за тридцять днів такого прострочення.

Окрім того, колегія суддів, з`ясувавши всі фактичні обставини справи погоджується з правильним висновком суду першої інстанції, щодо положення договору оренди, що стосуються встановлення розміру оплати орендних платежів в еквіваленті до іноземної валюти не суперечать змісту ст.533 ЦК України, відповідно до якої грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Колегія суддів, ставиться критично, щодо доводів апеляційної скарги, позивача за зустрічним позовом, щодо несправедливісті і дискримінаційністі умов укладеного між сторонами договору оренди, яка повинна надати докази на підтвердження того, що наслідком укладення такого договору є дисбаланс прав і обов`язків сторін, а також, що це призвело до завдання шкоди, як споживачу послуг, таких доказів суду апеляційної інстанції надано не було.

Крім того, визначення оплати в іноземній валюті не може призводити до дисбалансу прав і обов'язків, оскільки, в даному випадку, ризик зміни курсу валюти несуть обидві сторони правовідносин.

Таким чином, колегія суддів, встановивши дійсні обставини справи, погоджується з правильним висновком суду першої інстанції, що відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати, що спірні умови договору оренди є несправедливим, оскільки при підписанні зазначеного договору ОСОБА_1 ознайомилась та погодилась з його умовами, мала намір укласти такий договір, вчиняла дії щодо виконання зобов`язань за цим договором.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Загалом такі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої інстанції та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: А.С. Сержанюк

В.В. Гуль