Справа 206/5272/20
Провадження 2/206/222/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Кушнірчука Р.О.,

при секретареві Ільїній І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Восьма дніпровська державна нотаріальна контора про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, визнання права власності у порядку спадкування за заповітом,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із позовом та уточнивши позовні вимоги в останній редакції просила суд визначити, що частки ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 в праві спільної сумісної власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 були рівними і становили по Ѕ частині у кожного, визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом на ј частину вказаного домоволодіння, видане ОСОБА_2 20.11.2019 №1-1390, свідоцтво про право на спадщину за законом на ј частину вказаного домоволодіння, видане ОСОБА_2 20.11.2019 №1-1391, свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину вказаного домоволодіння, видане ОСОБА_1 13.09.2018 №1-1137 та визнати за нею право власності у порядку спадкування за заповітом після матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на 5/6 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач ОСОБА_1 є рідною донькою ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 , а відповідач ОСОБА_2 є її племінником сином її рідного брата ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 . Батьки позивача перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 вересня 1958 року. 15 січня 1959 року ОСОБА_5 на підставі Рішення виконавчого комітету Дніпропетровської районної Ради депутатів трудящих № 548 від 04.12.1958 року уклав з виконкомом Дніпропетровської райради депутатів трудящих Договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, згідно яких ОСОБА_5 було відведено під індивідуальне будівництво земельну ділянку АДРЕСА_2 , площею 920 кв.м. В період з 1959 по 1966 рік подружжям ОСОБА_8 на вказаній земельній ділянці було зведено домоволодіння та за роки будівництва частина селища Одинківка була приєднана до території Самарського району м. Дніпропетровська та АДРЕСА_2 була присвоєна нова поштова адреса: АДРЕСА_1 . Право власності на вказане домоволодіння було зареєстровано на ім`я ОСОБА_5 . Позивач вважає, що вказане нерухоме майно було спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , тобто по Ѕ частині кожному.25 жовтня 1996 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 одночасно склали заповіти, відповідно до яких все належне їм майно заповіли позивачу ОСОБА_1 . ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Позивач, як спадкоємець за заповітом, її мати ОСОБА_6 та її рідний брат ОСОБА_7 з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом в нотаріальну контору не звертались, спадкова справа не відкривалась. В той же час, спадкоємці ОСОБА_5 першої черги за законом - дружина ОСОБА_6 та син ОСОБА_7 фактично отримали спадщину, оскільки були зареєстровані та постійно проживали разом зі спадкодавцем за однією адресою. ОСОБА_6 , як дружина померлого подружжя із заявою про видачу свідоцтва про право на частку в спільному сумісному майні подружжя в нотаріальну контору після смерті чоловіка ОСОБА_5 не зверталась, але чинне законодавство не обмежує строк, протягом якого один із подружжя має право отримати свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у випадку смерті другого подружжя. Як наслідок майнове право ОСОБА_6 на частку в спільному майні подружжя збереглось незалежно від отримання свідоцтва про таке право і воно спадкується після її смерті на загальних підставах. Таким чином, після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, яка складалась тільки з Ѕ частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, відкрита після смерті ОСОБА_5 спадщина за законом стала належати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 по 1/4 частині домоволодіння. ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/4 частини спірного домоволодіння. ІНФОРМАЦІЯ_5 , після смерті ОСОБА_7 , була відрита спадкова справа №52345044. Спадкоємцями ОСОБА_7 першої черги за законом були дружина ОСОБА_9 і син ОСОБА_2 , які прийняли спадщину, подавши відповідні заяви до нотаріальної контори та мати ОСОБА_6 яка прийняла спадщину фактично, оскільки була зареєстрована та постійно проживала зі спадкодавцем за однією адресою. Отже, кожний з трьох спадкоємців отримав право на 1/12 частину домоволодіння від ј частини майна, яка належала померлому ОСОБА_7 на момент його смерті, що була отримана від ОСОБА_5 як спадщина, яку він прийняв, але не оформив. Вказана спадщина у вигляді 1/12 частин спірного домоволодіння після смерті ОСОБА_7 також жодним із 3-х спадкоємців отримана не була, свідоцтва про право на спадщину та про право на частку в спільному майні подружжя не видавалось. Позивач вважає, що її мати ОСОБА_6 за життя набула право на 5/6 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , з яких: 1/2 частина - її частка в спільній сумісній власності подружжя; 1/4 частина - отримана спадщина після смерті чоловіка ОСОБА_5 , а також 1/12 частина - отримана спадщина після смерті сина ОСОБА_7 . ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 та після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 5/6 частин спірного домоволодіння. Позивач, як спадкоємець за заповітом ОСОБА_6 звернулась до нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом та 13 вересня 2018 року державним нотаріусом Хорішко О.М. Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори позивачу було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого її спадщина складається з Ѕ частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_5 , спадкоємцем 1/2 частини майна якого була його дружина ОСОБА_6 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. При цьому, позивачем державному нотаріусу було надано всі необхідні документи на домоволодіння, з яких вбачалось, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Проте, державним нотаріусом при перевірці складу спадкового майна було помилково визначено склад спадкового майна в розмірі Ѕ частини, як спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_7 померла мати відповідача ОСОБА_9 та після її смерті відповідач звернувся до нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. 20 листопада 2019 року державним нотаріусом було видано відповідачу ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом № 1-1390, яка складається з 1/4 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_7 , який успадкував Ѕ частину після смерті ОСОБА_5 , але не оформив своїх спадкових прав; а також свідоцтво про право на спадщину за законом № 1-1391 яка складається з 1/4 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_9 , яка прийняла спадщину після чоловіка ОСОБА_7 , але не оформила своїх спадкових прав. Тобто, державним нотаріусом при перевірці складу спадкового майна при видачі свідоцтв ОСОБА_2 також було помилково визначено склад спадкового майна в розмірі Ѕ частин, замість 1/6 частини домоволодіння. Позивач вважає, що всі свідоцтва про право на спадщину за законом і за заповітом були видані з порушенням вимог законодавства, а саме при неправильному визначенні часток спадкоємців у спадщинах, які були відкриті, та повинні бути визнані недійсними. При видачі вказаних свідоцтв державний нотаріус повинен був з`ясувати, що нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 , врахувати при видачі свідоцтв про право на спадщину той факт, що 1/2 частина домоволодіння АДРЕСА_1 належить спадкодавцю ОСОБА_6 як частка в спільному майні подружжя; визначити обсяг спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 , в розмірі 1/2 частини домоволодіння. Проте, державним нотаріусом цього зроблено не було, чим фактично посмертно порушено майнові права ОСОБА_6 та, як наслідок, її спадкоємця - позивача ОСОБА_1 . Крім того, державним нотаріусом при видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом також не було враховано частку ОСОБА_6 , як спадкоємця першої черги за законом, в спадщині, яку вона прийняла після смерті її сина ОСОБА_7 . На думку позивача державним нотаріусом при видачі їй та відповідачу свідоцтв про право на спадщину за законом та за заповітом було двічі порушено вимоги Цивільного кодексу України та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, всупереч її майновим правам на користь збільшення майнових прав відповідача. Викладені обставини слугували підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Не погодившись із вказаним позовом, відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому, серед іншого зазначив, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 є його бабусею та дідусем по лінії батька ОСОБА_7 . Спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 є його дружина ОСОБА_6 та син померлого батько відповідача ОСОБА_7 , які фактично проживали та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець за заповітом, із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом в нотаріальну контору не зверталась та спадкова справа в цій частині не відкривалась. Окрім того, позивач не була зареєстрована на момент смерті ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті батька відповідача ОСОБА_7 були спадкоємці він, як син померлого, та дружина померлого ОСОБА_9 (мати відповідача), які звернулись до нотаріальної контори з відповідними заявами про прийняття спадщини за законом в строки, визначені нормами чинного на той час законодавства. Крім того, бабуся відповідача ОСОБА_6 за час свого життя, в тому числі після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 , мала право протягом шести місяців з часу відкриття спадщини після смерті чоловіка, особисто звернутись до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя, як та, що пережила одного із подружжя, але остання, до моменту своєї смерті, так і не скористалась таким правом та не звернулась з відповідною заявою до нотаріальної контори, в тому числі не оформила (не зареєструвала) своє право на частку в спільному майні подружжя, що складалось з об`єкту нерухомості, яке відповідно до норм чинного законодавства на той час повинно було бути зареєстрованим, не отримувала від нотаріуса постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій щодо видачі свідоцтва на частку у спільному сумісному майні та не зверталась до суду щодо захисту своїх прав, таким чином втративши це право. Отже, відповідач вважає, що позивач не має права претендувати на частку в спільному майні подружжя після смерті своєї матері, оскільки останнє не було оформлено за спадкодавцем ОСОБА_6 . Крім того, за адресою: АДРЕСА_1 фактично знаходиться 2 окремих будинки та на момент смерті ОСОБА_7 його мати ОСОБА_6 проживала в іншому будинку, тобто окремо від його батька. На підставі викладеного, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі (а.с. 150-160)

Ухвалою суду від 23 листопада 2020 року повернуто заяву позивача про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 17 грудня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 18 грудня 2020 року повернуто заяву позивача про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 13 січня 2021 року задоволено клопотання позивача та витребувано докази.

Ухвалою суду від 19 лютого 2021 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву від 19.02.2021, задоволено клопотання позивача та витребувано докази.

Ухвалою суду від 05 березня 2021 року закрито підготовче засідання у справі та призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 15 березня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали уточнені позовні вимоги у повному обсязі та просили суд їх задовольнити, а також надали пояснення, аналогічні викладеним в уточненій позовній заяві обставинам.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 в останній редакції не визнала у повному обсязі, заперечувала проти їх задоволення та просила суд відмовити у позові в повному обсязі. Також надала пояснення, аналогічні обставинам, викладеним у відзиві на позовну заяву та додаткових письмових поясненнях.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, однак суду було надано листа про розгляд справи без участі представника Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори. (а.с. 56)

Заслухавши доводи учасників справи, дослідивши матеріали справи, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 вересня 1958 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 (а.с.11).

Від вказаного шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мають двох спільних дітей доньку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 , відповідно (а.с.12-13)

Як вбачається з копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 , 04 червня 1983 року ОСОБА_10 уклала шлюб з ОСОБА_11 та після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_12 » (а.с. 12)

Відповідно до копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_5 ОСОБА_7 29 червня 1991 року уклав шлюб з ОСОБА_13 (прізвище змінено на ОСОБА_8 ) та від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , (відповідач по справі) (а.с. 122 зворотній бік, 126)

Згідно рішення виконавчого комітету Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих №548 від 04 грудня 1958 року про відвід під індивідуальне будівництво земельної ділянки по АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 надано право індивідуального будівництва на земельній ділянці АДРЕСА_2 площею 920 кв.м. (а.с. 14)

Відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації, житловий будинок, розташований у АДРЕСА_1 в цілому зареєстрований за ОСОБА_5 на правах особистої власності на підставі договору на право будівництва будинку від 30 січня 1959 року та записаний в реєстрову книгу №355 за реєстровим №70 від 30.10.1978 (а.с. 17)

На підставі вказаного рішення між виконкомом Дніпропетровської районної ради трудящих депутатів та ОСОБА_5 було укладено договір від 15 січня 1959 року, відповідно до якого ОСОБА_5 на праві безстрокового користування надано земельну ділянку у АДРЕСА_2 , площею 920 кв.м. для будівництва житлового будинку (а.с. 15-16)

25 жовтня 1996 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 склали заповіти, посвідчені державним нотаріусом восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Деревянко Е.К. за № І-3322 та № І-3321, за змістом яких ОСОБА_5 та ОСОБА_6 все належне їм майно, де б воно не перебувало та з чого б воно не складалось заповідали позивачу ОСОБА_1 (а.с. 23-24)

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 (а.с. 25)

Як вбачається з листа в.о. завідувача Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори №42/01-16 від 18.01.2020 спадкова справа після ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 не заводилась, що також підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру № 63201597 від 18.01.2021 (а.с. 64-65)

ІНФОРМАЦІЯ_11 помер ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 (а.с. 26)

В судовому засіданні було оглянуто копію спадкової справи №49/2012, заведеної після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_11 , яка долучена до матеріалів справи, та встановлено наступне.

28 січня 2012 року до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори звернулась ОСОБА_9 (дружина померлого) із заявою про прийняття спадщини за законом, яка відкрилась після смерті ОСОБА_7 (а.с. 111)

Відповідач ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини за законом, яка відкрилась після смерті ОСОБА_7 звернувся до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори 20 листопада 2019 року (а.с. 117)

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 листопада 2019 року спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 є його син ОСОБА_2 Ѕ частка у спадщині та дружина ОСОБА_9 Ѕ частка у спадщині, яка складається з Ѕ частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Ця Ѕ частина належала ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , одним із спадкоємців після якого був його син ОСОБА_7 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. Свідоцтво про право на спадщину за законом на ј частину вказаного будинку видано відповідачу ОСОБА_2 . Свідоцтво про право на спадщину іншої ј частини житлового будинку ще не видано. (а.с. 146)

ІНФОРМАЦІЯ_6 померла ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_8 (а.с. 27)

В судовому засіданні також було оглянуто копію спадкової справи № 357/2017, заведеної після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка долучена до матеріалів справи, та встановлено наступне.

27 червня 2017 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 (а.с. 66)

09 серпня 2017 року до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори звернулась позивач ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини за заповітом, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 (а.с. 73)

01 грудня 2017 року до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори звернулась мати відповідача ОСОБА_9 із заявою про прийняття спадщини за законом та за заповітом, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 (а.с. 73 зворотній бік)

13 вересня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, після смерті ОСОБА_6 у вигляді Ѕ частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 за заповітом (а.с. 77)

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 вересня 2018 року спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_6 , 1932 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 є її дочка ОСОБА_1 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з Ѕ частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Ця Ѕ частина житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями належала на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку ОСОБА_14 , спадкоємцем Ѕ частки майна якого була його дружина ОСОБА_6 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав (а.с. 28, 107)

ІНФОРМАЦІЯ_7 померла ОСОБА_9 (мати відповідача), що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_9 (а.с. 167)

В судовому засіданні також було оглянуто копію спадкової справи № 215/2019, заведеної після смерті ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка долучена до матеріалів справи, та встановлено наступне.

23 квітня 2019 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом, яка відкрилась після смерті його матері ОСОБА_9 (а.с. 198)

24 квітня 2019 року до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори також звернулась донька померлої ОСОБА_9 ОСОБА_15 із заявою про відмову від прийняття належної їй за законом частки у спадщині, що залишилась після смерті її матері ОСОБА_9 на користь її сина ОСОБА_2 (а.с. 199)

20 листопада 2019 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті його матері ОСОБА_9 у вигляді ј частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 207)

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 листопада 2019 року спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_9 , 1965 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 є її син ОСОБА_2 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з ј частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Ця 1/4 частина житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями належала на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку ОСОБА_5 , одним із спадкоємців після якого був його син ОСОБА_7 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав та помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцем якого в свою чергу була дружина ОСОБА_9 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав (а.с. 239)

Відповідно до листа державного реєстратора КП «ДМБТІ» ДОР № 2996 від 05.03.2018 станом на 31.12.2012, в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_1 містяться відомості про право власності ОСОБА_5 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 30.01.1959 за № 1-735, рішення виконавчого комітету Самарської районної ради народних депутатів № 964 від 29.09.1978 про затвердження акту приймання житлового будинку, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записаного в реєстрову книгу № 355 за реєстровим №70 (а.с. 22)

Як вбачається з довідки № 4774 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_6 з 08.05.1970 (знято з реєстрації 15.01.2018), відповідач ОСОБА_2 - власник Ѕ частини з 19.03.2009, ОСОБА_9 з 20.12.1991 (знято з реєстрації 28.02.2019), ОСОБА_15 з 17.11.2005, ОСОБА_5 з 28.03.1968 (знято з реєстрації 17.11.2008), ОСОБА_7 з 13.03.2001 (знято з реєстрації 27.03.2012) та ОСОБА_16 з 20.01.2020. (а.с. 38)

Згідно вказаної довідки позивач ОСОБА_1 є власником Ѕ частини зазначеного житлового будинку, була в ньому зареєстрована з 12.08.1976 та 14.08.1984 її знято з реєстрації за вказаною адресою.

Отже, в судовому засіданні достовірно встановлено та не заперечувалось учасниками справи, що позивач та відповідач є між собою тіткою та племінником, відповідно. Померлі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є батьками позивача та бабою з дідом відповідача по батьківській лінії.

За життя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого ОСОБА_5 набув право власності на спірний житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, спадкоємцями якої за заповітом є позивач ОСОБА_1 та за законом дружина померлого ОСОБА_6 і син ОСОБА_7 .

Згідно зі ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємство здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 1,3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст.. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1,3,5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 1,2 ст. 1269 ЦК України (в редакції станом на час відкриття спадщини) спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

В судовому засіданні встановлено, що після смерті ОСОБА_5 жоден із спадкоємців до нотаріальної контори не звертався, спадкова справа після смерті останнього не заводилась.

Отже, не зважаючи на наявність заповіту, складеного ОСОБА_5 на ім`я позивача ОСОБА_1 , остання втратила право на спадкування за заповітом, оскільки у встановлений законом шестимісячний строк не звернулась, та навіть поза межами такого строку до теперішнього часу позивач ОСОБА_1 до нотаріальної контори не зверталась.

Крім того, позивач ОСОБА_1 не проживала зі спадкодавцем ОСОБА_5 на час відкриття спадщини, отже і не прийняла відкриту після його смерті спадщину, як спадкоємець за законом.

В той же час, спадкоємці померлого ОСОБА_5 дружина ОСОБА_6 (мати позивача) та син ОСОБА_7 (батько відповідача), фактично прийняли спадщину, в порядку ст.. 1268 ЦК України, оскільки фактично проживали зі спадкоємцем на час відкриття спадщини та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та не заперечується сторонами.

При цьому, позивач наголошує на тому, що обсяг спадщини, яка відкрилась після смерті її батька ОСОБА_5 складає лише Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а не вказаний будинок в цілому, як це в подальшому було визначено нотаріусом при видачі свідоцтв про право на спадщину на її ім`я та на ім`я відповідача, оскільки зазначений об`єкт нерухомості був спільною сумісною власністю подружжя її батьків та відповідно на час смерті ОСОБА_5 її матері належала Ѕ частина вказаного будинку.

У зв`язку з викладеними обставинами позивачем заявлено позовну вимогу про визначення рівних часток померлих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в праві спільної сумісної власності на спірне домоволодіння, а саме по Ѕ частині за кожним.

З цього приводу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, на час набуття права власності ОСОБА_5 на спірне домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (стара назва АДРЕСА_2 ), подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебувало у зареєстрованому шлюбі, отже право спільної сумісної власності було врегульовано нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України.

Відповідно до ст.. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно ст.. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно ст.. 60 СК України (в редакції станом на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 ) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

При визначенні розміру частки дружини та чоловіка у спільному майні подружжя, вважається, що частки кожного з подружжя є рівними, як це визначено ст.. 70 СК України.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 368 ЦК України (в редакції станом на час відкриття спадщини після ОСОБА_5 ) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Порядок видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя врегульовано нормами ЗУ «Про нотаріат» та положеннями Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року за №20/5, в редакціях що діяли на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 .

Так, за змістом ст.. 71 ЗУ «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається державним нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини.

При цьому, чинне законодавство не обмежує строк, протягом якого один із подружжя має право отримати свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у випадку смерті другого з подружжя.

Відповідно до п. 224, 241 Інструкції нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні.

У разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видане на половину спільного майна.

Отже, право на виділ частки у майні, що є спільною сумісною власністю подружжя, після смерті одного з подружжя є суб`єктивним правом другого з подружжя, яке може бути реалізовано шляхом звернення до нотаріальної контори виключно на підставі письмової заяви того з подружжя, який пережив іншого, та механізм такого звернення закріплено зазначеними вище нормами законодавства.

В той же час, судом достовірно встановлено та не заперечувалось позивачем, що ОСОБА_6 після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 та за своє життя не зверталась до нотаріальної контори з відповідною заявою про визначення своєї частки у спільному майні подружжя.

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Отже, спадкування є формою правонаступництва, що реалізується спадкоємцем у межах обсягу спадкової маси та не включає в себе процесуальні права та обов`язки спадкодавця, які ним не реалізовані за життя.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що нотаріусом при видачі свідоцтв про право на спадщину на ім`я позивача та відповідача було вірно визначено обсяг спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 у вигляді житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у цілому та вірно визначено розмір часток, успадкованих спадкоємцями померлого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а саме по Ѕ частині кожному.

Вирішуючи спори про поділ спадщини та визнання права власності на спадкове майно, суди повинні встановлювати належне спадкодавцю на час його смерті майно, яке входить до складу його спадщини, а також з`ясовувати чи не порушуються права та інтереси інших спадкоємців, які мають право на спадщину.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Разом з тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Отже, визначення судом частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлими ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права осіб, які не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності.

Аналогічна правова позиція викладена й у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2018 у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц, провадження № 61-28423св18, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року у справі №361/7518/16-ц, провадження № 61-43734св18.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визначення часток померлих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у праві спільної сумісної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 не підлягають задоволенню.

При цьому, суд не може прийняти до уваги посилання позивача та її представника на той факт, що у вказаній позовній вимозі позивачем порушено питання лише про визначення розміру часток, а не про визнання права власності за померлими.

Так, фактично право власності на будинок у цілому належало ОСОБА_5 , а ОСОБА_6 отримала право власності на Ѕ частину нерухомого майна у порядку спадкування після смерті свого чоловіка.

Отже визначення частки ОСОБА_6 у праві спільної сумісної власності станом на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 та до прийняття нею спадщини після померлого чоловіка, матиме наслідком визнання за ОСОБА_6 права власності на таку частку у поза процесуальний спосіб, визначений законом, та за умови, що ОСОБА_6 померла, що є неприпустимим та порушує норми чинного законодавства.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсними свідоцтв про права на спадщину за законом, виданих на ім`я позивача після смерті ОСОБА_6 та на ім`я відповідача після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , а також визнання за позивачем права власності на 5/6 частин домоволодіння в порядку спадкування за заповітом, то ці вимоги є похідними та повністю взаємопов`язані із вимогою щодо визначення часток померлих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Отже, за умови відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання часток за померлими, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсними свідоцтв та визнання за позивачем права власності в порядку спадкування також не підлягають задоволенню.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до ст.. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.11.2018 справа № 2-1316/2227/11 провадження № 61-12290св18.

Проте, в судовому засіданні не було встановлено, а позивачем не було доведено, що відповідач ОСОБА_2 не мав права на спадкування часток домоволодіння після смерті свого батька та матері, а отже і відсутні правові підстави для визнання спірних свідоцтв недійсними.

Також, частиною 2 статті 1300 ЦК України передбачено, що на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину, проте розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд зазначає, що таких позовних вимог про внесення змін до свідоцтв про право на спадщину позивачем заявлено не було.

Крім того, суд не може прийняти до уваги доводи позивача про те, що при видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину після смерті матері не було враховано частку спадкодавця ОСОБА_6 , яку остання отримала у спадок після смерті сина ОСОБА_7 , виходячи з наступного.

Так, за життя ОСОБА_6 після смерті свого сина ОСОБА_7 (батька відповідача) до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталась, однак на твердження позивача ОСОБА_6 прийняла спадщину фактично, оскільки на момент смерті ОСОБА_7 постійно проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

В той же час відповідач у відзиві на позовну заяву та його представник у судовому засіданні зазначали, що на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 окремі будинки в одному з яких проживали ОСОБА_7 зі своєю родиною та відповідачем у тому числі, а в іншому ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Факт наявності на території спірного домоволодіння двох окремих житлових будинків літ А-1 та літ. Б-1 також підтверджується актом технічної інвентаризації від липня 2018 року (точна дата на копіях не читабельна) та Технічних паспортів, виготовлених на замовлення самої позивача та відповідача під час оформлення ними спадкових прав.

Викладені обставини позивачем та її представником належними та допустимими доказами спростовано не було та взагалі не було заявлено позовної вимоги щодо встановлення факту постійного проживання ОСОБА_6 разом зі спадкодавцем ОСОБА_7 на момент смерті останнього.

За викладених вище обставин, та за умови наявності двох окремих будинків на території спірного домоволодіння, сам по собі факт реєстрації за однією адресою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не може свідчити про те, що ОСОБА_6 фактично прийняла спадщину після смерті свого сина ОСОБА_7 , відповідно до норм ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Суд також звертає увагу, що сама позивач, звертаючись до нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 зазначала, що прийняла спадщину після смерті матері у вигляді Ѕ частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та саме в такому обсязі нотаріусом було визначено обсяг спадкової маси на яку в подальшому позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Жодних заяв щодо наявності у спадкодавця ОСОБА_6 ще одної частки домоволодіння, успадкованої після смерті ОСОБА_7 , або що незгоди із визначеним обсягом спадкового майна ОСОБА_1 під час прийняття спадщини та отримання відповідного свідоцтва заявлено не було.

При цьому, відповідач ОСОБА_2 оформлював свої спадкові права та отримував свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батьків ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , вже значно пізніше того, як позивач ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Отже, підсумовуючи викладені обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10 - 13, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Восьма дніпровська державна нотаріальна контора про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, визнання права власності у порядку спадкування за заповітом відмовити повністю.

Повний текст рішення складено 02 червня 2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України подається до Дніпровського апеляційного суду через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: Р.О. Кушнірчук