Дата документу 25.01.2021 Справа № 323/1810/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 323/1810/20 Головуючий у 1 інстанції: Мінаєв М.М.
№ 22-ц/807/234/21 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2020 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ

В липні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір без номеру, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Відповідач порушує вимоги кредитного договору, а саме не виконує в обумовлені строки зобов`язання щодо сплати кредиту та відсотків. У зв`язку з цим, станом на 12.05.2020 року виникла заборгованість відповідача за кредитним договором у розмірі 139760,88 грн., в тому числі 10016,07 грн. основної суми кредиту, 3599,72 грн. процентів, нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625, 126145,09 грн. пені.

Посилаючись на вищезазначене просило суд, стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2020 року у задоволенні позовної заяви відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України до суду не надходив.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк не довів, що саме надані ним Умови та правила надання банківських послуг є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати процентів за користування кредитними коштами в обумовленому позивачем розмірі, а також пеню, комісію та штрафів. При цьому суд вважав доведеним надання відповідачу кредиту у розмірі 19379,54 грн., оскільки таке підтверджується анкетою-заявою, підписаною відповідачем, та випискою по рахунку та повернення відповідачем на погашення кредиту 19950,36 грн.

З таким висновком погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.06.2013 року між ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк", та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, а також розрахунок заборгованості.

В позові банк вказував, що, підписуючи вищевказану Анкету-заяву про отримання кредиту, відповідач отримала кредитну картку, а також користувалась нею, отримуючи від банку кредитні кошти. Та суд вважав встановленими ці обставини, тобто те, що відповідач отримала від банку кредит.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач користувалась кредитними коштами, а також проводила їх повернення, що також вказує на наявність кредитних правовідносин між позивачем та ОСОБА_1 .

Судом з`ясовано, що згідно розрахунку заборгованість по кредиту, який отримала відповідач від банку, її заборгованість складає 10016,07 грн.

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідач відповідно до наданого банком розрахунку та виписки з особового рахунку отримав від позивача кредитні кошти в сумі 19379,54 грн., то є доведеним факт отримання нею кредиту. Відповідач повернув на погашення заборгованості за кредитом 19950,36 грн., дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за кредитом в сумі 10016,07 грн.

При цьому, судом відмовлено у стягненні інших складових заборгованості, які банк також просив стягнути з відповідача, з тих підстав, що заява не містить узгоджених умов про розмір відсотків, пені і штрафів, порядку користування кредитними коштами.

На підтвердження узгодження вказаних істотних умов кредитного договору позивач посилається на "Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку" .

Однак, суд вказував, що АТ КБ "ПриватБанк" не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву позичальника, та, відповідно, брав на себе зобов`язання на умовах, які зазначені саме в цьому документі, зокрема, щодо розміру відсотків, пені, штрафів у разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

А тому, відповідно, суд не визнав вказані Умови складовою частиною укладеного між сторонами договору від 12.06.2013 р.

В апеляційний скарзі банк зазначає, що такі висновки суду є помилковими, але колегія визнає неспроможними доводи апеляційної скарги в цій частині та повністю погоджується з висновками суду з огляду на наступне.

Так, в скарзі банк наголошує на тому, що відповідач погодилась з тим, що Пам`ятка клієнта, Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи, з якими вона ознайомлена, складають між нею та банком договір про надання банківських послуг, а фактичне отримання кредитних коштів та користування ними підтверджуються випискою про рух коштів по рахунку відповідача. Тому банк вважав, що висновки суду про відсутність договору приєднання між сторонами у справі, є помилковими, та діями сторін договору підтверджується наявність договірних відносин, зокрема, виконання його умов банком та часткове виконання відповідачем.

Перевіривши вказані доводи апеляційної скарги, колегія вважає їх необґрунтованими з огляду на наступні обставини.

Проаналізувавши документи, на підставі яких банк позивається до ОСОБА_1 , колегія погоджується з судом першої інстанції в тій частині, що анкета-заява від 12.06.2013р. не міститься відомостей про істотні умови кредитного договору. Також вважає ґрунтовними висновки суду про те, що вказана анкета-заява про надання банківських послуг не становить договір приєднання з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами через те, що відповідач не підписувала їх, зокрема, у наданій до позовної заяви редакції.

Вказані висновки суду відповідають наданим матеріалам справи та правовій позиції ВС, висловленій у постанові від 03.07.2019р. у справі № 342/180/17 (провадження 14-131цс19).

Суд правильно базував свої висновки на тому, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент підписання заяви відповідачем містили саме вказані умови, в тому числі й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що зазначено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), і це не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Суд з огляду на вказані обставини правильно визнав, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим банком в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом.

На користь вказаному свідчить розрахунок заборгованості, позовна заява та апеляційна скарга, у яких банк зазначає, що принаймні тричі з дня підписання відповідачем анкети-заяви ним було змінено розмір відсоткової ставки, а також змінювався порядок і формула нарахування відсотків.

Колегія з огляду на вказані обставини визнає неспроможними доводи скарги про те, що суд мав стягнути заборгованість за простроченими відсотками, нарахованими у відповідності до статті 625 ЦК України, оскільки банк нараховував за цією нормою фактично визначені ним з 01.04.2019р. в Умовах та правилах надання банківських послуг нові ставки процентів для картки "Універсальна" у розмірі 86,4 %, для картки "Універсальна голд" - 84,0 %, які не погоджувались з позичальником.

З огляду на положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України, згідно з якою суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, суд не міг нараховувати та стягувати 3 % річних відповідно до вимог статті 625 ЦК України, оскільки банк пов`язував ці відсотки саме із встановленою на підставі договору ставкою 86,4 % як відповідальність за прострочений кредит, а не у встановленій законом ставці. Тобто таке самостійне нарахування судом прострочених процентів на підставі закону було б виходом за межі позовних вимог, що заборонено вище наведеними положення статті 13 ЦПК України.

Отже, Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи не підписані відповідачем, а відтак їх не можна визнати складовими кредитного договору вони не є письмовою формою договору, як це передбачено у статті 1055 ЦК України.

Посилання апелянта на те, що відповідач не заявляв вимоги про визнання кредитного договору недійсним не свідчать про те, що відповідач погодився з умовами, які визначені позивачем при розрахунку заборгованості.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2020 рокупо цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 25 січня 2021 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков