Справа № 2-874/11
Провадження № 2-п/932/110/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2021 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Кудрявцевої Т.О.

при секретарі - Левчинській А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.2012 року, ухваленого у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.2012 року, ухваленого у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

В обгрунтування вимог заяви заявник посилається на те, що заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.2012 року відповідач ОСОБА_1 поштою ніколи не отримувала, взагалі не знала про розгляд її справи, а про наявність судового рішення щодо неї дізналася лише напочатку жовтня 2020 року від державного виконавця Південного відділу державної виконавчої служби у м. Кам`янське, коли виконавцем вже було відкрито виконавче провадження та накладено арешти на все майно відповідача, в тому числі накладено стягнення на її пенсію. Повний текст судового рішення ОСОБА_1 отримала лише 27.10.2020 року, коли її представник - адвокат Ворон А.І. ознайомився із матеріалами цивільної справи, тому нею вчасно, з дотриманням 20-денного строку, передбаченого ст. 284 ЦПК України, подається дана заява. Жодної судової повістки під свій особистий підпис вона не отримувала та нічого не знала про наявний щодо неї судовий розгляд, матеріали справи не містять відомості про судовий виклик ОСОБА_1 та вручення їй під розписку судової повістки, а також надсилання їй копії прийнятого по справі заочного рішення від 30.01.2012 року. Наявні у матеріалах справи поштові повідомлення про вручення не містять особистого підпису ОСОБА_1 , отже не можна вважати її належним чином повідомленою про судові засідання по справі. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20.06.2018 р. у справі № 61-4668 св 18. Таким чином, відповідач ОСОБА_1 була позбавлена законних прав на забезпечення судового захисту та отримання правової допомоги; можливості використовувати передбачені законом засоби захисту своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань, зокрема надати відзив на позовну заяву та докази на його обґрунтування тощо.

Також представник відповідача ОСОБА_1 в заяві про перегляд заочного рішення зазначає, що при ухваленні рішення судом не з`ясовано всі обставини справи, зокрема строк дії договорів поруки, що в свою чергу може бути підставою для визнання поруки даного відповідача припиненою та відмови у задоволенні позовних вимог, заявлених до неї як поручителя. Крім того, судом не було враховано, що ні нормами закону, ні умовами договорів поруки не встановлена солідарна відповідальність поручителів, а тому підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами статті 554 ЦК України були відсутні. Суд мав перевірити, чи не припинено строк дії договору поруки та чи підлягає задоволенню вимога до ОСОБА_1 , як поручителя, враховуючи наступне. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частини перша статті 554 ЦК України). Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє відповідне право кредитора. Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду, цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати, суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662 цс 15. З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 3-1169/11 (провадження № 14-265 цс 18). Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

В заяві представник відповідача посилається на те, що, розглядаючи справу, суд мав звернути увагу на той факт, що згідно з пунктом 3.2.1 Договору про надання траншу № 27.1049/41 від 24.10.2007 р. кредитор набуває право на дострокове повернення кредиту у випадку прострочення позичальником зобов`язання більш ніж на 3 (три) банківські дні та відповідно до п. 3.6. цього ж Договору позичальник зобов`язаний здійснити повне дострокове погашення кредиту не пізніше ніж через 3 банківські дні з моменту настання 30 календарного дня прострочення незалежно від того, чи пред`явив кредитор йому вимогу. Суд не встановив фактичних обставин у справі, від яких залежить правильність вирішення спору, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, та не перевірив, яким чином позичальник здійснював щомісячне погашення за кредитним договором, та у випадку відсутності такого погашення - коли саме у кредитора автоматично виникло право вимоги щодо дострокового повернення кредиту позичальником у повному обсязі. Вказане має значення для правильного вирішення справи, оскільки саме з цього часу обчислюється встановлений законодавством шестимісячний строк на звернення банку з вимогою до поручителя. Оскільки позичальник ОСОБА_3 не виконував свої зобов`язання, починаючи з дати укладення кредитного договору - 23.11.2007 р., а ПАТ «ПроКредит Банк» звернулося лише 05.05.2009 року із позовом до поручителя - відповідача ОСОБА_1 , з пропуском встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України строку, унаслідок чого порука є припиненою, то у задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_1 мало б бути відмовлено у повному обсязі. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 04.09.2019 р. у справі № 591/1179/17.

Крім того, суд першої інстанції не повно встановив фактичні обставини справи та не звернув увагу на те, що поданий позивачем розрахунок заборгованості не може вважатись належним та допустимим доказом, оскільки не містить розрахунок боргу у розрізі помісячних нарахувань за тілом кредиту, процентами та штрафними санкціями, відомостей про часткове виконання боржником своїх зобов`язань, що також впливає на кінцевий розмір заборгованості, який підлягає стягненню з поручителя. Так, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05.12.2020 р. у справі №332/4441/15-ц, якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу платежами (частинами) та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Відповідно до положень спірних договорів поруки, поручитель ОСОБА_1 відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором. Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що платежі боржник повинен був здійснювати у визначені періоди, а за договором поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, тому з часу несплати кожного з платежів банк повинен пред`явити вимогу до поручителя у шестимісячний строк з моменту настання терміну сплати чергового платежу. Якщо банк пред`явить вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, то відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження №14-145цс18). Оскільки позичальник ОСОБА_3 не здійснював погашення заборгованості за кредитним договором, частина платежів, що підлягають сплаті поручителем ОСОБА_1 за рамками 6-місячного строку з моменту виникнення права вимоги, сплаті не підлягають, і Судом не була перевірена вказана обставина справи через відсутність детального розрахунку заборгованості боржника ОСОБА_3 у матеріалах справи. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року у справі № 6-35цс15 зазначено, що «висновки судів апеляційної та касаційної інстанцій про стягнення солідарно з поручителів суми заборгованості за кредитним договором не узгоджуються з вимогами статті 554 ЦК України та умовами договорів поруки, оскільки у справі, яка переглядається, встановлено, що зобов`язання забезпечувалося кількома поручителями, які надали поруку за різними самостійними договорами поруки. У такому випадку останні не несуть солідарної відповідальності перед кредитором. Кредитор має право пред`явити вимогу до кожного з поручителів на підставі відповідного договору. Ураховуючи викладене, а також те, що ні нормами закону, ні умовами договорів поруки не встановлена солідарна відповідальність поручителів, підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами частини третьої статті 554 ЦК України відсутні. Банком укладались договори поруки, за якими кожен із поручителів - ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 поручилися відповідати перед кредитором разом із позичальником як солідарні боржники, хоч і за порушення умов одного й того ж кредитного договору. Норми права, що регулюють інститут поруки, не передбачають солідарної відповідальності поручителів між собою за різними договорами поруки, якщо цими договорами не передбачено іншого, тому позовні вимоги про стягнення солідарно з поручителів кредитної заборгованості у тому вигляді, у якому позовні вимоги були заявлені ПАТ «ПроКредитБанк» задоволенню не підлягали.

Посилаючись на зазначене, позивач просить поновити строк на подання даної заяви через поважні причини; переглянути і скасувати заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.2012 р. у даній справі і призначити справу до розгляду в загальному порядку.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 13.11.2020 року для розгляду вказаної заяви була визначена суддя Кудрявцева Т.О.

Ухвалою судді від 13.11.2020 року дана заява про перегляд заочного рішення прийнята суддею до провадження з призначенням судового засідання по її розгляду.

Представник ОСОБА_1 надав суду заяву про розгляд заяви про перегляд заочного рішення суду у його відсутність, вимоги заяви підтримав.

В судове засідання представник позивача, відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 не з`явилися? про розгляд справи повідомлялися належним чином, причину неявки не повідомили.

Розглянувши заяву про перегляд заочного рішення, дослідивши матеріали цивільної справи № 2-874/11, суд вважає наступне.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.2021 року, ухваленим у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ПАТ «ПроКредит Банк» заборгованість за кредитним договором №27.1049/41 від 24.10.2007 року в розмірі 170567,56 грн., який складається з: боргу по капіталу 165 247,16 грн., боргу по процентам 4621,23 грн., процентів за фактичне користування простроченим капіталом 5,78 грн., пені - 693,39 грн., за кредитним договором № 27.1607/41 грн від 30.05.2008 року в сумі 282 952,13 грн., який складається з боргу по капіталу - 268 238,66 грн., боргу по процентам 11767,99 грн., процентів за фактичне користування простроченим капіталом 322,55 грн., пені - 2622,93 грн., а всього 453 519,69 грн.; а також понесені витрати по справі - сплачений судовий збір у розмірі 1700,00 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 250,00 грн., а всього 455 469 грн. 69 коп.

У відповідності до п.2 ч.3 ст. 231 ЦПК України, положення якого діяли на час ухвалення судом вказаних рішень, суд може своєю ухвалою за результатами розгляду заяви про перегляд заочного рішення залишити заяву без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 284 ЦПК України в редакції 2017 року заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Згідно до ч.3, 4 цієї статті учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Відповідно до ч.3 ст. 287 ЦПК України в редакції 2017 року у результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою: 1) залишити заяву без задоволення; 2) скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Частиною першою ст. 288 ЦПК України передбачено, що заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. Тобто, для скасування заочного рішення обов`язковим є наявність обох підстав одночасно.

Як зазначив представник відповідача ОСОБА_1 в заяві про перегляд заочного рішення, заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.2012 року відповідач ОСОБА_1 поштою ніколи не отримувала, взагалі не знала про розгляд її справи, а про наявність судового рішення щодо неї дізналася лише напочатку жовтня 2020 року від державного виконавця Південного відділу державної виконавчої служби у м. Кам`янське, коли виконавцем вже було відкрито виконавче провадження та накладено арешти на все майно відповідача, в тому числі накладено стягнення на її пенсію. Повний текст судового рішення ОСОБА_1 отримала лише 27.10.2020 року, коли її представник - адвокат Ворон А.І. ознайомився із матеріалами цивільної справи, до суду з заявою про перегляд заочного рішення відповідач звернулася 13.11.2020 року.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 з поважних причин пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення суду, в зв`язку з чим цей строк підлягає поновленню.

У наданій суду заяві про перегляд заочного рішення заявник посилається на те, що жодної судової повістки під свій особистий підпис ОСОБА_1 не отримувала та нічого не знала про наявний щодо неї судовий розгляд, матеріали справи не містять відомості про її судовий виклик та вручення їй під розписку судової повістки, а також надсилання їй копії прийнятого по справі заочного рішення від 30.01.2012 року. Наявні у матеріалах справи поштові повідомлення про вручення не містять особистого підпису ОСОБА_1 , отже не можна вважати її належним чином повідомленою про судові засідання по справі.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1,2, 3, 5 ст. 74 ЦПК України в ред. 2004 року, який діяв на час розгляду цивільної справи, судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою.

Судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ЗАТ «ПроКредит Банк» звернувся із даним позовом до суду 05.05.2009 року. Судом на адресу відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи було направлено запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачів, в тому числі ОСОБА_1 .

Відповідно до отриманої судом інформації з адресно-довідкового сектору ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області від 12.05.2010 року ОСОБА_1 значилась зареєстрованою за адресою АДРЕСА_1 , тобто за тією ж адресою, яка зазначена в позовній заяві та у заяві про перегляд заочного рішення.

Як свідчать матеріали цивільної справи, на вказану адресу судом неодноразово направлялися судові повістки про виклик відповідача ОСОБА_1 в судове засідання по зазначеній в позові адресі, проте ОСОБА_1 , як і інші відповідачі, в судові засідання не з`являлася.

В зв`язку з зазначеним ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2020 року було доручено Баглійському районному суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області вручити відповідачам, які всі були зареєстровані в м. Дніпродзержинську, копію позовної заяви з доданими до неї матеріалами та допитати їх щодо обставин, викладених в позові. Відповідно до отриманої із Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області інформації відповідач ОСОБА_1 на виклик вказаного суду не з`явилася.

Разом з цим, на аркушах справи 194, 207 містяться повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 , з яких вбачається отримання нею судових повідомлень про явку в судове засідання, чим спростовуються доводи заяви відповідача ОСОБА_1 про те, що вона поштою ніколи не отримувала судових повідомлень і взагалі не знала про розгляд її справи, будь-яких доказів протилежного відповідач суду не надала.

Суд вважає, що відповідачем не надано будь-яких доказів, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, які у випадку його присутності в судовому засіданні при розгляді справи, могли би вплинути на прийняте судом рішення. В заяві про перегляд заочного рішення заявник посилається на те, що суд не звернув увагу на те, що поданий позивачем розрахунок заборгованості не може вважатись належним та допустимим доказом, оскільки не містить розрахунок боргу у розрізі помісячних нарахувань за тілом кредиту, процентами та штрафними санкціями, відомостей про часткове виконання боржником своїх зобов`язань, що також впливає на кінцевий розмір заборгованості, який підлягає стягненню з поручителя. Разом з цим відповідачем ОСОБА_1 не надано суду ніяких доказів цим твердженням та не надано контррозрахунку кредитної заборгованості, наявність якої у позичальника не заперечується ОСОБА_1 в заяві про перегляд заочного рішення.

Крім того, в обгрунтування вимог заяви заявник в заяві про перегляд заочного рішення, зокрема, посилається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, які постановлені після ухвалення заочного рішення. Проте, відповідно до ст. 2 ЦПК України, положення якої діяли на час ухвалення заочного рішення, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З огляду на зазначене, з урахуванням того, що відповідно до вищенаведених положень чинного законодавства скасування заочного рішення можливе лише за наявності двох передбачених ЦПК України обставин, заява представника відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.2021 року задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 4 ст. 287 ЦПК України у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 126, 127, 260, 284-289 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Поновити представнику ОСОБА_1 ОСОБА_2 строк на звернення до суду з заявою про перегляд заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.2012 року, ухваленого у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

Заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.2012 року, ухваленого у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, - залишити без задоволення.

Ухвала в апеляційному порядку оскарженню не підлягає.

Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного без задоволення.

Суддя Т.О. Кудрявцева