КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №761/16900/20 Головуючий у 1 інстанції: Савицький О.А.

Провадження 22-ц/824/7035/2021 Суддя доповідач Гаращенко Д.Р.

18 травня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Київського апеляційного суду в складі:

Головуючого (судді-доповідача) Гаращенка Д.Р.

суддів Сліпченка О.І., Сушко Л.П.

за участю секретаря Стеблиненко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства «Бест Альтернатива» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Бест Альтернатива», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: генеральний директор Дочірнього підприємства «Бест Альтернатива» Аверкін Віталій Володимирович, про визнання наказу неправомірним та його скасування, зміну формулювання причини і дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ДП «Бест Альтернатива», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: генеральний директор Дочірнього підприємства «Бест Альтернатива» Аверкін В.В., про визнання наказу неправомірним та його скасування, зміну формулювання причини і дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ відповідача №14/к від 23 квітня 2020 року про звільнення позивача з посади головного бухгалтера;

- визнати недійсним запис у трудовій книжці позивача «про звільнення з 23 квітня 2020 року з посаді головного бухгалтера ДП «Бест Альтернатива» на підставі наказу №14/к від 23 квітня 2020 року»;

- зобов`язати відповідача внести запис до трудової книжки позивача про визнання недійсним запис про звільнення її з 23 квітня 2020 року на підставі наказу №14/к від 23 квітня 2020 року та про звільнення позивача за власним бажанням з 06 квітня 2020 року за ст. 28 КЗпП України;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме, з 06 квітня 2020 року по дату ухвалення рішення;

- стягнути з відповідача на користь позивача лікарняні на суму 3 588,00 грн;

- моральну шкоду в сумі 45 000,00 грн та сплачений судовий збір.

В обґрунтування позову зазначила, що вона з 11 червня 2010 року перебувала у трудових відносинах з ДП «Бест Альтернатива» на посаді головного бухгалтера на підставі безстрокового трудового договору, оформленого наказом № 26-к від 11.06.2010 р.

У зв`язку із втратою працездатності 20 березня 2020 року вона відкрила лист непрацездатності та знаходилась на амбулаторному лікуванні до 08.04.2020 року.

23 березня 2020 року позивач подала до відповідача заяву про звільнення за власним бажанням у зв`язку з погіршенням стану здоров`я з датою звільнення з 06 квітня 2020 року, яка зареєстрована в журналі реєстрації внутрішньої кореспонденції з присвоєним вхідним номером 89, таким чином повідомивши підприємство про своє звільнення за 14 днів.

06 квітня 2020 року позивач прибула до ДП «Бест Альтернатива» і подала заступнику головного бухгалтера Савіч О.Б. лист непрацездатності серія АДШ №469451 та повідомила, що продовжує лікуватись до 08 квітня 2020 року, при цьому показала фотокопію незакритого листа непрацездатності серія АДШ №871564.

Однак, їй не видали наказ про звільнення її за власним бажання.

06 квітня 2020 року вона до роботи не приступила.

09 квітня 2020 року вона прибула до відповідача з метою надання другого листа непрацездатності та отримання трудової книжки, копії наказу про звільнення та належного їй грошового розрахунку, однак наказ не був готовий.

Крім того, генеральний директор зазначив, що позивач повинна відпрацювати два тижні, а тому вона подала вимогу про вручення їй наказу про звільнення за власним бажанням, видачі трудової книжки та розрахункових виплат, яка зареєстрована ОСОБА_2 в журналі з присвоєним вхідним номером 92.

Вважає. що наказ про звільнення її з посади за прогули є незаконним, оскільки вона не приступала до роботи та фактично вже не перебувала в трудових відносинах з відповідачем.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року позов ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Бест Альтернатива», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: генеральний директор Дочірнього підприємства «Бест Альтернатива» Аверкін Віталій Володимирович, про визнання наказу неправомірним та його скасування, зміну формулювання причини і дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Визнано неправомірним та скасовано наказ генерального директора Дочірнього підприємства «Бест Альтернатива» Аверкіна Віталія Володимировича від 23.04.2020 р. №14/к про звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера.

Змінено формулювання причини та дату звільнення головного бухгалтера Дочірнього підприємства «Бест Альтернатива» ОСОБА_1 , відповідно до наказу генерального директора Дочірнього підприємства «Бест Альтернатива» Аверкіна Віталія Володимировича від 23.04.2020 р. № 14/к, зі звільнення «з 23.04.2020 р. за відсутністю на робочому місці без поважних причин, п.4 ст. 40 КЗпП України» на звільнення «з 09.04.2020 р. за власним бажанням, ч.1 ст. 38 КЗпП України», а також зобов`язано Дочірнє підприємство «Бест Альтернатива» внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_1 , зазначивши про недійсність попереднього запису про звільнення.

Стягнуто з Дочірнього підприємства «Бест Альтернатива» на користь ОСОБА_1 86 465 грн 49 коп., з яких: 79 761 грн 49 коп. - середній заробіток за час вимушеного прогулу, 4 204 грн 00 коп. - судові витрати по сплаті судового збору, 2500 грн 00 коп. - витрати на професійну правничу допомогу, а також стягнуто на відшкодування моральної шкоди 5000 грн 00 коп.

В решті вимог позов задоволенню не підлягає.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ДП «Бест Альтернатива» подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційних вимог вказало, що суд першої інстанції помилково та передчасно визнав доведеним фактнаявностіжурналу реєстрації внутрішньої кореспонденції ДП «Бест Альтернатива», оскільки такий журнал насправді не існує.

Суд першої інстанції не мав іншого жодного доказу належного подання позивачем заяви про звільнення, окрім копії журналу невідомого походження.

Також не погоджується з доведеністю обставини отримання поштою заяви позивача про звільнення.

Так, суд першої інстанції у рішенні зазначив про наявність «роздруківки з сайту Укрпошти» про рух поштового відправлення - цінного листа, який відповідач нібито отримав 30.03.2020 року. Однак, на сайті «Укрпошта головна пошта країни» немає жодного нормативного забезпечення порядку чи правил ведення «трекінгу», отримання «роздруківки».Вважає, що судом першої інстанції рішення обґрунтовано неналежними доказами, а на клопотання відповідача передчасно відмовлено у витребуванні відповідних доказів судом.

Звернуло увагу на те, що відповідач своєчасно виплатив заробітну плату позивачу і рахунку й за час тимчасової непрацездатності. Трудова книжка не надсилалась поштою через відсутність письмової згоди на це позивача, що вимагається Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників,

Крім того, позовної вимоги про поновлення на роботі внаслідок незаконного звільнення не пред`явлено, а тому відшкодування середнього заробітку за час, визначений судом першої інстанції з 10.04.2020 по 27.01.2021, є помилковим.

Адвокат Мірошник С.Б. представник ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Зазначив, що судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що запис про подання заяви про звільнення в журналі внутрішньої кореспонденції ДП «Бест Альтернатива» виконано саме заступником головного бухгалтера ДП «Бест Альтернатива». Вказує, що відповідач не спростував факту неотримання поштою заяви про звільнення ОСОБА_1 . Доводи відповідача щодо відсутності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку протягом 199 днів є безпідставними, оскільки формулювання причин звільнення не дають можливості їй працевлаштуватись.

У судовому засіданні представник ДП «Бест Альтернатива» - Юшин І.В. та представник генерального директора ДП «Бест Альтернатива» Аверкіна В.В. - Юшин Д.В. підтримали апеляційну скаргу, просили рішення суду скасувати.

Представник ОСОБА_1 - Мірошник С.Б. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що з 11 червня 2010 року ОСОБА_1 працювала на посаді головного бухгалтера у ДП «Бест Альтернатива» на підставі безстрокового трудового договору, оформленого наказом ДП «Бест Альтернатива» №26-к від 11 червня 2010 року.

Відповідно до листа непрацездатності серія АДШ №469451 з 20 березня 2020 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному до 28 березня 2020 року, який в був продовжений до 08 квітня 2020 року листом непрацездатності серія НОМЕР_1 . (а.с. 27-28 т. 1)

Наказом генерального директора ДП «Бест Альтернатива» Аверкіна В.В.№14/к від 23 квітня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади головного бухгалтера на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (за відсутність на робочому місці без поважних причин). (а.с. 32 т. 1)

Згідно з наказу №14/к від 23 квітня 2020 року підставою для звільнення ОСОБА_1 є акти про відсутність її на роботі з 09.04.2020 року по 23 квітня 2020 року.

Статтею 3 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною 1 статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

За положеннями п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом увипадках прогулупрацівника(в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Таким чином, у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця застосувати до працівника стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати надані сторонами докази.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі №761/30967/15-ц).

У постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі №235/2284/17 (провадження №61-72св17) зроблено висновок, що основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №572/2944/16-ц (провадження №61-20505св18) зазначено, що, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 передала ДП «Бест Альтернатива» заяву про звільнення від 23 березня 2020 року за власним бажанням. (а.с. 20 т. 1)

Дана заява зареєстрована у журналі реєстрації внутрішньої кореспонденції ДП «Бест Альтернатива» заступником головного бухгалтера ОСОБА_2 за номером 89. (а.с. 21-23 т. 1)

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України)

Не заслуговують на увагу посилання апелянта, що суд першої інстанції помилково та передчасно визнав доведеним фактнаявностіжурналу реєстрації внутрішньої кореспонденції ДП «Бест Альтернатива», оскільки ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції відповідачем не надано доказів на спростування факту наявності такого журналу.

ОСОБА_1 другий примірник заяви про звільнення було направлено поштою цінним листом, який ДП «Бест Альтернатива» отримало 30 березня 2020 року. (а.с. 24-26 т. 1)

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідно до правил сайту Укрпошти інформація з треккодом для пошуку відправлень зберігається на офіційному сайті лише шість місяці. Згідно матеріалів справи ОСОБА_1 направила заяву 23 березня 2020 року, а перевірку ДП «Бест Альтернатива» здійснено у жовтні 2020 року. Наведене свідчить, що на сайті Укрпошти закінчився шестимісячний строк для зберігання інформації щодо направлення ОСОБА_1 заяви про звільнення.

Таким чином, відсутність на роботі ОСОБА_1 з 09 квітня 2020 року по 23 квітня 2020 року не є прогулом, оскільки позивач звернулася до ДП «Бест Альтернатива» із заявою про звільнення 23 березня 2020 року, в якій просила звільнити її з роботи через два тижні, а саме, 06 квітня 2020 року.

При цьому, ОСОБА_1 перебувала на лікарняному по 08 квітня 2020 року включно.

Тобто фактично ОСОБА_1 повинні були звільнити за власним бажання з 09.04.2020 року.

За змістом статті 38 КЗпП України працівник наділений правом розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Вказаний двотижневий строк може бути зменшено лише за домовленістю сторін або за наявності підстав, що унеможливлюють продовження працівником роботи, які передбачені частиною першою вказаної статті КЗпП України.

Наведе свідчить, що ОСОБА_1 виконала вимоги трудового законодавства, попередивши роботодавця за два тижні до бажаної дати звільнення, при цьому ДП «Бест Альтернатива», отримавши заяву про звільнення, не відреагував на неї, чим порушив вимоги статті 38 КЗпП України.

Відповідно до ст. 48 КЗпП України основним документом про трудову діяльність працівника є його трудова книжка.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно з пунктами 3, 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відповідно до п.п. 2.4, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соцзахисту населення від 20 липня 1993 року №58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження).

Згідно п. 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників у разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: «Запис за N таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)» і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки.

У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: «Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі». При зміні формулювання причини звільнення пишеться: «Запис за № таким-то є недійсним, звільнений ...» і зазначається нове формулювання.

У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки наказу про звільнення за прогул передувала заява ОСОБА_1 про звільнення з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, яка була подана за два тижні до бажаної дати звільнення, а тому наявні підстави для визнання неправомірним наказу ДП «Бест Альтернатива» №14/к від 23 квітня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України за прогулта скасування його.

Також обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про необхідність зміни формулювання причини та дату звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера ДП «Бест Альтернатива» відповідно до наказу генерального директора ДП «Бест Альтернатива» Аверкіна В.В. від 23.04.2020 року №14/к, зі звільнення «з 23.04.2020 року за відсутністю на робочому місці без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України)» на звільнення «з 09.04.2020 року за власним бажанням (ч. 1 ст. 38 КЗпП України)», а також зобов`язання ДП «Бест Альтернатива» внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_1 , зазначивши про недійсність попереднього запису про звільнення.

Крім того, уст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові суми у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні вплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999року №13, не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається, що 09 квітня 2020 року у день звільнення ОСОБА_1 ДП «Бест Альтернатива» не здійснено з нею розрахунок.

09.04.2020 року ОСОБА_1 подала до ДП «Бест Альтернатива» вимогу про здійснення з нею розрахунку після звільнення.

Обґрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період з 10 квітня 2020 року по 27.01.2021 рокув розмірі 79 761,49 грн, оскільки ДП «Бест Альтернатива» не здійснював розрахунок з позивачем у відповідності до ст. 116 КЗпП України підлягає стягненню компенсація, яка становить 79 761,49 грн. (474,87 грн. x 199 днів) - 14 737,64 грн.)

Відповідно до положення статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

За приписами ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5 000 грн, оскільки внаслідок неправомірного звільнення позивачка останній було завдано моральних страждань, які виразились у втраті нормальних життєвих зв`язків, що вимагали від неї в подальшому додаткових зусиль для організації свого життя.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції.

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 375, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Бест Альтернатива» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 26 травня 2021 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді О.І. Сліпченко

Л.П. Сушко