ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/880/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2021 р.Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Заставенко М.О.,

секретаря судового засідання Долі М.А.,

за участі

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Поліщук Р.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що вставили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 , позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі ОСОБА_3 , відповідач), третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що вставили право користування житловим приміщенням. Позивач обґрунтовує свій позов наступним: йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . У 2013 році позивач уклав шлюб з відповідачем, у 2014 в них народилась дочка - ОСОБА_5 . У 2020 шлюб між сторонами розірвано. Наразі у зазначеній квартирі зареєстровані позивач, відповідач та їх спільна дитина. Позивач зазначає, що з травня 2019 відповідач разом з дитиною фактично не проживає в квартирі, що є більш ніж один рік, особистих речей в квартирі не має, комунальні послуги не сплачує, чим порушує права та законні інтереси позивача, як власника майна, а тому він просить суд визнати відповідача та їх спільну дитину такими, що втратили право користування квартирою.

ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що припинення сімейних відносин з власником житлового приміщення не позбавляє права користування займаним приміщенням, а місце проживання малолітньої дитини нерозривно пов`язане з місцем проживання її матері - відповідача, а враховуючи, що відповідач правомірно вселилась до спірної квартири та не втратила права користування нею, її малолітня дитини має таке ж право на проживання та користування зазначеним житловим приміщенням.

Ухвалою 09.09.2020 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання.

У судовому засіданні 20.05.2021 представник позивача підтримав позовну заяву, просив задовольнити та наголосив, що фактично відповідач та їх спільна малолітня дитини не проживає в квартирі ще з травня 2019.

Представник відповідача заперечував проти позову, посилаючись на те, що відповідач з дитиною були змушені покинути житло в день ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Судом заслухано сторін у справі, досліджено письмові докази та встановлено наступні обставини.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у 2013 укладено шлюб, який у 2020 розірвано рішенням суду. У вказаному шлюбі у сторін народилась дочка - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 .

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Судом встановлено, що період, коли відповідач з дитиною покинула спірне житло, збігається з періодом розірвання шлюбу між сторонами, що свідчить про наявність неприязних стосунків, які стали підставою для зміни місця проживання відповідачем разом з дитиною.

Предметом доказування у даній справі, з урахуванням змісту позовних вимог та правових підстав, за яких ці вимоги пред`явлено позивачем, є відсутність або непроживання відповідача без поважних причин понад один рік в квартирі, власником якої є позивач. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач у даній справі не довів.

Наданий позивачем Акт про відсутність особи за місцем реєстрації від 19.05.2020, складений Головою Правління ОСББ "Три сусіди 1" на підтвердження непроживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 11.05.2019 не є підтвердження того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відсутні за вказаною адресою без поважних причин.

Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч. 2 ст. 3 СК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, малолітня ОСОБА_5 не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування житлом, власником якого є позивач.

Причиною відсутності відповідача за вказаною адресою є розірвання шлюбу з позивачем та неприязні стосунки з останнім. Розірвання шлюбу не є безумовною підставою для визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним житлом, оскільки позивачем не доведено факт непроживання відповідача у спірній квартирі понад встановлені строки без поважних причин.

Так, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, а отже, відсутні передбачені ч. 2 ст. 405 ЦК України підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

При цьому слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. Підстави для визнання відповідача разом із донькою, які за згодою власника квартири зареєстровані у спірній квартирі та користувались нею, такими, що втратили право користування цим житлом, а також необхідність і пропорційність такого заходу позивачем не доведені.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовна заява ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Зважаючи на результат розгляду справи, керуючись ст. 141 ЦПК, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 80-81, 141, 229, 235, 247, 259, 263, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя М.О.Заставенко