Провадження № 2/161/416/21
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді Пушкарчук В.П.,

при секретарі - Фурман Ю.В.,

за участі: представника позивача - Коваленко Є.В.

представника відповідача - Соловей В.С.

представника третьої особи - Добродій А.Р.

представника третьої особи - Романішиної Т.Л.

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку справу за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Головне управління Національної поліції у Волинській області, Волинська обласна прокуратура, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і прокуратури, -

В С Т А Н О В И В :

02.10.2020 року позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що 31.05.2017 року слідчим СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області йому було повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 01.04.2017 року за № 0001496. В ході вказаного кримінального провадження відносно нього були проведені наступні процесуальні дії, зокрема: повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення; проведено допит в якості підозрюваного; проведено обшук за місцем реєстрації та проживання; вручено клопотання про застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. 09.06.2017 року ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області щодо нього обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який є найбільш суворим запобіжним заходом. В подальшому даним запобіжний захід неодноразово продовжувався ухвалами суду. 12.12.2017 року ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, за клопотанням сторони захисту, був змінений на більш м`який - на домашній арешт з покладенням певних обов`язків, оскільки він потребував постійного нагляду лікарів та постійного лікування. Внаслідок незаконних дій працівників органів досудового розслідування, прокуратури та суду він 6 місяців утримувався в слідчому ізоляторі та весь цей час був позбавлений конституційного права на свободу і особисту недоторканість, що призвело до позбавлення його нормального достойного способу життя, реалізації своїх звичок та бажань, погіршення відносин зі знайомими йому людьми. Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.09.2018 току, який був залишений без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 21.02.2019 року у справі 161/10541/17, його визнано невинним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 186 КК України та виправдано за недоведеністю у вчинені кримінального правопорушення. При цьому, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, вказують на те, що органи досудового розслідування та прокурор не представили належних та допустимих доказів його вини у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України. Таким чином, в період з 31.05.2017 року по 21.02.2019 року він перебував під слідством та судом, що становить 20 місяців 22 дні. Так, з урахуванням характеру та обсягу страждань, яких він зазнав, вважає, що йому підлягає відшкодуванню моральна шкода, яку оцінює в розмірі 101100 грн. Крім того, за період судового та апеляційного слідства у даному кримінальному провадженні мені надавались юридичні послуги адвокатом Коваленко Є.В., що стверджується укладеними договором про надання такої допомоги від 01.08.2017 року, а також квитанцією до прибуткового касового ордеру на загальну суму 47000 грн. Враховуючи наведене, просить суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь 101100 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і прокуратури та 47000 грн. на відшкодування витрат по оплаті юридичної допомоги у кримінальному провадженні.

20.10.2020 року від ГУНП у Волинській області надійшли письмові пояснення, у яких представник зазначила, що ГУНП у Волинській області в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 01.04.2017 року за № 0001496 відносно ОСОБА_3 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а відтак ніяким чином не порушували прав та інтересів позивача. Вважає заявлені позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

27.10.2020 року від керівника Волинської обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній щодо задоволення позову заперечує. В обгрунтування своєї позиції зазначає, що повідомлення про підозру у вчиненні злочину ОСОБА_3 ґрунтувалось на достатніх доказах про вчинення останнім злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, отриманих в результаті проведення комплексу слідчих дій, у тому числі за участі потерпілого, який під час досудового розслідування вказував на ОСОБА_3 , як на особу, яка вчинила відносно нього грабіж. На даний час у провадженні СВ Луцького ВП ГУНП в області перебуває кримінальне провадження за фактом завідомо неправдивих показань потерпілого. Разом з тим, матеріали позову не містять жодних доказів факту завдання позивачу моральної шкоди та доказів понесених ним витрат на правничу допомогу. У задоволенні позову просить відмовити.

02.11.2020 року представником Державної казначейської служби України було подано до суду відзив в обгрунтування якого зазначено, що позивачем при розрахунку розміру завданої моральної шкоди як розрахункову величину невірно застосовано мінімальну заробітну плату 4723 грн. Також, із наданих ОСОБА_3 документів неможливо встановити, які саме послуги та в якому обсязі були йому надані, а тому вимога про стягнення витрат на правову допомогу у визначеному позивачем розмірі задоволенню не підлягає. Також вважає, що Державна казначейська служби України не може бути відповідачем у даному спорі. На підставі викладеного, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 просить відмовити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала з підстав, які викладені у позовній заяві, просила їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував із викладених у відзиві підстав.

Представники третіх осіб в судовому засіданні також заперечували щодо задоволення заявлених позовних вимог посилаючись на обставини, які викладені у їх відзивах (поясненнях).

Заслухавши пояснення учасників провадження, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 31.05.2017 року слідчим СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області ст. лейтенантом поліції Сонюк О.І. було повідомлено про підозру ОСОБА_3 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001496 від 01.04.2017 року.

Зі змісту підозри вбачається, що органами досудового розслідування ОСОБА_3 інкриміновано наступне: 31.03.2017 року близько о 00 год. 30 хв., маючи не зняту і не погашену судимість за вчинення умисних тяжких корисливих злочинів, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, умисно, діючи з корисливих мотивів та керуючись метою відкритого викрадення чужого майна, за попередньою змовою із невстановленою особою незаконно проник до будинку АДРЕСА_1 , де із застосуванням насильства, що є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого повторно відкрито викрав майно ОСОБА_4 . В той час, коли потерпілий відчинив вхідні двері свого будинку, невстановлена особа нанесла удар правим кулаком по його обличчю, а саме у ліву щоку, внаслідок чого останній впав на підлогу, та, проникнувши в даний будинок, із застосуванням фізичної сили, утримуючи потерпілого ОСОБА_4 однією рукою за голову та притиснувши коліном, нанесла йому кілька ударів кулаком по тулубу, чим спричинила фізичний біль, при цьому вільною рукою дістала із правої кишені штанів ОСОБА_4 його шкіряний гаманець, який матеріальної цінності для останнього не становить, із грошовими коштами в сумі 35000 грн. та 200 дол. США, що згідно довідки НБУ станом на 31.03.2017 року складає 5395 грн. 21 коп. В цей момент ОСОБА_3 незаконно проник через відчинені вхідні двері даного будинку, зайшов у спальну кімнату, де зі столу повторно відкрито викрав мобільний телефон марки «Nomi», ринкова вартість якого згідно висновку експерта № 342 від 30.06.2017 року становить 1621,67 грн., в якому знаходилась сім-картка мобільного оператора ПрАТ «МТС Україна» № НОМЕР_1 , яка матеріальної цінності для потерпілого не становить (а.с.9-11).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.06.2017 року щодо ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 07.08.2017 року включно.

07.07.2017 року Луцьким ВП ГУНП у Волинській області за погодження із Прокурором Луцької місцевої прокуратури було затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001496 від 01.04.2017 року, відкритому відносно ОСОБА_3 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України (а.с. 22-23).

Ухвалами Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26.07.2017 року, від 20.09.2017 року та від 10.11.2017 року запобіжний захід відносно ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою було продовжено до 08.01.2018 року.

12.12.2017 року ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області запобіжний захід відносно ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою, за клопотанням сторони захисту, був змінений на домашній арешт з покладенням певних обов`язків, оскільки останній потребував постійного нагляду лікарів та постійного лікування (а.с.18).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.02.2018 року ОСОБА_3 продовжено строк домашнього арешту з покладенням певних обов`язків строком на 2 місяці до 05.04.2018 року включно (а.с. 20-21).

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.09.2018 року ОСОБА_3 визнано невинним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 186 КК України та виправдано за недоведеністю у вчиненні кримінального правопорушення (а.с.24-26).

Ухвалою Волинського апеляційного суду Волинської області від 21.02.2019 року вищевказаний вирок суду першої інстанції від 03.09.2018 року було залишено без змін (а.с.27-29).

Постановою Верховного суду від 28.11.2019 року ухвалу Волинського апеляційного суду Волинської області від 21.02.2019 року щодо ОСОБА_3 залишено без змін (а.с.31-34).

Таким чином, позивач ОСОБА_3 перебував під слідством та судом в період з 31.05.2017 року по 21.02.2019 року, а всього 20 місяців 22 дні.

Суд не приймає доводи Волинської обласної прокуратури, викладені у відзиві на позовну заяву щодо вручення ОСОБА_3 підозри 08.06.2017 року, оскільки такі, всупереч вимогам ст. ст. 76-81 ЦПК України, жодними належними та допустимими доказами не підтверджуються.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частинами 1-3 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації. Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).

Відповідно до ст. 1 цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Таким чином, з огляду на те, що позивача ОСОБА_3 визнано невинуватим по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, та виправдано у зв`язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення, а кримінальне провадження щодо нього закрито, він має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 перебував під слідством з моменту оголошення підозри правоохоронними органами (31.05.2017 року) до моменту набрання законної сили вироком суду, яким його було виправдано (21.02.2019 року), що становить 20 місяців 22 дні, впродовж яких він був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності.

Статтею 4 Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених п. п. 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури, суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до п. 5 ст. 3 вказаного Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в ст. 1 цього Закону випадках.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 13 цього Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадку, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд враховує положення ч. 3 ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», якою визначено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Наведене відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04.06.2018 року у справі № 489/2492/17, від 13.06.2018 року у справі № 464/6863/16, від 21.06.2018 року у справі № 205/119/17, від 25.07.2018 року у справі № 607/14493/16-ц, від 19.09.2018 року у справі № 534/955/17, а також правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 19.12.2018 року у справі № 214/5262/15-ц.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом встановлено, що незаконне кримінальне переслідування ОСОБА_3 потягло за собою позбавлення його конституційного права на свободу і особисту недоторканість, що призвело до позбавлення його нормального достойного способу життя, реалізації звичок та бажань, погіршення відносин зі знайомими йому людьми.

Враховуючи наведене, а також обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, суд вважає обгрунтованою сумою відшкодування моральної шкоди в розмірі 101100 грн., яка була завданою ОСОБА_3 незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і прокуратури.

Вказаний розмір відшкодування, на переконання суду, в повній мірі відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості.

Крім того, позивач вірно визначив суб`єктний склад учасників справи та порядок стягнення моральної шкоди, оскільки така проводиться безпосередньо за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, як це визначено у ст. 4 «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до п. 4 ст. 3 вказаного Закону у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 17/12 від 17.12.2017 року, ОСОБА_3 за надання правової допомоги було сплачено 47000 грн. Вказані кошти, згідно договору про надання правової допомоги від 01.08.2017 року були сплачені позивачем на виконання угоди щодо захисту прав та інтересів в кримінальній справі (а.с. 37-40).

Отже, витрати на правову допомогу, які були понесені позивачем під час кримінального провадження відносно нього, в рамках якого його виправдано, були підтверджені та обґрунтовані належними та допустимими доказами, а тому ці витрати підлягають стягненню на його користь.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_3 позовні вимоги про відшкодування шкоди підлягають до задоволення у повному обсязі.

За даною категорією справ позивач звільнений від сплати судового збору, а тому відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі підлягають компенсації за рахунок держави.

На підставі ст. ст. 16, 23, 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 77-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Головне управління Національної поліції у Волинській області, Волинська обласна прокуратура, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і прокуратури - задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 101100 (сто одну тисячу сто) грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і прокуратури.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 47000 (сорок сім тисяч) грн. на відшкодування витрат з оплати юридичної допомоги у кримінальному провадженні.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення в повному обсязі складене 22 січня 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.П. Пушкарчук