ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 766/8646/18 Головуючий в І інстанції Прохоренко В.В.
Номер провадження 22-ц/819/308/21 Доповідач Орловська Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Орловської Н.В.

суддів: Приходько Л.А.

Майданіка В.В.

секретар Давиденко І.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 12 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживача шляхом стягнення безпідставно отриманих коштів,

В С Т А Н О В И В:

14 травня 2018 р. ОСОБА_1 звернулася із позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», про стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 189 667,11 доларів США.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що 15.03.2006 р. між нею та АКБСР «Укрсоцбанк» укладено кредитний договір № 12/02-25, а 13.09.2007 р. укладено генеральний договір № 051/033 про здійснення кредитування, на підставі яких позивачу були видані кредитні кошти на споживчі потреби в загальній сумі 838 090 грн., що еквівалентно 168 000 доларів США на день видачі кредиту та 31 964,99 доларів США не день подання позову. На виконання умов вказаних договорів позивач повернула банку 220 632,1 доларів США, тобто набагато більшу суму, ніж нею фактично отримано. Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 20.05.2015 року по справі № 667/8605/14-ц встановлено факт застосування банком нечесної підприємницької практики при укладанні наведених вище договорів, а тому в силу ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» укладені договори є нікчемними (недійсними). Оскільки згідно ст. 216 ЦК України недійсний договір не породжує ніяких прав та обов`язків, тому грошові кошти вважаються такими, що отримані сторонами без належних правових підстав. Оскільки банк відмовляється повернути безпідставно отримані ним кошти в сумі 188 667,011 доларів США, які становлять різницю між отриманими ОСОБА_1 та фактично повернутими коштами (220632,1 31964,99 доларів США), тому позивач на підставі ст. 1212 ЦК України просить задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 12 жовтня 2020р. у задоволенніпозову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду вмотивовано тим, що звертаючись до суду з позовом про повернення грошових коштів на підставі ст. 1212 ЦК України позивач не довела правову та фактичну підстави своїх вимог, а викладені нею обставини щодо отримання кредиту в національній валюті «гривня» спростовуються рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 20.05.2015 р. При цьому, позивач не надала належних та допустимих доказів щодо отримання кредиту в сумі 838 090 грн. та сплати банку грошових коштів в сумі 220 632,10 доларів США і зазначені обставини судом не досліджувалися. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів в сумі 188 667,01 доларів США на підставі ст. 1212 ЦК України.

При цьому, суд першої інстанції відхилив довід представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки про порушення своїх прав ОСОБА_1 дізналася 20.05.2015 року (дата ухвалення рішення Комсомольського районного суду м. Херсона у справі №667/8605/14-ц), а з позовом звернулася 14.05.2018 року, тобто у межах строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю або частково.

Зокрема зазначає, що при ухваленні рішення Комсомольським районним судом м. Херсона у справі №667/8605/14-цне досліджувалося питання, чи були кредитні кошти видані у гривні або у доларах США, а тому вказане судове рішення у цій частині не має преюдиційного значення, як це помилково зазначив суд першої інстанції.

Оскільки споживач був введений в оману щодо справжньої суми кредиту, тому вона помилково вважала, що їй надано кредит в іноземній валюті.

Суд не взяв до уваги ту обставину, що надання кредиту в іноземній валюті було заборонено нормативними документами НБУ. Позивач усвідомила свій обов`язок повернути кредит гривнею лише після визнання судом договорів нікчемними.

Крім того, представник відповідача в судовому засіданні погодився, що банк на виконання недійсного договору отримав на 52 632,10 доларів США більше, ніж надав, тому згідно з вимогами ст. 216 ЦК України вказана сума підлягає поверненню. Суд першої інстанції неправомірно не застосував цю статтю для задоволення частини вимог позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Альфа-Банк» адвокат Шевцов О.С. вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, просить відмовити у її задоволенні, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 12 жовтня 2020 року залишити без змін.

Зазначає, що позивачем не доведено правову та фактичну підстави вимог, заявлених на підставі ст. 1212 ЦК України, а викладені нею обставини щодо отримання кредиту у національній валюті України гривні спростовуються рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 20.05.2015 року.

Крім того, факт видачі ОСОБА_1 грошових коштів у валюті долар США підтверджено виписками по рахунку, а також кодом рахунків 840, що також свідчить про рух коштів у вказаній валюті.

Заслухавши доповідача, учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Статтями 525-526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ч.1 ст. 626ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою ст.627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 15.03.2006 року між ОСОБА_1 та Акціонерно комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», укладено кредитний договір №12/02-25, за умовами якого кредитор зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, у сумі 80 000 доларів США зі сплатою 12,5 відсотків, та кінцевим терміновим повернення до 14.03.2013 року.

В забезпечення договору кредиту між сторонами був укладений іпотечний договір № 02-23-12/02-25-458 від 15.03.3006 року.

13.09.2007 року між ОСОБА_1 та АКБСР «Укрсоцбанк» було укладено генеральний договір № 051/033 про здійснення кредитування, відповідно до п. 1 якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у гривнях та/або доларах США, Євро в межах загального ліміту, що дорівнює або є еквівалентним за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановлених Національним банком України станом на дату укладання цього договору, 696 900 грн. Кредитування за цим договором здійснюється протягом періоду з 13.09.2007 року до 12.09.2022 року включно.

13.09.2007 р. та 20.05.2010 р. між ОСОБА_1 та АКБСР «Укрсоцбанк» укладено додаткові угоди № 1 та № 2 до кредитного договору № 12/02-25 від 15.03.2006 року, якими внесено зміни кредитного договору № 12/02-25 від 15.03.2006 року.

Сторонами визнається, що згідно умов вказаних договорів ОСОБА_1 отримала від АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», кредитні кошти в загальній сумі 168 000 доларів США, а саме: 80 000 доларів США 15.03.2006 року, 38 000 доларів США 14.09.2007 року, 50 000 доларів США 22.08.2008 року.

З наявної в матеріалах справи виписки по рахунку ОСОБА_1 вбачається, а також визнається сторонами, що на виконання умов кредитного договору від №12/02-25 від 15.03.2006 р., генерального договору № 051/033 від 13.09.2007 р. та додаткових угод № 1 та № 2 від 13.09.2007 р. та 20.05.2010 р. ОСОБА_1 протягом 2006 2009 років здійснювалося погашення кредитної заборгованості шляхом сплати готівкових коштів у валюті «долар США» через касу банку. (а.с.77-91)

Як вбачається зі змісту позовної заяви, додаткових письмових пояснень та апеляційної скарги, позивач ОСОБА_1 , як споживач банківських послуг, пов`язує порушення своїх прав з тим, що зазначені вище договори рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 20.05.2015 року у справі № 667/8605/14-ц визнано нікчемними, проте банк в порушення ст. 1212 ЦК України відмовляється повернути грошові кошти, сплачені нею на їх виконання, у зв`язку з чим просить задовольнити позовні вимоги.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, дійшов правильного висновку про помилковість вказаного твердження позивача, виходячи з наступного.

Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог, зокрема, про повернення виконаного за недійсним правочином.

Отже, загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частиною першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Якщо поведінка набувача або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у шляхом визнання недійсним правочину.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. (ч.2 ст. 215 ЦК України).

За позицією позивача, нікчемність кредитного договору № 12/02-25 від 15.03.2006 р. з додатковими угодами № 1 та №2 від 13.09.2007 р. та від 20.05.2010 р., генерального договору № 051/033 від 13.09.2007 року та іпотечного договору №02-23-051/033-1495 від 13.09.2007 року встановлена рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 20.05.2015 р. у справі № 667/8605/14-ц.

Як вбачається із змісту вказаного судового рішення, у межах справи № 667/8605/14-ц ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про захист прав споживача шляхом припинення правовідношення між нею та ПАТ «Укрсоцбанк». Просила зобов`язати ПАТ «Укрсоцбанк» припинити вимагати виконання договору кредиту № 12/02-25 від 15 березня 2006 року та іпотечного договору № 02-23-12/02-25-458 від 15.03.2006 року, а також договору № 051/033 про здійснення кредитування за договором іпотеки від 13 вересня 2007 року за № 02-23-051/033-1495.

У наведеній справі № 667/8605/14-ц суд встановив, що 15 березня 2006р. сторонами укладений кредитний договір, умови якого були змінені на підставі додаткових угод від 13.09.2007р.,18.02.2010р. У забезпечення виконання кредитних зобов`язань укладений договір іпотеки від 13.09.2007р.

Також судом встановлено, що кредитні договори не містять відомостей про те, що позичальник був ознайомлений з інформацією про ризики кредитування в іноземній валюті. Крім того, сторони визнали той факт, що станом на березень 2015р. заборгованість за вказаним кредитним зобов`язанням у позичальника відсутня.

Суд дійшов висновку про відсутність передбачених законодавством підстав для задоволення позовних вимог щодо припинення права вимоги кредитодавця за кредитним договором про надання кредиту№ 12/02-25 від 15 березня 2006 року та іпотечного договору № 02-23-12/02-25-458 від 15.03.2006 року, а також договору № 051/033 про здійснення кредитування за договором іпотеки від 13 вересня 2007 року за № 02-23-051/033-1495.

Апеляційний суд зазначає, що згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставинами слід вважати факти щодо часу, місця та об`єктивного характеру відповідного діяння особи або події.

Натомість, викладені у рішенні Комсомольського районного суду м. Херсона від 20.05.2015 р. у справі № 667/8605/14-ц висновки Інспекції з питань захисту прав споживачів у Херсонській області не є встановленим судом фактом нікчемності укладених сторонами кредитних договорів та договору іпотеки, а також не має преюдиційного значення у розумінні ч.4 ст.82 ЦПК України, а тому підлягає доведенню у справі, що є предметом апеляційного перегляду.

Крім того, згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04 червня 2019 року у справі № № 916/3156/17, за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Наведене свідчить про те, що питання щодо нікчемності кредитного договору № 12/02-25 від 15.03.2006 р. з додатковими угодами № 1 та №2 від 13.09.2007 р., 20.05.2010 р. та генерального договору № 051/033 від 13.09.2007 р., укладених між ОСОБА_1 та АКБСР «Укрсоцбанк», підлягає з`ясуванню у межах розгляду даної справи, оскільки позивач просить застосувати наслідки нікчемності даних правочинів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону (у редакції на час укладення договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

До договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту

застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в

договорах, зокрема положення, згідно з якими (ч. 5 ст. 11 Закону):

1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими

фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом;

2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача;

3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки;

4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Відповідно до ч. 5, 7 ст. 18 Закону якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з

моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни,

такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Крім того, згідно ч. 6 ст. 19 Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 19 Закону нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману.

Перевіривши доводи позивача судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач вважає несправедливими умови кредитного договору № 12/02-25 від 15.03.2006 р. з подальшими змінами та доповненнями, зокрема, в частині надання кредиту в доларах США, оскільки всі ризики знецінення національної валюти України Банк поклав виключно на позичальника.

Однак, такі доводи позивача є безпідставними,оскільки саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання Кредитного договору недійсним. Зазначені ризики мають як позичальник, так і кредитор. Проявивши належну обачливість, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, позивач могла передбачити в момент укладення кредитного договору № 12/02-25 від 15.03.2006 р. з додатковими угодами № 1 та №2 від 13.09.2007 р., 20.05.2010 р. та генерального договору № 051/033 від 13.09.2007 р.можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти та відмовитися від кредитування у валюті долар США. (постанова Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі № 640/2755/16-ц)

Будь-яких інших підстав для визнання зазначених вище правочинів нікчемними позивач у межах даної справи не наводить.

Враховуючи, що грошові кошти, які є предметом стягнення у даній справі, були набуті АКБСР «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк»), на підставі кредитного договору № 12/02-25 від 15.03.2006 р. з додатковими угодами № 1 та №2 від 13.09.2007 р., 20.05.2010 р. та генерального договору № 051/033 від 13.09.2007 р., і підстави для визнання їх нікчемними відсутні, тому слід дійти висновку, що договірний характер правовідносин, що існували між сторонами, виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно відмовив ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог до АТ «Альфа-Банк» про захист прав споживачів шляхом стягнення безпідставно набутих коштів, проте помилився з мотивами такої відмови.

У відповідності до вимог п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 12 жовтня 2020 року щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів змінити, виклавши підстави відмови у задоволенні позову у відповідності до мотивувальної частини цієї постанови.

В іншій частині зазначене судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно з моменту проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено та підписано 27 січня 2021 року.

Головуючий ________________ Н.В.Орловська

Судді: ________________ Л.А.Приходько

________________ В.В.Майданік