Справа № 617/1813/20
Провадження № 2/617/92/21
24 травня 2021 року м. Вовчанськ Харківська область
Вовчанський районний суд Харківської області в складі:
головуючого судді - Сербіненко І.В.,
за участю секретаря судового засідання - Пінчук К.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вовчанську Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання будинку та земельної ділянки особистою приватною власністю,-
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання будинку та земельної ділянки особистою приватною власністю, третя особа - ОСОБА_3 .
Ухвалою суду від 26.10.2020 року було відкрите провадження у цивільній справі розгляд справи здійснюється в порядку загального позовного провадження, залучено до участі у справі третю особу ОСОБА_3 .
Ухвалою суду від 17.03.2021 року закрито підготовче провадження призначено справу до судового розгляду.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена завчасно та належним чином. Надала заяву в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Справу розглядати без її особистої участі.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином шляхом направлення судової повістки за адресою реєстрації, яка вказана в позовній заяві, а саме: АДРЕСА_2 . Судова повістка повертається до суду з відміткою «тимчасово не підконтрольна територія».
Відповідно до відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного Управління ДМС України в Харківській області, отриманих судом відповідно до вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Судова повістка направлена за вказаною адресою повернулась до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», «адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідно до ч. 11 ст. 128 УПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місце знаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Після оголошення про виклик особи зареєстроване місце проживання (перебування), місце знаходження чи місце роботи якого невідоме, заяв клопотань до суду не надав.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
Перевіривши матеріали справи, дослідивши надані письмові докази, суд приходить до наступного.
Згідно статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з положеннями статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (стаття 21 СК України).
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкції правил статті 60 СК України свідчать про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
На підтвердження своїх вимог позивачем надано копію свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_1 від 08.10.2008 року, виданого Червонозаводським відділом реєстрації актів цивільного Харківського міського управління юстиції, відповідно до якого встановлено, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано 02.04.2008 року, актовий запис № 107 (а.с. 29).
Доказів з якого часу був укладений шлюб до позову не додано, як вбачається із змісту позовної заяви, позивачем зазначено, що вона перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюб з 02.11.2002 року.
Згідно копії дублікату, що має силу оригіналу, договору купівлі-продажу житлового будинку № 830 від 23.06.2006 року ОСОБА_1 придбала жилий будинок з надвірними будівлями за АДРЕСА_1 (а.с. 26).
Відповідно до звіту про незалежну оцінку житлового будинку, загальною площею 181,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , вартість майна складає - 150 500 грн. (а.с. 14-23).
Згідно копії дублікату, що має силу оригіналу, договору купівлі-продажу земельної ділянки № 831 від 23.06.2006 року ОСОБА_1 придбала земельну ділянку площею, 0,23 га, місце розташування земельної ділянки: АДРЕСА_1 (а.с. 27).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 227858176, об`єкт нерухомого майна - житловий будинок, адреса: АДРЕСА_1 , форма власності - приватна, власник ОСОБА_1 (а.с. 30).
Аналізуючи наявні у справі докази судом встановлено, що в період перебування ОСОБА_1 в шлюбі з ОСОБА_2 , були придбані житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровано за позивачем.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що хоча спірний житловий будинок та земельна ділянка були набуті нею у період шлюбу з відповідачем, але за її особисті кошти, отримані від ОСОБА_3 за позикою оформленою розпискою від 23.06.2006 року та повернуті нею після розірвання шлюбу з відповідачем, що визначає їх правовий режим як особисту приватну власність.
Однак, сама по собі розписка про отримання коштів ОСОБА_1 від ОСОБА_3 у розмірі 110 000 грн. 23.06.2006 року із зобов`язанням повернення коштів до кінця 2006 року не може бути беззаперечним підтвердженням того, що спірний житловий будинок та земельна ділянка були придбані саме за ці кошти.
Як вбачається зі змісту копії розписку від 23.06.2006 року, вона не містить відомостей про отримання ОСОБА_1 коштів у позику на придбання спірного житлового будинку та земельної ділянки.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 13 грудня 2017 року № 6-996 цс 17.
Позивачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно, не надано належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що майно, яке є предметом спору, було придбано за її особисті кошти.
Враховуючи наведене, суд вважає заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, враховуючи відмову у задоволені позову судовий збір покладається на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 7, 12, 13, 89, 258, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання будинку та земельної ділянки особистою приватною власністю - відмовити.
Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст.ст. 284-285 ЦПК України.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне найменування (ім`я) сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .
Третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 .
Повний текст рішення складений 02.06.2021 року
Суддя -