Справа № 345/5544/18
Провадження № 22-ц/4808/126/21
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Пацаган В.В.

з участю ОСОБА_1 її представника адвоката Аверкової Н.О.

представника ОСОБА_2 адвоката Сидор Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду від 25 вересня 2020 року, постановлене у складі судді Онушканич В. В. у м. Калуш, повний текст рішення складено 01 жовтня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що рішення Івано-Франківського міського суду від 14.06.2013 року шлюб між сторонами розірвано, стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки аліменти на утримання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частки від усіх доходів, щомісячно. ОСОБА_2 не бере участь у вихованні сина та матеріально не підтримуває, добровільно рішення суду не виконує. ОСОБА_2 офіційно працює в Російській Федерації, таким чином вона звернулася до судового виконавця за місцем реєстрації проживання ОСОБА_2 у Корочанський РВ УФССВ РФ з метою звернення виконавчого документу до виконання та стягнення аліментів через судових виконавців російської Федерації. З витягу офіційний сайт Федеральної служби судових виконавців РФ встановлено, що в ОСОБА_2 наявна заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 1 049 867,13 російських рублів, що еквівалентно (згідно курсу НБУ станом на 06.12.2018року) 440 944,20 грн. Разом з тим, боржнику належить 1/3 частина трикімнатної квартири загальною площею 62,2 кв.м. по АДРЕСА_1 та два гаражі та автомобіль. Посилаючись на те, що відповідач ухиляється від сплати аліментів, виконавче провадження знаходиться на виконані у РФ, а майно в Україні, а тому звернути стягнення на майно боржника є неможливим, просить змінити спосіб стягнення аліментів, шляхом звернення в користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , стягнення аліментів на майно ОСОБА_2 - квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 62,2 кв.м., два гаражі: гараж Б-18, який знаходиться у гаражному кооперативі, масив № НОМЕР_1 , загальною площею 36,4 кв.м. ( АДРЕСА_3 , а також автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER 2009 р.в., д.н.з. НОМЕР_2 , в погашення заборгованості по сплаті аліментів в розмірі 1 049 867,13 рос. руб., що еквівалентно (згідно курсу НБУ станом на 06.12.2018р. 1 рос.рубль 0,42 грн.) 440944,20 грн.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 25 вересня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення суду з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на допущенням судом порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, ОСОБА_2 своєчасно не сплачує аліменти за виконавчим провадженням. За наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Таким чином, просить звернути стягнення на майно боржника. Вказує, що ОСОБА_2 ухиляється від сплати аліментів та постійно не проживає за місцем реєстрації, виконавче провадження знаходиться на виконанні у Російській Федерації за його місцем роботи, а майно в Україні, тому звернути стягнення на майно боржника за виконавчим документом не є можливим.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційних скарг, просить їх задовольнити.

Представник ОСОБА_2 заперечила проти задоволення апеляційної скарги Вважає рішення суду законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що згідно норм Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що у разі порушення прав та інтересів стягувача з приводу наявної заборгованості за аліментами стягнення звертається на майно боржника саме в рамках процедури виконавчого провадження. Вимоги позивача про зміну способу стягнення аліментів, шляхом звернення стягнення на майно відповідача, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 14.06.2013 року розірвано (а.с.5-7).

В шлюбі в сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.4)

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14.06.2013 року, залишеного без змін рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15.08.2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини всіх видів доходів, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття (а.с.8-11).

Державним виконавцем 20.11.2013 року відкрито виконавче провадження згідно виконавчого листа №0907/2-7361/2011 Івано-Франківського міського суду від 10.09.2013 року по стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліментів в розмірі 1/3 частини всіх видів доходу (Т. 1 а.с.82).

Відповідно до листа Федеральної служби судових приставів Міністерства юстиції Російської Федерації від 21.09.2017 року у Корочанському районному відділі судових приставів УФСПП Росії по Бєлгородській області знаходиться на виконанні виконавче провадження від 18.05.2017 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 в розмірі 1/3 частини всіх видів доходу щомісячно, починаючи з 03.10.2011 року та на утримання ОСОБА_5 в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку. За інформацією УФСПП Росії по Бєлгородській області, станом на 06.09.2017 року, заборгованість по аліментах ОСОБА_2 на утримання дитини становить 963 372,67 руб. (т. 1 а.с.70)

Згідно постанови Корочанського районного відділу судових приставів Управління Федеральної служби судових приставів по Бєлгородській області від 31.12.2018 року визначено боржнику ОСОБА_2 заборгованість по аліментах станом на 31.12.2018 року в розмірі 924 046 руб.13 коп. (Т. 1 а.с.185-187).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_2 належить на праві власності 1/3 частини квартири в АДРЕСА_4 , квартира в АДРЕСА_5 , гараж Б-18, який знаходиться у гаражному кооперативі, масив № НОМЕР_1 , загальною площею 36,4 кв.м. ( АДРЕСА_3 . (Т. 1 а.с.56-59)

Згідно відповіді на запит Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області від 20.06.2018 року (а.с.60) автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2009 р.в., д.н.з. НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_2 .

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, обєкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2)звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Порядок звернення стягнення на майно боржника регулюється розділом 7 Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи, що примусове виконання рішення суду покладено на орган державної виконавчої служби та саме до його повноважень входить звернення стягнення на майно боржника у разі невиконання такого рішення суду

Положення Сімейного Кодексу, які встановлюють обов`язок батьків утримувати своїх дітей, не передбачає зміну способу стягнення аліментів шляхом звернення стягнення на майно боржника, а передбачає відповідальність за прострочення сплати аліментів у вигляді стягнення неустойки ст..

Згідно з частинами першою та другою статті 190 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору. Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно утримувати її.

Відповідно до частини другої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість понад три місяці.

Установивши, що положеннями СК України, які встановлюють обов`язок батьків утримувати своїх дітей, не передбачена така відповідальність боржника, як можливість позбавлення його права власності на належне йому майно в рахунок погашення заборгованості по аліментах шляхом визнання права на це майно за особою, на користь якої такі аліменти стягуються, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки у разі порушення прав та інтересів стягувача щодо наявної заборгованості за аліментами, стягнення звертається на майно боржника у порядку, визначеному Закону України «Про виконавче провадження», або добровільно, шляхом укладення договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно на підставі статті 190 СК України.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, тому задоволенню не підлягають.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Калуського міськрайонного суду від 25 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 27 січня 2021 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський