Постанова

Іменем України

26 січня 2021 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/1969/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря: Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва про заміну сторони стягувача

від 16 листопада 2020 року

в складі судді Яровенко Н.О.

у справі №755/16096/20 Дніпровського районного суду м. Києва

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінактив"

про заміну сторони стягувача,

заінтересовані особи: Акціонерне товариство "УкрСиббанк", ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В:

27 жовтня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінактив" (далі - ТОВ "ФК "Фінактив", Товариство) звернулося до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою про заміну сторони стягувача його правонаступником.

Заяву обґрунтовано тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08.06.2010 у справі №2-223/10 задоволено позов Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк"" (далі - ПАТ "УкрСиббанк", Банк) та солідарно стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором №0 від 31.07.2008 в розмірі 643 438,32 грн.

25 січня 2019 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК "Фінактив» укладено договір факторингу №131, відповідно до якого Банк відступив ТОВ «ФК "Фінактив», а ТОВ останнє в свою чергу набуло права грошової вимоги за кредитним договором №0 від 31.07.2008 з усіма додатками та додатковими угодами до нього, укладеного між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_2 .

За вказаних обставин, просив замінити стягувача ПАТ "УкрСиббанк" на його правонаступника ТОВ " ФК "Фінактив" у справі №2-223/10.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2020 року заяву ТОВ "ФК "Фінактив"про заміну сторони стягувача задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_4 , звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заяви, оскільки заявник вже звертався до суду з ідентичною заявою про заміну сторони її правонаступником, в задоволенні якої ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.07.2019 відмовлено і дана ухвала набрала законної сили. Подані ТОВ "ФК "Фінактив" заяви є повністю ідентичними як за своїм змістом, так і переліком документів, долучених до заяви.

Зазначила, що розглядаючи вдруге ідентичну заяву про заміну сторони стягувача суд першої інстанції допустив грубе порушення норм процесуального права, а саме вимог ст. 44, 255, 256 ЦПК України. Зокрема, вважала, що повторне звернення до суду із заявою про заміну сторони стягувача на підставі тих самих доказів без апеляційного оскарження слід розцінювати як зловживання заявником своїми процесуальними правами, тоді як суд не виконав свого обов'язку щодо запобігання зловживання процесуальними правами учасника судового процесу.

Також зазначила, що суд повинен був закрити провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

На думку скаржника, наявність у справі двох ідентичних заяв про заміну сторони стягувача та ухвалення за цими заявами різних по суті судових рішень призводить до порушення принципу юридичної визначеності та принципу остаточності судового рішення.

Вказувала, що під час розгляду першої заяви судом було відмовлено з тих підстав, що надані заявником документи не відповідають вимогам статті 95 ЦПК України; не доведено право набуття вимоги до боржників у цій справі. Звертаючись до суду із заявою вдруге ТОВ "Фк "Фінактив" надано ті ж самі документи та викладено ті ж аргументи, що і впершій заяві, в задоволенні якої судом відмовлено. Такі обставини, на думку апелянта, свідчать про те, що суд вдався до переоцінки доказів та замінив собою суд апеляційної інстанції і в порушення ст. 82 ЦПК України не взяв до уваги обставини, встановлені в ухвалі від 17.07.2019 про відмову в задоволенні заяви.

Крім того, вказала на те, що укладений між Банком та ТОВ "ФК "Фінактив" Договір факторингу є нікчемним, оскільки Товариство не має права бути учасником факторингових операцій, в нього відсутня ліцензія на надання послуг з факторингу.

За наведених обставин просила скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про заміну сторони стягувача.

Учасники справи: ТОВ "ФК "Фінактив", ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_2 своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Представник боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній.

Представник ТОВ "ФК "Фінактив" - Ненахов О.О. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Заінтересована особа: ПАТ «УкрСиббанк», належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила.

Боржник ОСОБА_2 , належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання, та їхніх представників.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що наявні правові підстави для заміни сторони стягувача, у зв`язку з чим дійшов висновку про задоволення заяви.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 31 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №0.

В забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором 31.07.2008 між Банком та ОСОБА_1 укладено Договір поруки №219611.

У червні 2009 року ПАТ «УкрСиббанк», посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, уточненим в подальшому, про солідарне стягнення заборгованості з позичальника та поручителя.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 червня 2010 року позов задоволено та солідарно стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № від 31.07.2008 року у розмірі 643 438,32 грн, судовий збір в сумі 1 700,00 грн. та витрати на інформацінйо-технічне забезпечення у сумі 250,00 грн. Рішення суду набрало законної сили.

Судом також встановлено, що 25 січня 2019 року між ПАТ «УкрСиббанк» (первісний кредитор) та ТОВ "ФК "Фінактив" (правонаступник) укладено Договір факторингу №131, за умовами якого, за цим договором клієнт відступає фактору, а фактор зобов'язується прийняти права вимоги та в їх оплату зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором. Права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим Договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, що передбачені умовами первинних договорів, та визначені в Реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді.

В пункті 2.5. Договору факторингу №131 від 25.01.2019 сторони домовились, що одночасно з відступленням права вимоги до фактора переходять усі права клієнта за усіма договорами забезпечення, якими забезпечується зобов'язання за первинними договорами.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 посилалася на те, що договір факторингу є нікчемним, так як у ТОВ "ФК "Фінактив" відсутня ліцензія на надання послуг з факторингу.

Колегія суддів вважає необґрунтованими такі доводи апеляційної скарги, оскільки за приписами статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг належить до фінансових послуг. А з матеріалів справи вбачається, що ТОВ "ФК "Фінактив" є фінансовою установою та має право на надання фінансових послуг.

Судом також встановлено що на підтвердження переходу до ТОВ "ФК "Фінактив" права вимоги за кредитним договором, укладеним між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_2 , Товариством долучено до заяви про заміну сторони стягувача Акт приймання-передачі права вимоги від 25.01.2019; Витяг з реєстру боржників до Договору факторингу №131 від 25.01.2019 та платіжне доручення №4 від 25.01.2019 (т. 2, а.с. 67-69).

Згідно Акту приймання-передачі права вимоги від 25 січня 2019 року, який підписаний стороною ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «Фінактив», клієнт передав (відступив) фактору права вимоги, а фактор прийняв права вимоги в обсязі та на умовах, визначених договором та реєстром боржників від 25 січня 2019 до договору факторингу №131 від 25 січня 2019 року.

З Витягу з реєстру боржників до Договору факторингу № 131 від 25 січня 2019 року вбачається, що ПАТ «Укрсиббанк» передав, а ТОВ «ФК «Фінактив» прийняв на умовах визначених договором, право вимоги за кредитним договором №0, боржником за яким є ОСОБА_2 , який забезпечений договором поруки №219611, де поручителем є ОСОБА_1 .

Частиною 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом (ч. 2 ст. 512 ЦК України).

У відповідності до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу.

За приписами ч. 5 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.

Як зазначено в ч. 5 ст. 442 ЦПК України положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, за змістом положень статті 512 ЦК України, статті 442 ЦПК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється його правонаступником.

Виходячи із наведених положень закону, зокрема пунктів 1, 2 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином чи правонаступництва на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора. Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі відступлення права вимоги.

У зв`язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», статті 442 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від первісного кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням положень статті 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення права вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.

Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.

Отже, звернення правонаступника первісного кредитора із заявою про надання йому статусу стягувача відповідає змісту ст. 512, 514 ЦК України та ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження».

Окрім того, норма статті 442 ЦПК України має імперативний характер, оскільки в ній прямо визначено правило поведінки, а саме: замінити сторону виконавчого провадження, а не замінювати сторону виконавчого провадження лише у відкритому виконавчому провадженні чи за інших обставин.

Таким чином, заміна сторони виконавчого провадження її правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу. Без заміни сторони виконавчого провадження правонаступник позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття виконавчого провадження та вчиняти інші дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження».

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 травня 2019 року по справі №370/2464/17.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши обставини переходу від ПАТ "УкрСиббанк" до ТОВ "ФК "Фінактив" права вимоги до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 за договором кредиту та договором поруки, дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення заяви про заміну сторони стягувача у даній справі.

Крім того, як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції врахував, що ТОВ "ФК "Фінактив" вже звертався до суду із заявою про заміну сторони стягувача у даній справі, в задоволенні якої ухвалою суду від 17.07.2019 відмовлено з тих підстав, що заявником не було надано доказів відступлення права вимоги за договором застави. Відтак, є необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом першої інстанції того факту, що суд вже розглянув заяву ТОВ "ФК "Фінактив" про заміну сторони стягувача та відмовив в її задоволенні.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що подані ТОВ "ФК "Фінактив" заяви є ідентичними, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки як правильно встановлено судом першої інстанції на підтвердження вимог заяви, яка розглянута судом 17.07.2019 заявником не надано належних доказів переходу права вимоги за договором застави, тоді як за другою заявою такі докази надані до суду, дослідивши які суд і дійшов висновку про наявність правових підстав для заміни стягувача у даній справі.

Більш того, слід зазначити, що діючим процесуальним законодавством не заборонено повторне звернення до суду із заявою про заміну сторони стягувача. А тому є безпідставними посилання в апеляційній скарзі на зловживання ТОВ "ФК "Фінактив" своїми процесуальними правами, які, на думку скаржника, полягають у повторному зверненні до суду із заявою про заміну сторони стягувача.

Оскільки подані ТОВ "ФК "Фінактив" заяви не є ідентичними, з огляду на докази долучені до заяв, тобто не є тотожними, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції повинен був закрити провадження у справі за заявою.

З огляду на те, що подані в різний час Товариством заяви про заміну стягувача не є ідентичними і законодавцем не заборонено повторне звернення з такою заявою, не можуть бути підставою для скасування ухвали суду і доводи апеляційної скарги, що оскаржувана ухвала порушує принцип юридичної визначеності та принцип остаточності судового рішення.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що суд розглянув заяву з тими ж самими доказами, яким було надано оцінку судом в ухвалі суду від 17.07.2019 про відмову в задоволенні заяви.

Як зазначалось вище, при поданні першої заяви Товариством надано неналежні докази на підтвердження заявлених вимоги, а при поданні заяви вдруге належні докази, що і встановлено судом.

Так, в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали суд зазначив, що підставою для відмови у задоволенні першої заяви було те, що копії реєстру боржників, акту приймання-передачі права вимоги, розрахунок сум відшкодування витрат щодо виконавчого провадження, Форми надання інформації відповідно до реєстру заборгованості, Форми Акту приймання-передачі документації, Повідомлення про відступлення, Довіреності, Форми довідки містять багато пустих полів, які не заповнені; Витяг з реєстру боржників не містить підпису відповідальної особи та печатки Товариства.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду із заявою вдруге заявником надано належним чином завірені копії доказів на підтвердження переходу права вимоги, що відповідає положенням ч. 2 ст. 95 ЦПК України.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що процесуальне питання про заміну сторони стягувача судом першої інстанції вирішено з дотриманням вимог закону, у зв'язку з чим колегія суддів приходить до висновку про залишення ухвали суду без змін, а скарги без задоволення.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення.

Обов`язковість виконання рішення суду, яке набрало законної сили, закріплено в ст. 129-1 Конституції України, ст. 18 ЦПК України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

З матеріалів справи вбачається, що рішення суду від 08.06.2010, яке набрало законної сили, не виконується більш як десять років. Також відсутні докази виконання рішення суду первісному кредитору.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 27 січня 2021 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай