Справа № 445/213/20 Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарський О.М.
Провадження № 22-ц/811/1763/20 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретарЮзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 05 травня 2020 року, ухвалене в складі головуючого судді Кіпчарського О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, -

в с т а н о в и л а:

у лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь відповідача за судовим рішенням на їх неповнолітню дитини, з 1/3 частини його доходів до 1/6 частини його доходів.

В обгрунтування позову вказує, що перебуваючи у шлюбі із відповідачем, у них народилася дочка ОСОБА_3 , шлюб між ними розірвано 29.02.2016 року. Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 04.07.2016 року з нього стягуються аліменти на доньку в розмірі 1/3 частини його доходів, до досягнення дитиною повноліття. Однак, на даний час він не працює, вдруге одружився із жінкою, яка також має неповнолітніх дітей від іншого шлюбу, які тепер також перебувають на його утриманні, окрім цього, його теперішня дружина вагітна, а тому він не взмозі виплачувати аліменти у попередньо встановленому розмірі.

Оскаржуваним рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 05 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням відповідач оскаржив таке в апеляційному порядку. Вважає, що рішення не відповідає дійсним обставинам справи і вимогам закону, є незаконним та необґрунтованим. При розгляді справи суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що на даний час змінився його матеріальний стан в бік погіршення. На час ухвалення рішення суду він працював комплектувальником ТзОВ «Електроконтакт України», у нього був значний та стабільний дохід і він міг сплачувати аліменти, які були присуджені рішенням Золочівського районного суду Львівської області. Однак, на даний час він ніде не працює і не має стабільного заробітку, щоб сплачувати такий розмір аліментів. Єдиним на даний час джерелом доходу є тимчасові роботи по будівництву, які він виконує нерегулярно, бо замовлень на такі роботи дуже мало, а в зимовий період практично немає. Окрім того, 04.09.2018 року він вдруге одружився, теперішня дружина на даний час ніде не працює, оскільки перебуває на 9-му місяці вагітності і відповідачу необхідні значні кошти для того, щоб належним чином забезпечити свою нову сім`ю. Додатково зазначає, що в теперішньої дружини є троє малолітніх дітей від попередніх шлюбів, яких він також змушений утримувати.

Вказує на те, що суд першої інстанції в достатній мірі не врахував положення ст. 182 СК України, зокрема зміну сімейного стану платника аліментів, погіршення матеріального становища платника аліментів та наявність у платника аліментів інших дітей.

Тому висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону.

Просить рішення Золочівського районного суду Львівської області від 05 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, зменшити розмір аліментів, який стягується за рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 04.07.2016 року з 1/3 частини з усіх видів заробітку на 1/6, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи від дні набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились. Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також на те, що рішення про виклик учасників справи в судове засідання суду апеляційної інстанції для надання пояснень не приймалось, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у їх відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що на виконанні Золочівського районного ВДВС ЗМУ МЮ (м. Львів) перебуває виконавчий лист, виданий на виконання рішення Золочівського районного суду Львівської області від 04 липня 2016 року, яким постановлено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 після зміни прізвища ОСОБА_5 ) аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23 лютого 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Позивач вдруге одружився 04 вересня 2018 року із ОСОБА_6 , яка є матір`ю трьох неповнолітніх дітей, на користь яких їхнім біологічним батьком ОСОБА_7 сплачуються аліменти, по сплаті яких наявна заборгованість. Також, ОСОБА_6 , станом на 04 лютого 2020 року, перебувала на 22 тижні вагітності, що підтверджується відповідною довідкою медичного закладу, батьком дитини є позивач.

Починаючи з жовтня 2017 року позивач не працює, хоча є працездатним, на обліку в органах зайнятості не перебуває.

Як убачається з матеріалів справи у позивача, згідно із рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 04 липня 2016 року наявна заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 12 336,00 грн., яка утворилась починаючи з травня 2019 року, докази погашення якої в матеріалах справи відсутні.

Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Цією нормою передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів.

Слід звернути увагу, що ця норма вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів лише за наявності доведених у судовому порядку вказаних у ній підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правового висновку викладеного в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20) зміна сімейного стану позивача, а сааме народження дитини в іншому шлюбі, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів на підставі положень статті 192 СК України.

Як і той факт, що платник аліментів офіційно не працевлаштований (хоча і є працездатним) і має на утриманні дітей своєї дружини від іншого шлюбу, не звільняє його відобов`язку забезпечувати належне утримання своєї дитини та сплачувати аліменти у мінімальному розмірі, визначеному законом (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року у справі № 355/511/17 (провадження № 61-32606св18).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приймаючи до уваги, що сплата аліментів позивачем, який є працездатним, у мінімальному розмірі, з розрахунку мінімальної заробітної плати у місцевості проживання позивача, при наявності непогашеної заборгованості по їх сплаті не є надмірним тягарем для нього, а його зменшення не відповідатиме інтересам дитини, враховуючи баланс інтересів дитини та батька, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, доказів на обґрунтованість якого позивачем не подано.

Мотиви апеляційної скарги, які є ідентичні доводам позовної заяви вірних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людинив казав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування оскаржуваного судового рішення та цієї постанови достатніми.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено-повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 21 січня 2021 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 05 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 січня 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.