ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» січня 2021 року

м. Харків

справа № 643/4226/20-ц

провадження № 22ц/818/1303/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2020 року в складі судді Сугачової О.О.

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що з 26 липня 2013 року вона з ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначила, що з 16 лютого 2020 року вона з ОСОБА_2 стали проживати окремо, спільне господарство з цього часу не ведуть, а дитина проживає разом із нею за її місцем реєстрації.

Вказала, що з моменту припинення спільного проживання з відповідачем, всі витрати необхідні для гармонійного розвитку дитини, вона вимушена нести самостійно, оскільки відповідач фактично перестав надавати матеріальну допомогу на утримання їхнього сина. Домовитися про розмір аліментів та їх сплату у добровільному порядку не вдалося.

Посилалася на те, що необхідні витрати для задоволення звичайних потреб дитини на місяць у середньому складають 11 000,00 грн - 12 000,00 грн, не враховуючи додаткові витрати (лікування, оздоровлення, обстеження).

Зазначила, що вона працює в Головному управлінні державної міграційної служби України в Харківській області на посаді головного спеціаліста відділу по роботі з Єдиним державним демографічним реєстром Управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції ГУ ДМС України в Харківській області, та наразі знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Тобто, на даний час вона не працює та інших доходів не має.

Вказала, що відповідач офіційно працевлаштований, отримує заробітну плату, аліменти нікому не платить, стягнень за виконавчими документами з нього не проводиться, інших неповнолітніх дітей у нього немає, батьки та інші особи на його утриманні не перебувають. ОСОБА_2 є здоровою та працездатною людиною, в змозі сплачувати аліменти на утримання дитини.

Просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним повноліття, у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення даного позову до суду; допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць, стягнути з ОСОБА_2 витрати, понесені нею у зв`язку з розглядом даної справи.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходів), але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову, тобто з 17 березня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття; в іншій частині вимог позову відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати за правничу допомогу в розмірі 2685,00 грн; стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнути з ОСОБА_2 витрати, понесені нею у зв`язку з розглядом даної справи в розмірі 4332,50 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в оскаржуваному рішенні не зазначено, з яких саме підстав витрати на продукти харчування, вітаміни та засоби особистої гігієни відносяться саме до складу додаткових витрат на дитину, а не входять до складу аліментів. Вказала, що під час підрахунку витрат для задоволення звичайних природних потреб дитини на місяць, нею не враховувались витрати на лікування, у тому числі, на лікування сезонних захворювань. Зазначила, що в матеріалах справи наявні копії чеків, що підтверджують значні витрати, необхідні для задоволення звичайних потреб дитини. Стягуючи аліменти на утримання сина у розмірі ј частини його заробітку (доходу), суд фактично основний тягар обов`язку утримання дитини поклав на неї. Вказала, що відповідач з червня по жовтень 2020 року перераховував в якості аліментів грошові кошти в розмірі 2250,00 грн, що складає саме 1/3 частини від його заробітку, тобто фактично відповідач спроможний сплачувати аліменти у розмірі 1/3 частини від свого заробітку. Вважала, що суд першої інстанції невірно визначив розмір понесених нею витрат.

28 грудня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому зазначив, що на час ухвалення рішення суду у цій справі дитина досягне трирічного віку, термін відпустки позивачки сплине і, відповідно, вона матиме змогу брати участь в утриманні дитини. Вказав, що він працює на посаді юрисконсульта в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Харківська роздрібна компанія» з окладом в розмірі 9000,00 грн, іншого доходу не має. Зазначив, що у зв`язку із запровадженням карантину він з 04 квітня 2020 року по 22 травня 2020 року перебував у відпустці без збереження заробітної плати, тому був позбавлений можливості направляти кошти позивачці. Посилався на те, що за період з червня по грудень 2020 року він перераховував грошові кошти у більшому розмірі ніж ј частини від заробітної плати, з метою повної виплати аліментів у період до прийняття відповідного рішення суду першої інстанції про точне визначення розміру аліментів, а також у зв`язку із хворобою дитини. Вважав, що твердження позивача про отримання правової допомоги є хибним і не мають жодного підтвердження.

06 січня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, які є аналогічними доводам, що викладені як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі.

18 січня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшли письмові пояснення, яких він вказав про нікчемність заяв позивачки про його спроможність сплачувати аліменти в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, посилаючись на норми СК України та обставини справи, які досліджувались судом першої інстанції.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що з відповідача підлягають стягненню аліменти у розмірі ј частини його заробітку (доходу), який є достатнім для забезпечення потреб дитини та який відповідач може надавати.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 26 липня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6,7,25,26).

З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 16 березня 2020 року вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований разом із своєю матір`ю ОСОБА_1 (а.с.9,28).

Як вбачається з довідки Головного Управління ДМС України в Харківській області № 6301.10-28/14 від 13 березня 2020 року, ОСОБА_1 дійсно займає посаду головного спеціаліста відділу по роботі з Єдиним державним демографічним реєстром Управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції ГУ ДМС України в Харківській області та знаходиться у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 18 серпня 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10, 29).

З довідок Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківська роздрібна компанія» № 43/231 від 27 лютого 2020 року та № 5 від 28 липня 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 прийнятий до товариства з 22 січня 2020 року на посаду юрисконсульта (юридичний відділ) на підставі наказу № 37к від 21 січня 2020 року з окладом згідно штатного розпису 9000,00 грн (а.с.81). ОСОБА_2 знаходився у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину з 04 квітня 2020 року по 24 квітня 2020 року на підставі наказу № 326к від 03 квітня 2020 року; з 25 квітня 2020 року по 11 травня 2020 року на підставі наказу № 432к від 24 квітня 2020 року; з 12 травня 2020 року по 22 травня 2020 року на підставі наказу № 3519к від 12 травня 2020 року (а.с.91).

За відомостями з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб Державної податкової служби України про суми виплачених доходів ОСОБА_2 за період з 01 січня 2020 року по 31 березня 2020 року отримував доходи з Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківська роздрібна компанія» в розмірі 17 142,86 грн, сума податку 3085,71 грн (а.с.70,94).

Матеріали справи містять копії чеків на придбання іграшок, продуктів харчування, засобів гігієни, одягу та інше (а.с.95-132, 149-155).

Також, матеріали справи свідчать про те, що відповідач здійснював грошові перекази позивачці в якості аліментів, зокрема, 23 червня 2020 року в розмірі 2250,00 грн, 24 липня 2020 року - 841,00 грн та 2250,00 грн (а.с.96,98,99).

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією Організації Об`єднаних Націй про права дитини (далі - Конвенція ООН про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно зі статтею 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Вирішуючи питання стягнення аліментів, суд виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо своєї дитини, передбаченого статтею 141 СК України, а також приділяє першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, відповідно до статті 3 Конвенції ООН про права дитини.

Відповідно до статті 80 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі, рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до статей 181, 182 СК України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов`язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що будь-які витрати на утримання дітей мають визначатися за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід ураховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

У статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 01 січня 2020 року - 1779,00 грн, з 01 липня - 1859,00 грн, з 01 грудня - 1921,00 грн.

Виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи та норм права, які регулюють спірні правовідносини, враховуючи, що добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації обов`язку з утримання дитини не досягнуто, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини в розмірі ј частини його заробітку (доходу), який з урахуванням балансу інтересів батьків та дитини буде достатнім для забезпечення її належного утримання та відповідатиме можливостям батька надавати таку допомогу.

Задовольняючи позов частково та стягуючи аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини його заробітку (доходу) щомісяця і до досягнення дитиною повноліття, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_2 є працездатною людиною і як батько зобов`язаний матеріально утримувати свою дитину, забезпечивши її мінімально необхідними благами, які потрібні для її життя та виховання. Також, суд першої інстанції врахував стан здоров`я та матеріальне становище сторін.

При цьому, суд виходить з необхідності забезпечення права дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Під час розгляду справи позивачка не довела, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів на дитину не відповідає її потребам.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з урахуванням розміру доходів відповідача.

Водночас, у разі зміни майнового стану чи стану здоров`я платника аліментів ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернення до суду з позовом про збільшення розміру стягуваних з нього аліментів.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Також, погоджується колегія суддів з висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу в розмірі 2685,00 грн, взявши до уваги обсяг виконаних робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Хоча апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, однак, вона звільнена від сплати судового збору, підстав для перерозподілу судового збору не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 22 січня 2021 року.