ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2149/21 Справа № 191/1035/20 Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою керівника Синельниківської місцевої прокуратури Дніпропетровської області

на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Славгородської селищної об`єднаної територіальної громади Синельниківського району про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з квітня 2002 року отримала у володіння і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном, а саме житловою квартирою АДРЕСА_1 . До квітня 2002 року в квартирі проживала ОСОБА_2 , з якою вона проживала однією сім`єю та вела спільне господарство. Вона проживала без реєстрації за вказаною адресою до моменту смерті ОСОБА_2 . Вказана квартира розташована в багатоквартирному житловому будинку, який до 2000 року знаходився на балансі ЗАТ «Арматурний завод».

Згодом вказане підприємство було реорганізовано, але житловий фонд ЗАТ Арматурний завод» нікому на баланс не був переданий, відповідно, право власності на житловий будинок в цілому не зареєстровано. З 2002 року вона використовує дану квартиру для проживання, та підтримує її у придатному для використання стані, проводить в ній поточний ремонт, оплачує комунальні послуги.

Оскільки вона відкрито, безперервно володіє цим нерухомим майном понад десять років, просила суд визнати за нею, право приватної власності за набувальною давністю на нерухоме майно: житлову квартиру АДРЕСА_1 , яка складається із : 1- коридора; 2- кладової; 3- кухня; 4-кімнати, загальною площею 40, 2 кв.м. і житловою площею 18,0 кв.м.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , право приватної власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме: житлову квартиру АДРЕСА_1 , яка складається із : 1- коридора; 2- кладової; 3- кухня; 4-кімнати, загальною площею 40, 2 кв.м. і житловою площею 18,0 кв.м.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 добросовісно, відкрито та безперервно володіє квартирою, у неї відсутній титул для надбання цього майна, право власності на нерухоме майно ні за ким не зареєстроване, тому наявні всі правові підстави для визнання в судовому порядку права власності на спірну квартиру за набувальною давністю.

Не погодившись з таким рішенням суду, керівник Синельниківської місцевої прокуратури Дніпропетровської області звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції фактично визнав право власності на безхазяйне майно, яке мало бути передано до комунальної власності, при цьому виконавчий комітет Славгородської селищної ради є неналежним відповідачем у справі. Крім того, позивачем не доведено безперервність її володіння майном протягом десяти років, матеріали справи не містять доказів дати вселення позивача у спірну квартиру.

У березні 2021 року представник позивача ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу у якому зазначено, що ОСОБА_1 добросовісно заволоділа спірною квартирою у 2002 році та постійно проживала в цій квартирі після смерті ОСОБА_2 , користувалась цим майном, поліпшувала та утримувала. Вважала, що наявні всі підстави для залишення без задоволення апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проживає без реєстрації у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Спірна квартира АДРЕСА_1 складається із : 1- коридора; 2- кладової; 3- кухня; 4-кімнати, загальною площею 40, 2 кв.м. і житловою площею 18,0 кв.м., що підтверджується технічним паспортом на квартиру виготовленим 11 грудня 2019 року.

Згідно довідки №545/02-14.2 від 11 листопада 2016 року виданої виконавчим комітетом Славгородської селищної ради Синельниківського району, ОСОБА_1 на день смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала без реєстрації разом з нею та вела спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки № 957 від 22 серпня 2018 року виданої КП «Синельниківське МБТІ», згідно архівних даних відсутня інформація щодо інвентаризації та реєстрації права власності на ім`я ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 добросовісно, відкрито та безперервно володіє квартирою на протязі більше 10 років, у неї відсутній титул для надбання цього майна, право власності на нерухоме майно ні за ким не зареєстроване, тому наявні всі правові підстави для визнання за нею права власності на спірну квартиру за набувальною давністю.

Однак колегія суддів не може погодитись з такими висновками ,з огляду на наступне.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року по справі № 910/17274/17.

Аналізуючи надані позивачем докази, колегія суддів приходить до висновку, що вони не підтверджують відкритість та безперервність володіння позивачем спірним майном без правової підстави, добросовісність заволодіння майном та факт володіння спірним майном протягом 10 років. Матеріали справи не містять доказів щодо моменту вселення позивача до спірної квартири, надана позивачем довідка про те, що на час смерті ОСОБА_2 . ОСОБА_1 проживала разом із нею, не доводить безперервності володіння майном, будь-яких доказів того, що позивач утримувала майно, сплачувала комунальні платежі, тобто поводилася з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник, матеріали справи не містять. Зазначене свідчить про відсутність передбачених законом умов у сукупності для застосування положень ст. 344 ЦК України.

Разом з цим, судом першої інстанції залишено поза увагою склад та правосуб`єктність сторін позову.

Згідно п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальна громада це жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Тобто, належним відповідачем у справі є Славгородська селищна рада.

Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у ч.ч. 1, 2 цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальних повноважень щодо заміни первісного відповідача належним відповідачем або залучення до участі у справі іншої особи, як співвідповідача.

Таким чином, оскільки позивачем не було доведено наявність всіх передбачених законом умов для можливості визнання за особою права власності за набувальною давністю, та приймаючи до уваги, що до участі у справі не було залучено належного відповідача у спірних правовідносинах, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно вимог ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Дніпропетровської області підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1 261, 20 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу керівника Синельниківської місцевої прокуратури Дніпропетровської області задовольнити.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Славгородської селищної об`єднаної територіальної громади Синельниківського району про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Дніпропетровської області судові витрати в розмірі 1 261, 20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова