Номер провадження: 22-ц/813/4479/21
Номер справи місцевого суду: 2/1522/8923/11
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В.І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.

за участю секретаря судового засідання: Дерезюк В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2006 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу у розмірі 671 581 грн. за договорами позики. В обґрунтування позову, позивач зазначав, що 08.11.2004 року, 08.01.2006 року та 16.05.2006 року він надав в борг відповідачу кошти. Проте, ОСОБА_1 кошти не повернув, за адресою, зазначеною в розписках не з`являється, на телефонні дзвінки не відповідає. Викладене стало підставою звернення до суду.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2011 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договорами позики у розмірі 671 581 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 державне мито у розмірі 1700 грн. та витрати на ІТЗ судового процесу у розмірі 30 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2019 року замінено боржника у виконавчому провадженні ОСОБА_2 на його правонаступника ОСОБА_3 (том 1, а.с.227-228).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2011 року відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2011 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2011 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов, стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договорами позики у розмірі 671 581 грн., суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позову та доведеності заявлених вимог, наявності підстав для захисту порушеного права.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам та заснований на законодавстві.

Судом встановлено, що:

-за договором позики від 08.11.2004 року відповідач отримав в борг від позивача грошову суму в розмірі 50 000 доларів США з щомісячною виплатою 1500 доларів США, кінцева дата розрахунку 04.06.2005 року, про що видав відповідну розписку;

-08.01.2006 року відповідач отримав в борг від позивача грошову суму в розмірі 60 000 доларів США з щомісячною виплатою 1800 доларів США у вигляді відсотків, кінцева дата розрахунку 08.06.2006 року, про що видав відповідну розписку;

-16.05.2006 року відповідач отримав в борг від позивача грошову суму в розмірі 6120 доларів США, кінцева дата розрахунку 20.06.2006 року без зазначення розміру процентів, про що видав відповідну розписку;

-відповідач щомісячно сплачував позивачу 3% від первісної суми 50 000 доларів США до 08.04.2005 року, що не заперечувалося позивачем.

Колегія суддів виходить з такого.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладених із ОСОБА_2 договорів позики, оформлених відповідними розписками, факт власноручного написання та підпису яких відповідачем у встановленому порядку не спростований, оскільки не надано доказів про повернення грошових коштів у визначений сторонами у договорах строк, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням відсотків розмір яких зазначений у договорах позики в межах строку повернення позики та 3% у відповідності до частини другої статті 625 ЦК України у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання.

Таким чином, наявність боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боржник отримав кошти та не повернув їх. При цьому у самому тексті розписки може міститися інформація з приводу суми, строку та плати за користування позикою.

Такий висновок зазначений у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах 723/304/16-ц від 23.10.2019 року та № 464/3790/16-ц від 16.01.2019 року.

Будь-яких доказів, що між сторонами виникли правовідносини не із договору позики грошових коштів, а інші грошові зобов`язання, які не пов`язані з позикою, відповідачем не надані, а безпосередній зміст всіх трьох розписок містить відомості, що відповідач зобов`язався повернути саме позичені грошові кошти, а не грошові кошти отримані на будь-якій іншій правовій підставі.

Що стосується стягнення суми позики, процентів за користування чужими коштами, а також проценти за користування позикою в порядку ч.І ст. 1048 ЦК України в межах строку на який надавалася позика та 3 % річних в іноземній валюті - доларах США із одночасним визначенням гривневого еквіваленту вказаної суми, то колегія суддів зазначає наступне.

Після закінчення дії строку позики дія договору припиняється і кредитор не може нараховувати проценти вказані у борговому документів. При цьому так як зобов`язання є грошовим, то кредитор має право вимагати нарахування платежів згідно зі статтею 625 ЦК України, тобто, 3 % річних та інфляційні втрати. При цьому, якщо позики була видана у іноземній валюті, то інфляційні не нараховуються, так як індексації підлягає лише українська валюта - гривня.

Такий висновок, зазначений у постанові Касаційного цивільного суду № 756/3128/16-ц від 09.08.2019 року.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що у позику передавалася іноземна валюта в доларах США.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Такий висновок зазначений у постановах Великої Палати Верховного Суду: 723/304/16-ц від 23.10.2019 року;№ 464/3790/16-ц від 16.01.2019 року та у постанові 373/2054/16-ц від 16.01.2019 року.

Колегія суддів враховує, що розрахунок заборгованості за договором позики наведений позивачем в мотивувальній частині позову в іноземній валюті з подальшим переведенням у гривню із застосуванням валютного курсу і кінцевими вимогами про стягнення заборгованості у національній валюті України, що є правом позивача, який розпорядився своїм правом на власний розсуд.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б дійсно ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини, внаслідок чого не можуть бути достатньою обставиною для скасування або зміни рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не повідомив належним чином відповідача про дату, час і місце розгляду справи чим порушив його право на участь в судовому розгляді справи, не можуть бути взятими до уваги,з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 будучи достовірно обізнаним про існування в суді невирішеного спору до нього за позовом ОСОБА_2 07.02.2007 року скористався своїм правом на подання апеляційної скарги на ухвалу суду про забезпечення позову у вигляді заборони відділу громадянства, реєстрації та міграції фізичних осіб ГУМВС України в Одеській області видавати документи на виїзд на ім`я ОСОБА_1 . Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.03.2007 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, а ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову - скасовано та відмовлено ОСОБА_2 в заяві про забезпечення позову (т.1 а. с. 48-49). Зі змісту листа ГУМВС України в Одеській області від 15.06.2010 року вбачається, що 26.04.2007 року ОСОБА_1 залишив межі України у зв`язку з іміграцією в Ізраїль, де змінив ім`я та прізвище на ОСОБА_4 . 29.08.2007 року ОСОБА_1 оголошено у розшук, а 19.06.2008 року Приморським районним судом м. Одеси видані постанови про затримання ОСОБА_1 та доставки його до суду. ОСОБА_1 після імігарцію в Ізраїль крім зміни прізвища на ОСОБА_4 , отримав також громадянство цієї країни (т.1 а, с. 160, 186).

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для застосування ч.3 ст. 376 ЦПК України, як підстави для обов`язкового скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового власного рішення з підстави неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи, оскільки виходячи з встановлених обставин вбачається, що відповідач свідомо здійснив ряд заходів для уникнення від участі у розгляді справи про існування якої в суді був достеменно обізнаний, що має ознаки зловживання своїми процесуальними правами та нехтування процесуальними обов`язками, внаслідок чого у апеляційного суду відсутні підстави для застосування ч.3 ст. 376 ЦПК України та скасування рішення по справі.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суд дів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосудця (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2011 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 31.05.2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

О.В. Князюк