Справа № 463/5008/17 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/512/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Мікуш Ю.Р.

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.

секретар: Іванова О.О.

з участю: позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Заремби О.О., представника відповідача ОСОБА_2 -адвоката Зубашевського Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу № 463/5008/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, поділ майна та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, поділ майна,-

в с т а н о в и в :

10.10.2017 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 , яка складається із двох житлових кімнат та кухні - їдальні, комори в підвалі площею 10,9 кв.м. об`єктом спільної сумісної власності подружжя та здійснити поділ цієї квартири, виділивши позивачу у власність 1/2 частки такої квартири.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем ОСОБА_2 подано зустрічний позов до ОСОБА_1 , у якому такий просив ухвалити рішення, яким визнати речі побутового призначення загальною вартістю 38 676,03 грн., перелік яких зазначено у зустрічній позовній заяві спільною сумісною власністю. Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку цих речей та в порядку поділу майна подружжя визнати право власності на всі ці речі за ОСОБА_1 , стягнувши з неї на його користь Ѕ частку вартості цих речей, що становить 19 338 грн.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2019 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, поділ майна задоволено. Визнано об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат, кухні-їдальні, комори в підвалі площею 10,9 кв.м. спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та здійснено поділ майна, а саме:

- визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат, кухні-їдальні, комори в підвалі площею 10,9 кв.м.,

- визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат, кухні-їдальні, комори в підвалі площею 10,9 кв.м.

В зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, поділ майна відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 640 грн. судового збору, 20 000 грн. витрат пов`язаних із проведенням експертизи.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2019 року оскаржив відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням усіх обставин справи та з невідповідністю висновків суду обставинам справи. В апеляційній скарзі покликається на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам відповідача, не обґрунтував мотивів відхилення цих доводів, не врахував при вирішенні спору правові висновки Верховного Суду. На думку апелянта, позивачка не довела того, що вартість спірного нерухомого майна, набутого ОСОБА_2 до укладення шлюбу з нею, істотно збільшилася саме у результаті їх спільної трудової та грошової участі у здійсненні його переобладнання та проведення ремонтних робіт під час шлюбу. Також вважає, що позивачка не надала доказів на підтвердження того, що її внесок у переобладнання спірного приміщення у розумінні частини першої статті 62 Сімейного кодексу України є достатньо значним для можливості визнання зазначеного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивачки у шлюбі з відповідачем на момент здійснення реконструкції спірного об`єкта нерухомого майна не є підставою для визнання цього майна спільним сумісним майном подружжя. Не погоджуючись із позовними вимогами та вважаючи їх недоведеними, апелянт стверджує, що позивачка не долучила доказів придбання квартири АДРЕСА_2 , зокрема договору купівлі-продажу, тоді як вказана квартира належить відповідачу згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.08.2013 р., а підставою набуття цієї квартири у власність є рішення співвласників квартири АДРЕСА_3 а про поділ такої квартири на дві окремі. Позивачка, натомість, не була співвласником квартири АДРЕСА_3 , не була замовником реконструкції квартири АДРЕСА_3 , не була учасником поділу квартири АДРЕСА_3 а на дві окремі і тому, виділена зі спільної сумісної власності за згодою співвласників квартири АДРЕСА_3 а є особистим майном відповідача. Що ж стосується аргументів позивача про її фінансову участь у реконструкції квартири, вважає такі недоведеними, оскільки подані позивачем докази лише підтверджують отримання останньою гранту в Пултуській Академії гуманітарних наук (Республіка Польща), а її матір`ю - пенсії в Україні та доходу в Італійській Республіці, а не про фінансову участь у здійсненні реконструкції. При цьому, під поняттям грант розуміється кошти, які надаються громадянам для проведення конкретних наукових досліджень, розробки законопроектів, підготовки кадрів та досягнення інших цілей, передбачених грантодавцем, і використання таких коштів не за призначенням не допускається. Матеріали справи також не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначені кошти, отримані ОСОБА_1 , були використані на здійснення переобладнання нерухомого майна та ремонтних робіт у ньому. Крім того, реконструкція квартири розпочата в 2006 р., а розпорядженням ЛРА ЛМР №824 від 19.05.2008 р. було затверджено висновок міжвідомчої комісії від 05.08.2008 р. та надано дозвіл на завершення самовільно розпочатої реконструкції квартири АДРЕСА_3 . Саме будівництво фактично було завершено станом на 10.06.2011 р. і тому, отримання позивачем першого гранту в сумі 1500 євро у травні 2010 р. та наступні виплати таких сум щомісячно до 06.11.2012 р. не могли використовуватись для фінансування будівництва, яке тривало в період із 2006 р. по 2011 р. Що стосується доходів матері позивача, подані позивачем докази не вказують на використання таких доходів для фінансування будівництва, при тому що мама позивача у період із грудня 2014 р. по січень 2017 р. придбала три квартири. Що стосується доходів відповідача, останній лише з жовтня 2009 р. по липень 2010 р. перебував у відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною, а не у період із 2010 р. по 2013 р., як про це зазначено в мотивах позову. Просив рішення суду першої інстанції щодо вирішення вимог первісного та зустрічного позовів скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити повністю та задоволити його зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, поділ майна.

Відповідно до ст.. 360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) представником позивача О.Заремба подано Відзив на апеляційну скаргу (далі Відзив).

У Відзиві представник позивача ОСОБА_3 зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, не підтверджуються належними та допустимими доказами, відтак оскаржуване рішення суду є законним, обґрунтованим.

Заслухавши пояснення представника апелянта ОСОБА_2 - адвоката Зубашевського Н.П. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Заремби О.О. з приводу апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення Личаківського районного суду м.Львова не відповідає зазначеним вимогам.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що за час шлюбу сторін у результаті їх спільних трудових та грошових затрат, а саме проведення переобладнання та ремонтних робіт, відбулося значне поліпшення та збільшення вартості спірного нерухомого майна, яке нерозривно пов`язане з об`єктом нерухомості, що підтверджено висновком судової будівельно-технічної експертизи від 31 жовтня 2019 року. У зв`язку із цим суд вважав, що наявні підстави для визнання квартири АДРЕСА_1 , утвореної у результаті поділу квартири АДРЕСА_4 після проведеної реконструкції такої із приєднанням частини туалету загального користування та влаштуванням мансардного поверху, котра визначила збільшення вартості належного ОСОБА_2 (та членам його сім`ї: батькові ОСОБА_4 , матері ОСОБА_4 , сестрі ОСОБА_5 ) майна, спільною сумісною власністю подружжя. З огляду на наведене суд попередньої інстанції вбачав підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 62 СК України та визнання у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частку спірної квартири, що становить половину частки майна, котре утворилося від поділу майна, що істотно збільшилася у своїй вартості за рахунок спільних трудових та грошових затрат подружжя, за ОСОБА_2 - права власності на Ѕ частку квартири.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на квартиру від 15.06.1998 р. за №Л12013, виданого згідно з Розпорядженням від 15.06.1998 р. №340, виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів було посвідчено, що квартира АДРЕСА_4 належить на праві спільної сумісної власності гр. ОСОБА_4 (батькові відповідача ОСОБА_2 ) та членам його сім`ї: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (матері відповідача), ОСОБА_5 (сестрі відповідача). Загальна площа квартири становила 56.50 кв.м., комора в підвалі 27,9 кв.м. Квартира зареєстрована ЛМБТІ і записана в реєстрову книгу за №22058 від 19.06.1998 р. Таким чином, квартира набута членами сім`ї відповідача ОСОБА_2 внаслідок її приватизації в рамках Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», котрий визначає правові основи приватизації житла як один зі способів набуття його у власність; приватизація здійснюється шляхом його відчуження на користь громадян України у спосіб безоплатної передачі їм квартир.

22.10.2005 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12.04.2017 р.

Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради №824 від 19.08.2008 р. було затверджено Висновок міжвідомчої комісії від 05.08.2008 р. (протокол №5-25 §8) та дозволено співвласникам ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 завершити самовільно розпочату реконструкцію квартири АДРЕСА_4 з приєднанням частини туалету загального користування площею 1,7 кв.м. та влаштуванням мансардного поверху згідно з поданою проектною документацією.

04.12.2008 р. заступником начальника управління архітектури департаменту містобудування ЛМР було затверджено архітектурно-планувальне завдання №886 щодо «проекту на відповідність діючим нормативним вимогам квартир АДРЕСА_4 з приєднанням частини туалету загального користування та влаштування мансардного поверху, при умові, що компенсація за влаштовані приміщення, які розміщені в межах червоних ліній виплачуватись не буде. В АПЗ зазначено замовників (забудівників): ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7

17.12.2008 р. Державним закладом «Личаківська районна санітарно-епідеміологічна станція м. Львова» МОЗ України було надано висновок №83/014, 01 по робочому проекту «Самовільно розпочата реконструкція квартири АДРЕСА_4 », де зазначено назву замовника гр. ОСОБА_4

30.03.2009 р. на замовлення ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 філією «Укрдержбудекспертизи» у Львівській області було надано позитивний висновок державної експертизи 2009 №439 (щодо будівельної безпеки) по робочому проекту «Самовільно розпочата реконструкція квартири АДРЕСА_4 ».

20.05.2009 р. Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області було видано дозвіл №1/437-09 на виконання будівельних робіт на завершення реконструкції квартири АДРЕСА_4 з приєднанням частини приміщення загального користування та влаштуванням мансардного поверху. Вказаний дозвіл видано замовникам: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 .

22.12.2010 р. Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" складено технічний паспорт на приватизовану квартиру АДРЕСА_4 (інвентарний №849), згідно якого вказана квартира розташована на 2-му та мансардному поверхах 2-ох поверхового будинку та складається з 5 кімнат, житловою площею 103,5 кв.м.; загальна площа квартири 137,6 кв.м.; підвал 27,9 кв.м.

10.06.2011 р. Інспекцією ДАБК у Львівській області за №ЛВ9 було зареєстровано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації: «Реконструкції квартири АДРЕСА_4 з приєднанням частини туалету загального користування та влаштування мансардного поверху». У вказаній декларації замовниками зазначено: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Також зазначено кошторисну вартість будівництва за затвердженою проектною документацією 155,735 тис. гривень, у тому числі: витрати на будівельно-монтажні роботи 146,628 тис. гривень, витрати на машини, обладнання та інвентар 9,107 тис. гривень. Вказано вартість основних фондів, які приймаються в експлуатацію 155,735 тис. гривень, у тому числі: витрати на будівельно-монтажні роботи 146,628 тис. гривень, витрати на машини, обладнання та інвентар 9,107 тис. гривень.

З огляду на наведене вище, колегія суддів критично оцінює покликання суду першої інстанції на висновок судової експертизи від 31.10.2019 р., згідно якого вартість квартири АДРЕСА_4 у зв`язку з проведенням реконструкції зросла на 818 тис. грн., котрий з огляду на очевидне завищення вартості об`єкта оцінки вбачається недопустимим доказом на підтвердження обставини щодо істотного збільшення вартості спірного нерухомого майна внаслідок його реконструкції під час шлюбу сторін.

22.08.2011 р. на підставі Наказу управління комунальної власності №1413-Ж-Л «Про оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_4 гр. ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 » відділом приватизації державного житлового фонду Личаківського району було видано Свідоцтво про право власності на квартиру (після проведеної реконструкції) за №ЛЖ3502, згідно з яким управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради посвідчило, що квартира в цілому, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , належить ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності. Загальна площа квартири 137,6 кв.м.; комори в підвалі 27,9 кв.м.

26.08.2011 р. державним реєстратором ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» прийнято рішення про реєстрацію на підставі зазначеного Свідоцтва права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_4 за ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; реєстраційний №34487633 та видано відповідний Витяг про державну реєстрацію прав №31101259.

Згідно з Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 22.11.2012 р. №505 «Про надання дозволу на розподіл квартири АДРЕСА_4 на дві окремі» на підставі розгляду заяви співвласників кв. АДРЕСА_4 ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було затверджено висновок міжвідомчої комісії від 23.10.2012 р. (протокол №5-38 §4) та дозволено співвласникам здійснити розподіл зазначеної квартири на дві окремі з присвоєнням їм квартирних номерів 3а та 5 згідно з поданою проектною документацією. Після розподілу загальна площа квартири АДРЕСА_3 а становитиме 58,8 кв.м., житлова площа 34,3 кв.м.; до квартири будуть належати комори в підвалі пл. 8,4 кв.м. та пл. 8,6 кв.м. Загальна площа квартири АДРЕСА_2 становитиме 78 кв.м., житлова площа 21 кв.м.; до квартири буде належати комора в підвалі пл. 10,9 кв.м.

Згідно з Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 04.03.2013 р. за №93 було затверджено висновок міжвідомчої комісії від 22.01.2013 р. (протокол №5-2 §2) про відповідність перепланування кв. АДРЕСА_4 з розподілом на дві окремі квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 затвердженій проектній документації. Після розподілу загальна площа квартири АДРЕСА_3 а становить 58,9 кв.м., житлова площа 33,1 кв.м.; до квартири належать комори в підвалі пл. 8,4 кв.м. та пл. 8,6 кв.м. Загальна площа квартири АДРЕСА_2 становить 78 кв.м., житлова площа 21 кв.м.; до квартири належить комора в підвалі пл. 10,9 кв.м.

29.05.2013 р. ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надано заяву до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, згідно з якою у зв`язку з розподілом квартири АДРЕСА_4 на дві окремі з присвоєнням їм квартирних номерів 3а та 5 співвласники просили видати: - Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_4 житловою площею 33,1 кв.м., загальною площею 58,9 кв.м., до квартири будуть належати комори в підвалі пл. 8,4 кв.м. та пл. 8,6 кв.м., - на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; та Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 21,0 кв.м., загальною площею 78,0 кв.м., до квартири буде належати комора в підвалі пл. 10,9 кв.м., - на ім`я ОСОБА_2 .

15.08.2013 р. реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний №8045516, на ім`я ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 78 кв.м. та житловою площею 21 кв.м.

08.08.2013 р. державним реєстратором проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на зазначену квартиру; 15.08.2013 р. прийнято відповідне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний №5044262; номер запису про право власності: 2135650; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01; та видано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний №8045535.

Таким чином, при поділі зазначеного об`єкта нерухомого майна (квартири після проведеної реконструкції) на два окремі самостійні об`єкти нерухомого майна (квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 ), а фактично виділення окремого об`єкта нерухомого майна (квартири АДРЕСА_2 ) із квартири АДРЕСА_3 а інші співвласники ( ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ) безоплатно відступили свої речові права на квартиру АДРЕСА_2 (частину квартири АДРЕСА_3 ) ОСОБА_2 .

За змістом частини першої статті 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. (ст..369 ЦК).

За приписами ч.1 ст. 372 ЦК майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

Згідно ч. 4 ст. 372 ЦК України договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 №55 (далі - Інструкція). Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Згідно пунктів 2.5, 2.6 цієї Інструкції, при підготовці документів про поділ нерухомого майна суб`єкти господарювання проводять такі дії: уточнюється кількість основних будинків і допоміжних будівель, що входять до складу об`єкта нерухомого майна, виявляються і вносяться до матеріалів технічної інвентаризації поточні зміни в будинках, будівлях, спорудах; за відсутності нотаріально посвідченого договору чи рішення суду щодо порядку користування будинками, будівлями та спорудами беруться до уваги заяви всіх співвласників, підписи яких засвідчені нотаріально. Після цього готується Висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна (додаток 1). Отже, поділ майна можливий, якщо існує технічна можливість утворення двох окремих об`єктів нерухомого майна, що підтверджується відповідним висновком, і проводиться такий поділ виключно на підставі нотаріально посвідченого договору, укладеного між учасниками спільної власності або ж на підставі відповідного рішення суду.

Із наведених матеріалів слідує, що позивачка ОСОБА_1 не була учасником спільної власності та відповідно не стала стороною зазначеного правочину. Зазначеним також додатково підтверджується відсутність серед підстав правових документів будь-якої згоди останньої на вчинення ОСОБА_2 правочину, викладеної окремо у письмовій формі із зазначенням конкретних дій, що відповідає постанові Верховного Суду від 11.02.2019 р. ( справа №308/2205/16-ц).

Із змісту позовної заяви, з пояснень позивача ОСОБА_1 та її представника, позивачка просила визнати об`єкт виділу (спірну квартиру АДРЕСА_2 ) спільною сумісною власністю подружжя.

Майнові відносини, які складаються між подружжям врегульовано нормами Сімейного кодексу України.

Відповідно до статті 21 СК України (далі СК) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі статтею 57 СК у редакції на час укладення сторонами шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

За змістом статті 58 СК дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя.

І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України).

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Отже, за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (Рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК таке втручання у право особистої приватної власності не передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального подорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального подорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Зазначена правова позиція наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц провадження №14-114цс20.

Із зазначених вище матеріалів справи слідує, що поліпшення у реконструкцію квартири, набутої згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вчинені за рахунок коштів співвласників майна (квартири АДРЕСА_4 ). Саме тому підстав для визнання особистого майна спільним майном не вбачається.

Із наявних у справі доказів не підтверджується не тільки факт грошових затрат колишньої дружини відповідача ОСОБА_1 , а й факт трудових затрат, коли вона могла б вкладатися якщо не фінансово, то власною працею у істотне збільшення вартості спірного майна. Однак, такі обставини позивачкою не доведені. Позивачка не надала суду докази на підтвердження того, що вона брала участь у реконструкції та облаштуванні квартири, зокрема, відсутні квитанції на її ім`я про придбання будівельних матеріалів.

З матеріалів справи колегія суддів не вбачає передбачені статтею 62 СК підстави виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало чоловіку на праві особистої приватної власності законним і обґрунтованим.

Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68,70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.

Ці вимоги застосовуються і у разі, якщо особиста приватна власність одного з подружжя зазнала перетворень і збільшилась у вартості, однак таке збільшення не було істотним, то інший з подружжя, не власник, має право на Ѕ частину збільшення вартості такого майна, якщо воно пов`язане з вкладенням у об`єкт особистої приватної власності спільних коштів подружжя за час шлюбу.

Із врахуванням наведеного, позивач не надала переконливих, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що її внесок у переобладнання спірного приміщення у розумінні частини першої статті 62 СК України є достатньо вагомим для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивачки у шлюбі з відповідачем на момент здійснення реконструкції спірного об`єкта нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц ВП ВС звертає увагу на загальні правила виникнення спільної сумісної власності подружжя, управління такою власністю та принцип її поділу.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини першої статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Це право залишається і після розірвання шлюбу (стаття 68 СК України).

При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Колегія суддів вважає, що при вирішенні спору суд першої інстанції не дотримався вимог норм процесуального права, зокрема, не навів переконливих доводів, що названа позивачкою вартість майна належним чином підтверджена, та необґрунтовано застосував до спірних правовідносин положення статті 62 СК України.

Разом з тим відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно з частиною першою цієї статті кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) та постанові КЦС ВС від 28 жовтня 2019 року у справі №308/2695/16-ц (провадження №61-23200св18).

Отже, саме на позивачку покладався обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, оскільки у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності відповідача.

Стосовно висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 08 листопада 2017 року /провадження №6-1447цс17/ (на котрий звертає увагу та покликається суд попередньої інстанції), Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц керується такими міркуваннями.

У зазначеній постанові Верховний Суд України зробив, зокрема, такі висновки.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування правил, передбачених статтею 62 СК України, збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Разом із цим Велика Палата Верховного Суду зауважує, що за змістом указаної постанови істотність збільшення вартості майна одного із подружжя передбачає, що доля первинної власності стає незначною, співмірно малою за остаточною ціною. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат у майно, тобто вирішальне значення мають шляхи та способи збільшення такої вартості, яка має бути доведена тим з подружжя, хто претендує на таке майно.

Тобто застосування вказаних норм не виключає можливості визнання права спільної сумісної власності на об`єкт права особистої приватної власності одного з подружжя з подальшим визначенням часток при поділі такої власності лише з урахуванням особистих і спільних майнових та трудових затрат кожного з подружжя.

Колегія суддів звертає увагу, що квартира АДРЕСА_3 до проведення реконструкції такої належала не лише ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, а на праві спільної сумісної власності належала йому та членам його сім`ї: ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , котрі власними грошовими та трудовими затратами здійснили реконструкцію вказаної квартири та виділили із її складу квартиру АДРЕСА_2 . А відтак, безпідставною є пред`явлена позивачкою вимога визнання вказаного виділеного об`єкта нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності її та ОСОБА_2 подружжя та присудження їй у власність Ѕ частки зазначеної квартири.

При цьому, суд зазначає, що участь особи у проведенні ремонтних робіт, поліпшенні житлового будинку та інших приміщень надає право вимагати не визнання права власності, а відшкодування витрат на будівництво (у випадку належної доведеності обставин таких витрат). Зазначений правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №307/3957/14-ц провадження №61-43540св18.

На переконання судової колегії, в частині вирішення первісного позову суд попередньої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а тому судове рішення в цій частині не можна вважати законними та обґрунтованими в силу вимог статті 263 ЦПК України.

Разом із тим, колегія суддів погоджується із висновком суду попередньої інстанції щодо відмови в задоволенні зустрічного позову з огляду на недоведеність пред`явлених позовних вимог та обрання неналежного способу захисту (щодо присудження грошової компенсації вартості придбаного у шлюбі майна). У вказаній частині стосовно вирішення зустрічного позову суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права й ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову в зустрічному позові.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України, неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні в частині вирішення первісного позову, не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду в частині вирішення вимог первісного позову скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову в задоволені позовних вимог.

В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку №11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Згідно ч. 1, п. п. 1,2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позовні вимоги в частині вирішення первісного позову задоволенню не підлягають, то понесені витрати на судовий збір, пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції слід покласти на позивача (640 грн. судового збору, 20 000 грн. витрат пов`язаних із проведенням експертизи).

Судові витрати по зустрічному позову залишаються за позивачем по зустрічному позову (відповідач по основному позову).

Керуючись ст. ст. 374 ч.1 п.2; 376 ч.1 п.п.3,4; 383, 384, 389-391 Цивільно-процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 20 грудня 2019 року скасувати в частині визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, поділ майна та стягнення витрат на оплату судового збору та експертизи.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, поділі майна та у стягненні судових витрат.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, поділ майна залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст..ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 27 травня 2021 року.

Головуючий суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Р.В.Савуляк

М.М.Шандра