Провадження № 2/201/318/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Разумняк К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків заподіяних забезпеченням позову, -

ВСТАНОВИВ:

12 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь майнові збитки у сумі 280000,00 грн., заподіяні ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про забезпеченням позову.

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, позивач зазначив, що 18 грудня 2017 року відбулися електронні торги з продажу нерухомого майна нежитлового призначення, а саме: фізкультурно-оздоровчого комплексу за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до протоколу електронних торгів переможцем було визначено ОСОБА_1 21 грудня 2017 року, відповідно до результатів електронних торгів від 18 грудня 2017 року між ПАТ «КБ «Актив-Банк», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Актив-Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна, а саме: фізкультурно-оздоровчого комплексу за адресою: АДРЕСА_1 . 01 червня 2018 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір оренди вказаного фізкультурно-оздоровчого комплексу. Пунктом 3.2 вказаного договору оренди передбачено, що орендодавець зобов`язаний передати об`єкт оренди орендатору у строк, не пізніше, ніж 10 червня 2018 року в належному стані. Однак позивач не зміг передати в оренду вказане приміщення у встановлений строк, оскільки, як з`ясувалось 07 червня 2018 року, Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за заявою ОСОБА_2 31 січня 2018 року було винесено ухвалу про забезпечення позову до подачі позову до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про поділ спільного майна. Даною ухвалою було накладено арешт на фізкультурно-оздоровчий комплекс, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та, окрім іншого, заборонено ОСОБА_1 та будь-яким іншим особам укладати щодо цього майна договори купілв-продажу, міни, дарування, найму, іпотеки, передавати майно в користування, управління, оренду тощо. Таким чином позивачу було заборонено розпоряджатись своїм майном. У зв`язку із цим, ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_3 з пропозицією щодо відтермінування передачі фізкультурно-оздоровчого комплексу в оренду до вирішення розгляду справи за позовом ОСОБА_2 та скасування заходів забезпечення позову. 08 червня 2018 року представником позивача було подано заяву про скасування заходів забезпечення позову. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Некрасі М.В. було відмовлено у задоволенні вказаної заяви. 01 серпня 2018 року позивачу було направлено вимогу щодо розірвання договору оренди та сплати штрафних санкцій. 03 вересня 2018 року позивач був змушений підписати додаткову угоду до договору оренди, умовами якої було визначено, що договір оренди від 01 червня 2018 року розривається та орендарю сплачуються штрафні санкції у розмірі 100000 грн. З огляду на викладене, позивач був позбавлений можливості в період дії ухвали суду про забезпечення позову передавати фізкультурно-оздоровчий комплекс в оренду, а тому поніс збитки у розмірі 100000 грн. сплаченого ОСОБА_3 штрафу та 1800000 грн. упущеної вигоди, як плати за оренду приміщення, яку міг отримати. Враховуючи викладене, позивач вимушений був звернутись до суду із вказаним позовом.

Представник позивача надав суду заяву, в якій просив суд позовні вимоги, з урахування заяви про зміну підстав позову задовольнити та проводити розгляд справи без його участі.

Представник відповідача також надав суду заяву, в якій просив суд відмовити у задоволенні позовних вимоги та проводити розгляд справи без його участі.

Крім того, в матеріалах справи наявний відзив відповідача на позовну заяву та додаткові пояснення щодо змін підстав позову, в яких останній заперечує проти заявлених позовних вимог у зв`язку із їх необґрунтованістю та недоведеністю.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що 21 грудня 2017 року, відповідно до результатів електронних торгів від 18 грудня 2017 року між ПАТ «КБ «Актив-Банк», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Актив-Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна, а саме: фізкультурно-оздоровчого комплексу за адресою: АДРЕСА_1 .

24 січня 2018 року ОСОБА_2 було подано до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська заяву про забезпечення позову до подачі позову до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про поділ спільного майна.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2018 було до вирішення судом по суті спору між ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про поділ спільного майна, вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на фізкультурно-оздоровчий комплекс літ.Е-2 загальною площею 549,6 кв.м. розташований в АДРЕСА_1 , зареєстрованим власником якої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є ОСОБА_1 та заборони ОСОБА_1 та будь-яким іншим особам укладати з третіми особами правочини, спрямовані на відчуження та/або обтяження зобов`язаннями фізкультурно-оздоровчого комплексу літ.Е-2 загальною площею 549,6 кв.м. розташований в АДРЕСА_1 , в тому числі: укладати щодо цього майна договори купівлі-продажу, міни, дарування, найму, іпотеки, передавати майно в користування, управління, оренду, лізинг, у спільну діяльність, до статутного фонду (майна) юридичної особи або учасника товариства, а також проводити в перепланування, ремонтні роботи та будь-які інші дії, що можуть призвести до пошкодження оздоблення майна, погіршення його поточного будівельного, інженерного, санітарного та протипожежного стану, зміни його технічних характеристик, руйнації або знищення.

12 лютого 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання права власності та витребування майна.

01 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір оренди фізкультурно-оздоровчого комплексу, розташованого в АДРЕСА_1 .

08 червня 2018 року та 11 липня 2018 року ОСОБА_1 звертався до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявами про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2018 року. Ухвалами Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2018 року та 18 липня 2018 року ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні вказаної заяви.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання права власності та витребування майна було відмовлено та скасовано заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31.01.2018 року по цивільній справи № 201/686/18, провадження № 2-з/201/35/2018 за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову, подану до подання позовної заяви.

03 вересня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду до договору оренди, умовами якої було визначено, що договір оренди від 01 червня 2018 року розривається та орендарю сплачуються штрафні санкції у розмірі 100000 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року було залишено без змін.

Згідно з частиною першою статті 159 ЦПК України у випадку закриття провадження або залишення позовної заяви без розгляду з інших, ніж зазначені у частині першій статті 155 цього Кодексу підстав або у випадку ухвалення рішення суду (третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу) щодо повної або часткової відмови у задоволенні позову відповідач або інша особа, чиї права або охоронювані законом інтереси порушені внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, має право на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживалися.

Положеннями статті 13 ЦК України визначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (частина друга статті 16 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (частина перша та друга статті 22 ЦК України.

Отже, відшкодування шкоди, заподіяної забезпеченням позову, є способом захисту прав та інтересів і одночасно мірою юридичної відповідальності.

Право на відшкодування збитків у цій справі ґрунтуються на прямій вказівці закону (частина перша статті 159 ЦПК України). Разом з тим, у цій категорії справ принцип вини трансформується через принцип добросовісності. Недодержання принципу добросовісності перетворюється на винну поведінку, так як протиправне порушення суб`єктивних цивільних прав особи є прямим наслідком дій зобов`язаної особи, яка, виходячи з конкретних обставин, могла усвідомлювати характер своїх дій як таких, що можуть завдати шкоди.

Судом встановлено, що у справі № 201/1326/18 ОСОБА_2 , у порядку поділу майна подружжя просив визнати за ним право власності на 1/2 частину фізкультурно-оздоровчого комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та витребувати на 1/2 частину фізкультурно-оздоровчого комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 у ОСОБА_1 , а отже суд не може дійти висновку, що реалізація свого суб`єктивного процесуального права як на подання позову так і на вжиття заходів забезпечення позову у вказаній справі було протиправним та здійснювалось ОСОБА_2 лише з метою завдання шкоди позивачу.

В свою чергу доказів того, що реалізація ОСОБА_2 суб`єктивного процесуального права на подання позову і на вжиття заходів забезпечення позову у справі №201/1326/18 було протиправним та здійснювалось лише з метою завдання шкоди позивачу, позивачем до суду надано не було. Додатково слід відзначити, що позивач звернувся з позовом, в якому просить стягнути не тільки збитки, пов`язані зі сплатою штрафу за невиконання умов договору оренди, а й майнові збитки (упущену вигоду), тобто збитки у вигляді доходів, які позивач міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене накладенням арешту на нерухоме майно.

Згідно з частинами першою, другою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Упущена вигода - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (пункт 2 частини другої статті 22 ЦК України).

Упущена вигода відрізняється від реальних збитків тим, що останні характеризуються зменшенням наявного майна (проведені витрати, знищення або пошкодження речі), в той час як у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшилося, хоча могло б збільшитися, якби не правопорушення.

Суд звертає увагу, що у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на особу, яка пред`являє таку вимогу, обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Безсумнівно, вимоги про відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживалися, повинні бути стягувачем доведені в установленому порядку. Позивач повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток ( постанова від 21 листопада 2018 ро-ку у справі № 672/778/16-ц ). Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів ( упущеної вигоди ) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи ( вигода ) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 р. у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18) зроблено висновок, що тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який має довести, що він міг і повинен був отримати визначені ним доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Таким чином, незважаючи на те, що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди також мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача.

Посилання позивача на те, що внаслідок арешту та заборон, накладених як захід вжиття забезпечення позову, позивач був обмежений у праві власності, а саме не міг передати своє нерухоме майно в оренду, суд оцінює критично, з огляду на наступне.

Як вбачається із вищенаведеного, арешт та заборони на належне позивачу майно було накладено 31 січня 2018 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було подано до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 12 лютого 2018 року, тобто заздалегідь до укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 01 червня 2018 року договору оренди нежитлового приміщення.

Посилання позивача на те, що про наявність обтяження на належне йому майно він дізнався лише 07 червня 2018 року при ознайомленні із матеріалами цивільної справи № 201/1326/18 суд не може взяти до уваги, оскільки на підтвердження цього факту позивачем надано лише його заяву про ознайомлення із матеріалами справи № 201/1326/18, яка сама по собі не є доказом того, що раніше позивачу не було відомо про наявність такого спору.

Крім заявленої до стягнення суми 180000 грн. упущеної вигоди, позивач також просить суд стягнути з відповідача 100000 грн. штрафу, який було ним сплачено ОСОБА_3 за невиконання умов договору оренди. Дослідивши матеріали справи, слід дійти до висновку що така вимога є недоведеною, оскільки позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів того, що ним дійсно було сплачено ОСОБА_3 штраф у сумі 100000 грн. (квитанцій, платіжних доручень, тощо).

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим, а тому в його задоволенні слід відмовити.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 22 ЦК України, ст. ст. 2-5, 10-13, 18, 23, 76, 81, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків заподіяних забезпеченням позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев