ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1497/21 Справа № 212/6434/20 Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Кислиця І.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційні скарги Меланчука Ігоря Віталійовича, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 жовтня 2020 року, яке ухвалене суддею Пустовітом О.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 29 жовтня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ :

В вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі ПАТ «Кривбасзалізрудком») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 377 840 грн., у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці.

Висновком ЛТЕК від 27 листопада 1992 року позивачу первинно встановлено 60% втрати професійної працездатності, встановлено ІІІ групу інвалідності. При наступному переогляді висновком ЛТЕК від 11 листопада 1993 року позивачу повторно встановлено 80 % втрати професійної працездатності та ІІ групу інвалідності. При повторно переогляді висновком ЛТЕК від 15 листопада 1995 року позивачу повторно встановлено 65 % втрати професійної працездатності та ІІ групу інвалідності. При наступних переоглядах висновками ЛТЕК від 11 грудня 1996 року, 05 листопада 1997 року, 24 листопада 1998 року та 17 грудня 1999 року позивачу повторно встановлено 65 % втрати професійної працездатності та ІІ групу інвалідності. Висновком ЛТЕК від 05 грудня 2001 року позивачу повторно встановлено 65 % втрати професійної працездатності та ІІ групу інвалідності, безстроково.

Позивач вважає, що у зв`язку із ушкодженням здоров`я йому завдана моральна шкода, яка полягає у фізичному болі та стражданнях, яких він зазнає, у стані здоров`я позивача виникли незворотні зміни, що свідчить про настання для нього негативних явищ. Через професійне захворювання та у зв`язку з погіршенням стану здоров`я позивач позбавлений можливості реалізувати свої звички та бажання.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 жовтня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходів фізичних осіб у розмірі 170 000 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь держави судовий збір в розмірі 1 700 гривень.

В апеляційній скарзі представник позивача просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши його позовні вимоги у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що визначений судом розмір моральної шкоди є значно заниженим, таким, що не відповідає роз`ясненням, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Також судом не враховано, що у зв`язку з виникненням професійних захворювань позивач постійно відчуває біль і обмеження рухів в шийному та поперековому відділах хребта з іррадіацією в обидві ноги, що має наслідки порушення функцій опори та руху. Внаслідок постійних больових відчуттів порушується сон позивача, що не дозволяє нормально відпочивати та призводить до зниження уваги в денний час доби до постійного відчуття втоми, перебування позивача в напруженому стані та стані роздратованості. Позивач неодноразово проходив медичні огляди, багаторазового лікувався амбулаторно та стаціонарно, однак незважаючи на проходження курсів лікування у нього спостерігається погіршення стану здоров`я.

В апеляційній скарзі ПАТ «Кривбасзалізрудком», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та відмову в задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що діючим на час виникнення між сторонами правовідносин законодавством ЦК України, в редакції 1963 року не було передбачено відшкодування моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я, оскільки така норма вперше була врегульована Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я затверджених Постановою КМУ №472 від 23 червня 1993 року, тобто після встановлення позивачу первинної втрати працездатності.

На думку відповідача, судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові ВС від 04 квітня 2019 року по справі №212/217/18.

ПАТ «Кривбасзалізрудком» вважає, що стягнута сума відшкодування моральної шкоди судом першої інстанції завищена та не відповідає тяжкості та характеру шкоди, вимогам розумності та справедливості.

ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» вважає, що судом надано більшу перевагу позиції позивача, що в свою чергу призвело до помилкового висновку суду про задоволення позовних вимог позивача.

Також вказує, що положеннями Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» ( далі Закон № 466) внесено зміни до п.п.164.2.14а) статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди, норма набрала чинності з 23.05.2020 року.

Зокрема, чинним податковим законодавством передбачено, що у разі якщо сума моральної шкоди, визначена рішенням суду, перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, сума такого перевищення включається до оподатковуваного доходу платника податку, тобто відповідач зобов`язаний утримувати податок на доходи фізичних осіб із суми доходу та за його рахунок, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення.

Відзиви на апеляційні скарги не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ПАТ «Кривбасзалізрудком» - Ратушну О.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги представника позивача заперечувала, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 16 червня 1969 року по 10 травня 1971 року помічником бурильника та бурильником шахти «ім. 50 річчя газети «Правда» РУ ім. К.Лібнехта треста «Ленінруда», з 23 червня 1973 року по 01 грудня 1974 року - бурильником на шахті «Родіна» РУ ім. К.Лібнехта треста «Ленінруда». З 15 червня 1976 по 31 серпня 1976 року позивач працював підземним бурильником шпурів на шахті «Родіна» ВО «Кривбасруда», з 26 липня 1977 року по 31 серпня 1977 року - підземним бурильником шпурів на шахті «Родіна» ВО «Кривбасруда», з 09 червня 1978 року по 16 вересня 1979 року -підземним бурильником шпурів на шахті «Родіна» ВО «Кривбасруда», з 08 жовтня 1980 року по 03 серпня 1981 року - підземним в.о. заступника начальника дільниці №8 шахти «Родіна» ВО «Кривбасруда»; з 03 серпня 1981 року по 26 листопада 1982 року заступником начальника дільниця №8 шахти «Родіна» ВО «Кривбасруда»; з 26 листопада 1982 року по 03 травня 1983 року підземним в.о. начальника дільниці №9 шахти «Родіна» ВО «Кривбасруда»; з 03 травня 1983 року по 14 листопада 1983 року підземним гірничим майстра шахти «Родіна» ВО «Кривбасруда»; з 10 квітня 1984 року по 11 березня 1985 року підземним бурильником шпурів шахти «Родіна» ВО «Кривбасруда»; з 11 березня 1985 року по 26 вересня 1986 року підземним прохідником шахти «Родіна» ВО «Кривбасруда»; з 26 вересня 1986 року по 11 серпня 1987 року - заступником начальника дільниці №12 шахти «Родіна» ВО «Кривбасруда»; з 11 серпня 1987 року по 01 жовтня 1987 року начальником дільниці №2 шахти «Родіна» ВО «Кривбасруда»; з 01 жовтня 1987 року по 01 квітня 1989 року - підземним гірничим майстра дільниці №8 шахти «Родіна» ВО «Кривбасруда»; з 01 квітня 1989 року по 28 липня 1989 року в.о. підземного начальника дільниці №8 шахти «Родіна» ВО «Кривбасруда»; з 28 липня 1989 року по 01 лютого 1990 року підземного гірничого майстра дільниці №8 шахти «Родіна» ВО «Кривбасруда»; з 01 лютого 1990 року по 20 листопада 1992 року підземним прохідником дільниці №3 шахти «Родіна» ВО «Кривбасруда», з 20 листопада 1992 року по 07 грудня 1992 року підземним оператором пульта управління, з 07 грудня 1992 року по 12 квітня 1993 року підземним гірничим майстром дільниці №16 шахти «Родіна» ВО «Кривбасруда», з 12 квітня 1993 року по 21 червня 1994 року підсобним робочим в АБК шахти «Родіна» ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ Кривбасзалізрудком (а.с. 36-37).

Відповідно до Повідомлення про хронічне професійне захворювання (отруєння) від 01 листопада 1992 року, причиною професійного захворювання у позивача є перенапруження, пил, шум та вібрація (а.с. 17).

Висновком ЛТЕК від 27 листопада 1992 року позивачу первинно встановлено 60% втрати професійної працездатності, встановлено ІІІ групу інвалідності (а.с. 4).

При наступному переогляді висновком ЛТЕК від 11 листопада 1993 року позивачу повторно встановлено 80 % втрати професійної працездатності та ІІ групу інвалідності (а.с. 5).

При повторному переогляді висновком ЛТЕК від 15 листопада 1995 року позивачу повторно встановлено 65 % втрати професійної працездатності та ІІ групу інвалідності. При наступних переоглядах висновками ЛТЕК від 11 грудня 1996 року, 05 листопада 1997 року, 24 листопада 1998 року та 17 грудня 1999 року позивачу повторно встановлено 65 % втрати професійної працездатності та ІІ групу інвалідності (а.с. 6-14).

Висновком ЛТЕК від 05 грудня 2001 року позивачу повторно встановлено 65 % втрати професійної працездатності та ІІ групу інвалідності, безстроково (а.с. 15-16).

Суд, частково задовольняючи позов позивача до ПАТ «Кривбасзалізрудком», виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст.12 ЗУ «Про охорону праці», для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та з визначним розміром відшкодування моральної шкоди, з наступних підстав.

Частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення КСУ від 13 травня 1997 року № 1-зп, рішення КСУ від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, рішення КСУ від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, рішення КСУ від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", який набрав чинності 24 листопада 1992 року, КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності 27 листопада 1992 року, тобто встановлено наявність ушкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів вважає, що до правовідносин сторін має застосовуватися Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", який набрав чинності 24 листопада 1992 року.

Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону праці» (надалі-Закон), який набрав чинності 24.11.1992 року, відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності.

Згідно вимог статті 17 вказаного Закону, власник зобов`язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. З цією метою власник забезпечує функціонування системи управління охороною праці, для чого, в тому числі, здійснює постійний контроль за додержанням працівниками технологічних процесів, правил поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, використанням засобів колективного та індивідуального захисту, виконанням робіт відповідно до вимог щодо охорони праці.

Статтею 4 зазначеного Закону визначено, що одним з основних принципів, на яких базується державна політика в галузі охорони праці, є пріоритет життя і здоров`я працівників по відношенню до результатів виробничої діяльності підприємства, повної відповідальності власника за створення безпечних і нешкідливих умов праці.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він відчуває моральні й фізичні страждання, які обмежують можливість останнього вести звичний спосіб життя, та тягнуть за собою відчуття болю.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.

Колегія суддів вважає, що не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову доводи апеляційної скарги відповідача, що діючим на час виникнення між сторонами правовідносин законодавством ЦК України, в редакції 1963 року не було передбачено відшкодування моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я, оскільки така норма вперше була врегульована Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я затверджених Постановою КМУ №472 від 23 червня 1993 року, тобто після встановлення позивачу первинної втрати працездатності, оскільки вказані правовідносини регулюються Законом України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", який набрав чинності 24 листопада 1992 рокута який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, і ст. 12 зазначеного закону передбачала право позивача на відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги ПАТ «Кривбасзалізрудком» про те, що судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові ВС від 04 квітня 2019 року по справі №212/217/18, оскільки вони не є тотожними з даною справою.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що судом надано більшу перевагу позиції позивача, що в свою чергу призвело до помилкового висновку суду про задоволення позовних вимог, колегія суддів не бере до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи, рішенням суду враховано пояснення та відзив відповідача на позовну заяву ОСОБА_1 (а.с. 62-74).

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем не доведено жодним доказом спричинення йому моральної шкоди, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманим професійним захвлоюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної відповідача про те, судом першої інстанції не було враховано положення Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», яким внесено зміни до п.п.164.2.14а) статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди, норма набрала чинності з 23.05.2020 року, з огляду на наступне.

Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер професійного захворювання, період праці позивача на підприємстві відповідача, відсоток втрати ним професійної працездатності, ІІІ групу інвалідності, безстроково, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках.

Зокрема, судом враховано відсоток втрати професійної працездатності, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін в його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційних скарг представника позивача та відповідача щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача, оскільки розмір моральної шкоди визначено з урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Так, в судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з виникненням професійного захворювання позивач постійно відчуває біль і обмеження рухів в шийному та поперековому відділах хребта з іррадіацією в обидві ноги, що має наслідки порушення функцій опори та руху. Внаслідок постійних больових відчуттів порушується сон позивача, що не дозволяє нормально відпочивати та призводить до зниження уваги в денний час доби до постійного відчуття втоми, перебування позивача в напруженому стані та стані роздратованості. Позивач неодноразово проходив медичні огляди, багаторазового лікувався амбулаторно та стаціонарно, однак незважаючи на проходження курсів лікування у нього спостерігається погіршення стану здоров`я.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість праці на підприємстві відповідача в шкідливих умовах праці, відсоток втрати професійної працездатності, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 170 000 гривень.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

У зв`язку з чим, доводи апеляційних скарг позивача та відповідача про необґрунтованість розміру моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними з вищенаведених підстав.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємстві відповідача, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Меланчука Ігоря Віталійовича, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 20 січня 2021 року.

Головуючий:

Судді: