Дата документу 01.06.2021 Справа № 317/10/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1257/21 Головуючий у 1-й інстанції: Сакоян Д.І.
Є.У.№ 317/10/20 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 12 січня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування будинком, усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення. Зазначала, що судовим рішенням від 26.12.2007 в порядку поділу майна подружжя за нею визнано право власності на Ѕ частку жилого будинку та господарських споруд, розташованих в АДРЕСА_1 , інша Ѕ частка будинку і надвірних споруд були виділені ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, спадкоємцем за заповітом після його смерті є ОСОБА_2 , яка чинить їй перешкоди у користуванні власністю, влаштовує сварки, не пускає в будинок.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд визначити порядок користування спірним будинком, усунути їй перешкоди у користуванні належною їй власністю та вселити її в будинок.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 13 липня 2020 року позов ОСОБА_1 в частині вимог про встановлення порядку користування будинком залишено без розгляду.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 12 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення задоволено.

Усунено ОСОБА_1 перешкоди у користуванні майном, а саме: Ѕ часткою будинку АДРЕСА_1 та вселено її у житловий будинок АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення мотивовано тим, що позивач є співвласником Ѕ частки житлового будинку і нарівні з відповідачкою має рівні права на користування і володіння власністю. Оскільки відповідачки чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні будинком, остання підлягає вселенню в нього в судовому порядку.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір, помилково застосував практику Європейського Суду з прав людини, проігнорував вітчизняну практику, у зв`язку з чим дійшов до помилкових висновків. Відповідачка зазначає, що житловий будинок має дві житлові кімнати, проте технічної можливості поділу, виділу або встановлення порядку користування вказаним будинком не має, оскільки будинок має незначну жилу площу. Суд першої інстанції не врахував того, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення не було встановлено остаточне коло спадкоємців, що позивачка має інше житло є співвласником ј частки трикімнатної квартири, в якій зареєстровані три особи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що рішення є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги неспроможними. Спірний будинок був місцем її постійного проживання до 2007 року, і до 2007 року був добудований коридор. Після смерті колишнього чоловіка вона хотіла облаштувати окремий вхід до будинку, але відповідачка чинить їй перешкоди. У трикімнатній квартирі, де їй на праві власності належить ј частка, фактично проживають шість осіб. В справі відсутні докази неможливості поділу, виділу або встановлення порядку користування спірним будинком. У жодної із сторін спору немає пріоритету у балансі прав.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 адвоката Косякової З.М., яка підтримала апеляційну скаргу і просила про її задоволення, заперечення ОСОБА_1 та її представника адвоката Кузнєцова Д.О., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Встановлено, що рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 26.12.2007 у справі № 2-1006/07 здійснено поділ житлового будинку та господарських споруд за адресою АДРЕСА_1 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 кожному по 1/2 частині. Також вказаним рішенням за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку, господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на означену частку житлового будинку зареєстровано за ОСОБА_1 в Орендному підприємстві «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18538431 від 16.04.2008.

28.07.2016 ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом буде мати право, він заповів ОСОБА_2 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого повторно Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 04.06.2019, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заявою від 29.01.2019 ОСОБА_2 прийняла спадщину за заповітом, відкриту після смерті ОСОБА_4 .

Також до Запорізької районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом, відкритої після смерті ОСОБА_4 , звернулась донька померлого ОСОБА_3 , а друга доньеп ОСОБА_5 відмовилась від спадщини на користь ОСОБА_3 .

Жодна із спадкоємців не оформила свої спадкові права, оскільки донька померлого ОСОБА_3 оспорює в судовому порядку заповіт свого батька.

На підтвердження того, що відповідач чинить перешкоди у користуванні належним позивачці майном, останньою надані копії доповідних записок т.в.о. начальника СРПП Запорізького РВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області та копія акту.

За змістом наявної у справі копії доповідної записки щодо розгляду повідомлення ОСОБА_1 , складеної т.в.о. начальника СРПП Запорізького РВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області І. Васильчуком, 24.09.2019 під час проведення перевірки було здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_1 , де до співробітників поліції із заявою звернулась ОСОБА_1 , в якій просила органи поліції притягти до відповідальності ОСОБА_2 , яка не дає заявниці зайти до будинку. Під час проведення перевірки було встановлено наявність ознак цивільно-правових відносин, які не входять до компетенції органів Національної поліції, у зв`язку з чим припинено перевірку.

За змістом наявної у справі доповідної записки щодо розгляду повідомлення, складеної начальником СРПП Запорізького РВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області Олексієм Коробовим, 06.10.2019 до Запорізького РВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що за адресою: АДРЕСА_1 , у тещі конфлікт з сусідами. У ході збору матеріалу було встановлено, що у ОСОБА_1 конфлікт виник у зв`язку з розподілом майна. Під час проведення перевірки було встановлено наявність ознак цивільно-правових відносин, відсутність ознак, котрі б вказували на наявність кримінального правопорушення, у зв`язку з чим припинено перевірку.

Відповідно до акту від 24.09.2019, складеного ОСОБА_1 за участі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , 24.09.2019 ОСОБА_1 із вказаними особами прибула до будинку АДРЕСА_1 з метою вселення у будинок. ОСОБА_2 чинила опір замкнула вхід до двору на воротах та в будинок, погрожуючи металевою трубою та газовим балоном. Даний акт був запропонований ОСОБА_2 для підписання, але вона відмовилась він підпису та отримання акту.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спір, який існує між сторонами у справі, стосується порядку користування житловим будинком. Саме лише вселення позивачки ОСОБА_1 до житлового будинку не порушить прав відповідачки, а можливі обмеження, які виникнуть у зв`язку з вселенням, є виправданою необхідністю забезпечення однакової реалізації своїх прав всіма співвласниками.

Колегія суддів вважає вказані висновки суду першої інстанції виваженими, законними та обґрунтованими з огляду на таке.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У ст. 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було встановлено, що після поділу будинку між колишнім подружжям частини співвласників у натурі в будинку, як за життя ОСОБА_4 , так і після його смерті, не виділялись, порядок користування житловим будинком не визначався.

Спадщина після смерті померлого ОСОБА_4 в установленому законом порядку не оформлена.

Згідно копії технічного паспорту житловий будинок має дві житлові кімнати, в одній з яких проживає ОСОБА_2 .

ОСОБА_4 як співвласник не має змоги проживати у спірному житловому будинку через відсутність доступу до нього, перешкоди з боку відповідачки ОСОБА_2 , проте як, позивачка, так і відповідачка, мають право на проживання у спірному житловому будинку.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний будинок є єдиним місцем проживання відповідачки, а позивачка має у власності трикімнатну квартиру, а отже забезпечена житлом, а тому і не може бути вселена в спірний будинок, є неспроможними.

Наявність у позивачки права власності на ј частку трикімнатної квартири, де фактично проживає три сім`ї, не є підставою для відмови власнику у реалізації його права користування належним йому майном.

Доказів неможливості визначити порядок користування будинком, поділити його в натурі, матеріали справи не містять.

Та обставина, що в суді ще не вирішений спір між спадкоємцями колишнього співвласника будинку щодо заповіту останнього, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового про відмови у позові.

Судом встановлено, що спір з приводу користування будинком виник між ОСОБА_1 та спадкоємицею за заповітом ОСОБА_2 , яка заперечує проти вселення позивачки і чинить їй перешкоди у користуванні майном.

Спадкоємиця за законом ОСОБА_3 , яка залучена до розгляду справи як третя особа, проти позову не заперечувала, а тому визначення остаточного кола спадкоємців на Ѕ частку спірного будинку не має правового значення для вирішення цієї справи.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 12 січня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 02 червня 2021 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська