Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.04.2021 Справа №607/17800/20

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі: головуючого судді Дзюбича В.Л.

за участю секретаря Кривінської Н.Л.,

представника позивача Сагайдака В.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Тернопільського відділення Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Надія України», ОСОБА_3 , третя особа- ОСОБА_4 про визнання договору поруки недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовною заявою до Тернопільського відділення Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Надія України», ОСОБА_3 , третя особа- ОСОБА_4 про визнання договору поруки недійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що 21 липня 2020 року ій стало відомо, що 26 квітня 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Надія України» в особі Тернопільського відділення ТОВ «Фінансова компанія «Надія України», як кредитором з однієї сторони, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та фізичною особою- підприємцем ОСОБА_5 , як поручителями з іншої сторони було укладено Договір поруки№3, за умовами якого поручителі на добровільних засадах зобов`язалися відповідати перед кредитором за виконання ОСОБА_4 своїх зобов`язань, що випливають з договору кредиту № ДК 4-2 від 26 квітня 2018 року. Вказана інформація позивачу стала відома під час того, як вона стала свідком телефонної розмови свого чоловіка ОСОБА_3 із представником ТзОВ «Фінансова компанія «Надія України», який у грубій формі висловлював претензії щодо того, коли ОСОБА_3 буде погашати заборгованість за кредитним договором, поручителем якого він виступив згідно договору поруки на підставі рішення Господарського суду Тернопільської області від 06 липня 2020 року № 921/501/19. Вважає, що договір поруки підлягає визнанню його недійсним з огляду на те, що внаслідок його укладення істотно порушені її майнові права, сім`ї в цілому, у тому числі, права на достатній життєвий рівень, на власність, на житло та договір поруки фактично створює обов`язки не лише для ОСОБА_3 , а й для неї, як його дружини, оскільки задля погашення заборгованості перед ТзОВ «Фінансова компанія «Надія України» останнє має право звернути стягнення на майно поручителя - ОСОБА_3 , яке є їхньою спільною сумісною власністю, що набуте ними як подружжя за час шлюбу. Зазначає, що договір поруки виходить за межі дрібного побутового та був укладений без її згоди, а сама угода істотно порушує права подружжя та сім`ї, законні інтереси та може призвести до збитків у майбутньому, такий правочин суперечить цивільному та сімейному законодавству, що є підставою для визнання його недійсним. З наведених підстав просить позов задовольнити.

Ухвалою судді від 10 листопада 2020 було відкрито провадження у справі та було постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Відповідно до відзиву на позовну заяву представник відповідача Тернопільського відділення Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Надія України» позов не визнає, вважає припущення, твердження та думки позивача, викладені у позовній заяві помилковими, необґрунтованими та просить у його задоволенні відмовити. Вказує, що договір поруки №3 від 26 квітня 2018 року було укладено ТзОВ «Фінансова компанія «Надія України» з фізичною особою- підприємцем ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 , таким чином, твердження позивача, що договір поруки створює обов`язки для неї як для дружини не відповідає дійсності, оскільки чинне законодавство передбачає межі відповідальності ФОП. Зазначає, що оскільки договір поруки не створює обов`язків для будь-яких інших осіб , крім сторін договору, є способом забезпечення виконання зобов`язань і не носить майнового характеру, визнання договору поруки недійсним з підстав неотримання згоди дружини поручителя на укладення договору поруки є безпідставним.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Сагайдак В.В. позов підтримав з мотивів, наведених у ньому та просить його задовольнити.

Представник відповідача Тернопільського відділення Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Надія України» в судове засідання не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності, де вказала, що позов не визнає.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку.

В судове засідання третя особа ОСОБА_4 не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши позицію представника позивача та з урахуванням позиції представника відповідача, висловленої у відзиві на позов, вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають з таких підстав.

Судом встановлено, що 26 квітня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Надія України» з однієї сторони та фізичною особою- підприємцем ОСОБА_3 та фізичною особою -підприємцем ОСОБА_5 з іншої сторони укладено договір поруки №3, відповідно до якого поручителі (ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_5 ) на добровільних засадах зобов`язалися відповідати перед кредитором ТОВ Фінансова компанія «Надія України» за виконання ОСОБА_4 своїх зобов`язань, що випливають з Договору кредиту №ДК 4-2 від 26 квітня 2018 року.

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 26 грудня 2002 року укладено шлюб, актовий запис №1878.

Дійсно, в судовому засіданні встановлено, що чоловік позивача ОСОБА_3 уклав договір поруки від 26 квітня 2018 року в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_4 перед ТОВ «Фінансова компанія «Надія України» за договором Договору кредиту №ДК 4-2 від 26 квітня 2018 року.

Також встановлено, що такий договір укладений без письмової згоди позивача.

Разом з тим, суд вважає, що для укладення договору поруки згода позивача законом не передбачена, а тому доводи про порушення її прав є безпідставними.

Так, відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України та ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Під майном згідно з ч.1 ст.190 ЦК України маються на увазі не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обов`язки.

На підставі ч.4 ст.65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов`язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім`ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім`ї.

Так, відповідно до положень стаття 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Статтею 554 ЦК України передбачені правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, зокрема у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згідно ст. 368, 369 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, а у разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Тобто аналіз зазначених норм діючого законодавства України, свідчить про те, що вони регулюють таку складову частину права власності як право розпорядження. Розпорядження означає вчинення стосовно речі дій, що визначають її юридичну або фактичну долю. Це може бути відчуження речі, знищення речі, відмова від неї, передача в заставу тощо.

Таким чином, правила зазначених статтей не можуть бути застосовані до спірного договору поруки, оскільки за своєю природою договір поруки не є договором розпорядження майна, не є договором відчуження майна, оскільки він укладається з метою забезпечення дійсної вимоги і не має на меті відчуження майна або майнових прав поручителя чи обмеження в розпорядження ним.

Окрім того, суд звертає увагу га те, що предметом спірного договору є зобов`язання фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 відповідати перед ТОВ Фінансова компанія «Надія України» за виконання ОСОБА_4 своїх зобов`язань, що випливають з Договору кредиту №ДК 4-2 від 26 квітня 2018 року.

Відповідно до ст..50 ЦК України право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Згідно ст.51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Як вбачається з ст..52 ЦК України, фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Таким чином, оскільки в оспорюваному договорі поруки від 26 квітня 2018 року ОСОБА_3 поручився особисто, як фізична особа-підприємець, за виконання зобов`язань по кредитному договору, а не виступив як майновий поручитель, то згода дружини на його укладення не потрібна.

Згідно ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок особисто. Тому, при укладенні спірного договору поруки у позивача перед ПАТ ТОВ Фінансова компанія «Надія України» не виникло жодного зобов`язання, за яким би вона відповідала належним їй майном, а відповідно і не порушені її права.

Згідно з ст.ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодерження в момент вчинення правочину вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а також моральних засад суспільства.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності , суд приходить до висновку що під час укладення договору поруки від 26 квітня 2018 року норми чинного законодавства України порушені не були, а тому підстави для визнання даного договору недійсним відсутні.

У зв`язку з відмовою в позові відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується.

Керуючись ст. ст. 2, 81, 141, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Тернопільського відділення Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Надія України», ОСОБА_3 , третя особа- ОСОБА_4 про визнання договору поруки недійсним- відмовити.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку, визначеному п.15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_2 . Індекс НОМЕР_3 .

Відповідачі: Тернопільське відділення Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Надія України», м. Тернопіль, вул. Олени Кульчицької,2а/1, оф.11, .

ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: невідомий, індекс 47751.

Третя особа: ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код: НОМЕР_4 , індекс НОМЕР_5 .

Повний текст рішення складено та підписано 22 квітня 2021 року.

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич