Справа № 357/9022/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Кошель Б. І. ,

при секретарі - Тодосієнко О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 м. Біла Церква за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . У вказаному житлі зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 , малолітній ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , але з січня 2018 року не проживають за вказаною адресою та жодним чином не користуються ним. Відповідачі не є родичами позивача, а належали до членів сім`ї колишнього власника квартири, та на даний час вони проживають за іншою адресою, але з реєстрації за вказаною адресою не зняті. Посилаючись на те, що відповідачі з січня 2018 року без поважних причин не проживають в квартирі, що належить позивачу, останній просив визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, подали до суду заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, позовні вимоги визнали у повному обсязі.

Третя особа Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області в судове засідання свого представника не направила, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду невідомі.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 31.07.2020 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Приймак А.П., зареєстрованого в реєстрі за №3-1075, та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №218521311 від 31.07.2020 року.

Згідно довідки витягу з реєстру територіальної громади м. Біла Церква №15.2-03/7108 від 04.08.2020 року, у спірній квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_1 з 03.06.1993 року та відповідачі ОСОБА_2 - з 18.01.2005 року, ОСОБА_3 - з 30.01.2007 року та ОСОБА_4 - з 02.10.2012 року.

Як вбачається з акту №60 про фактично проживаючих осіб від 31 липня 2020 року, складеного КП БМР ЖЕК№7, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані але не проживають з січня 2018 року по теперішній час.

При цьому з реєстрації за даною адресою відповідачі не знялися.

В вищевказаному акті також зазначено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично проживають за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відповідачці ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_3 .

Між сторонами відсутні будь-які договірні правовідносини з приводу володіння та користування відповідачами житловим будинком позивача, оскільки суду не надані належні та допустимі докази укладення між позивачем та відповідачами договорів найму належного позивачу житла (який відповідно до ст. 811 ЦК України має укладатись в письмовій формі), та такі факти позивачем заперечуються, і відсутні будь-які дані про досягнення між сторонами домовленостей по всім істотним умовам договору найму житла (предмет, строк, плата).

Крім того, з долучених до справи відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що права користування чи інші похідні від права власності права на вказане майно крім позивача ні за ким не зареєстровані.

Вказані обставини обмежують право позивача володіти, користуватись та розпоряджатись своєю нерухомістю.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з вимогами ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналізуючи наведені вище норми, суд зауважує, що право користування членів сім`ї власника належним йому житлом, визначене в ст. 405 ЦК України є правом користування чужим майном, оскільки вказана стаття міститься в Главі 32 Розділу ІІ Книги третьої ЦК України «Право користування чужим майном».

Тому таке право користування чужим майном не зумовлює виникнення у особи, яка користується таким правом, прав власності на таке майно або на будь-яку його частину.

Більше того, з вказаних вище підстав за своєю сутністю передбачене ст. 405 ЦК України право користування чужим майном є спеціальним різновидом сервітуту, а тому на таке право користування відповідачем спірним житлом поширюються положення ст. 406 ЦК України, в тому числі п.5 ч.1 ст. 406 ЦК України, відповідно до якого сервітут припиняється у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд.

Аналіз положень ст. 405 ЦК України через призму положень п.5 ч.1 ст. 406 ЦК України вказує на те, що факт непроживання у спірному житлі понад три роки підряд незалежно від підстав такого не проживання, не звільняє особу від правових наслідків, передбачених п.5 ч.1 ст. 406 ЦК України щодо припинення сервітуту, яка передбачає припинення сервітуту через його невикористання протягом трьох років підряд незалежно від причин такого невикористання.

В даному випадку положення п.5 ч.1 ст. 406 ЦК України, з одного боку, забезпечують особі, яка користується відповідним сервітутом, можливість судового захисту свого права від порушень в межах строків позовної давності, з іншого боку, в разі невикористання особою права на такий захист - передбачає припинення вказаних правовідносин, що, в свою чергу, забезпечує реалізацію принципу правової визначеності правового статусу майна, оскільки ситуація, коли сервітут не використовується більше трьох років підряд, а користувач сервітуту не звертається за захистом своїх прав і через сплив вказаного строку фактично вже не може захистити свого права в суді, але сервітут при цьому зберігає свою дію лише формально, обмежуючи права власника, - очевидно суперечитиме принципу правової визначеності та без достатніх підстав і законної мети обмежуватиме права власника майна.

Крім того, право користування чужим майном за ст. 405 ЦК України стосується виключно членів сім`ї власника такого житла.

Тобто обов`язковою підставою для виникнення та існування такого права користування є членство особи в сім`ї власника житла. Якщо ж особа, яка була власником житла припинила своє право власності на таке житло (перестала бути власником житла) і таке житло перейшло у власність особи, яка не є членом сім`ї осіб, які таким житлом користувались в силу ст. 405 ЦК України, то і члени сім`ї колишнього власника житла втрачають право користування ним відповідно до п. 4 ч.1 ст. 406 ЦК України у зв`язку з припиненням обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Вказане підтверджується позицією, висловленою в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року по справі №235/9835/15-ц та постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року по справі №6-158цс14.

У даному випадку, який є предметом судового розгляду, відповідачі не є членами сім`ї позивача, а попередній власник житла припинив своє право власності на нього.

За такого, оскільки з 31.07.2020 року (з часу реєстрації права) новим власником спірної квартири став позивач, який не є членом сім`ї відповідачів, то відповідно до описаних вище обставин та положень закону право відповідачів на користування чужим майном, передбачене ст. 405 ЦК України, припинилось відповідно до п. 4 ч.1 ст. 406 ЦК України і позивач має право в будь-який момент після набуття права власності на вказане житло звернутись до суду з відповідними вимогами про визнання відповідачів такими, що втратили право користування належним йому житлом.

У зв`язку з наведеним, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підлягають визнанню такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Що стосується визнання таким, що втратив право користування житлом, малолітнього ОСОБА_3 , то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років (малолітня особа), визнається місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає.

Системний аналіз ст. ст. 29 та 31 ЦК України дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Отже, малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, оскільки в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання та місце її проживання визначається місцем фактичного проживання (а не місцем реєстрації) батьків дитини, у зв`язку з чим, власне малолітній ОСОБА_3 прав та інтересів позивача не міг порушити та не може самостійно їх відновити, отже вимога про визнання його таким, що втратив право користування, є похідною від вимоги про визнання такою, що втратила право користування, матері ОСОБА_3 - відповідача ОСОБА_2 .

У зв`язку з цим, беручи до уваги наявну можливість у батьків дитини реєстрації дитини у іншому житловому приміщенні, суд вважає за необхідне визнати ОСОБА_2 разом з її малолітнім сином ОСОБА_3 такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

Таким чином, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Позивач не ставить вимогу про відшкодування судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 12, 13, 81, 82, 141, 206, 209, 258, 263-268 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 319, 321, 391, 403, 406 ЦК України, ст.ст.150, 156 ЖК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяБ. І. Кошель