Справа № 602/934/20
Провадження № 2/602/32/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" травня 2021 р. Лановецький районний суд Тернопільської області

в складі: головуючого Радосюка А.В.

при секретарі Майхрук Н. М.

з участю позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ланівці справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про втрату права користування жилим приміщенням,-

встановив:

До суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про втрату права користування жилим приміщенням, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 . У зазначеному житловому будинку крім неї зареєстровані син ОСОБА_3 , син ОСОБА_4 , син ОСОБА_5 , колишня невістка ОСОБА_2 , внучка ОСОБА_6 , внучка ОСОБА_7 , внук ОСОБА_8 . Колишня невістка ОСОБА_2 після розлучення з ОСОБА_3 у травні 2019 року виїхала з помешкання в Хмельницьку область на проживання до нового чоловіка. З того часу будинком вона не цікавиться, житловою площею не користується, комунальні послуги не сплачує, у будинку відсутні її особисті речі. Її реєстрація чинить позивачу перешкоди у повноцінному користуванні даним житловим будинком, отриманні субсидій на оплату житлово-комунальних послуг, а тому відповідача згідно чинного законодавства необхідно визнати такою, що втратила право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві, крім того пояснила, що відповідача з помешкання вони не виганяли, серцевину дверного замка змінили в зв`язку з тим, що загубили ключ від вхідних дверей. Вона застала ОСОБА_2 на подружній зраді з чоловіком, який на даний час є її співмешканцем, з яким вона зараз проживає та веде спільне господарство. Речей ОСОБА_2 в помешканні немає. Син, ОСОБА_3 , регулярно виплачує колишній дружині аліменти на утримання дитини, заборгованість виникла під час пандемії.

Представник позивача адвокат Вальчук М.М. в судове засідання не з`явилася, хоча про день, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, однак на адресу суду надійшла заява, в якій представник позивача просить розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову, пояснивши суду, що з будинку позивача вона виїхала не з власної волі, її позбавили можливості потрапити в помешкання за час її перебування в лікарні з дитиною. Вона намагалася потрапити всередину, однак замок було змінено, в приміщенні залишилися її та дитячі речі. В даному будинку вона проживала протягом 9 років. За цей час вона оплатила установку газового котла, 4-х пластикових вікон, оплачувала комунальні послуги. За домовленістю з колишнім чоловіком для того, щоб її не позбавили реєстрації, вона не зверталася з позовом до суду про збільшення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Місце реєстрації для неї є важливим, так як у неї немає змоги зареєструватися в іншому місці проживання, внаслідок чого вона буде позбавлена можливості навіть в укладенні договору з сімейним лікарем, а в отриманні позивачем субсидій на оплату житлово-комунальних послуг її реєстрація не перешкоджає. На даний час вона проживає в будинку співмешканця в Ізяславському районі Хмельницької області, так як там навчається її донька.

Суд, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та дослідивши докази по справі вважає, що в задоволені позову слід відмовити.

Згідно рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 19 вересня 2018 року, за ОСОБА_1 визнано право власності за набувальною давністю на житло (квартиру), що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.17-19).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 149835304 від 17.12.2018 року, ОСОБА_1 є власником квартири з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 (а.с.20).

В зазначеному житловому будинку зареєстровані ОСОБА_1 , 1961 року народження, ОСОБА_2 , 1980 року народження, ОСОБА_6 , 2003 року народження, ОСОБА_7 , 2008 року народження, ОСОБА_8 , 2011 року народження, ОСОБА_3 , 1982 року народження, ОСОБА_9 , 1957 року народження, ОСОБА_4 , 1987 року народження, ОСОБА_5 , 1990 року народження, що стверджується довідкою про склад сім`ї №5328/03-16/1, виданою 10.08.2020 року виконавчим комітетом Лановецької міської ради Тернопільської області (а.с.22) та копією будинкової книги (а.с.8-12).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства, складеного 10.08.2020 року депутатом Лановецької міської ради Тернопільської області, ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , за місцем реєстрації не проживає з травня 2019 року. (а.с.21).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 41 Конституції України визначає, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом.

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Частиною першою статті 383 ЦК Українита статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (частина четверта статті 156 ЖК УРСР).

Згідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Враховуючи встановлені обставини справи суд зазначає, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин, що на думку суду позивач у даній справі не довів.

При цьому суд зазначає, що розірвання шлюбу між ОСОБА_3 (сином позивача) та ОСОБА_2 не є безумовною підставою для визнання останньої такою, що втратила право користування спірним житлом, оскільки позивачем не доведено факт не проживання відповідача у спірному будинку понад один рік без поважних причин.

Крім того, суд приймає до уваги той факт, що позивачем було змінено замок на вхідних дверях, що унеможливлює потрапляння відповідача в житловий будинок і є поважною причиною непроживання в ньому.

Тому суд на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів вважає, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено, а отже, відсутні передбачені частиною другою статті 405 ЦК України підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню, суд вважає, що судові витрати покладаються на позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10 - 13, 76-82, 89, 141, 258-268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 316, 319, 358, 391, 405 Цивільного кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) про втрату права користування жилим приміщенням відмовити.

Повне судове рішення буде складене 03 червня 2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду через Лановецький районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційнускаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: А. В. Радосюк