КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 року

м. Київ

справа № 757/39700/19-ц

провадження № 22-ц/824/827/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБолотова Є.В., Музичко С.Г.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,

представник відповідача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 серпня 2020 року /суддя Вовк С.В./

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування та внесених змін у свідоцтвах про право власності на житло недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась з вимогами про визнання недійсними договору дарування від 08 квітня 2004 року та внесення змін у свідоцтво про право власності на житло. /т. 1 а.с. 10/

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 серпня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. /т. 2 а.с. 101-102/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, апелянт звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 серпня 2020 року, постановити нове про задоволення позовних вимог.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що оспорюваний договір укладено з порушенням волевиявлення дарувальника. Вказує, що вона не мала на меті підписувати договір дарування та відчужувати частину квартири, оскільки за домовленістю з ОСОБА_5 вони мали підписувати договір довічного утримання, за яким остання зобов`язувалась доглядати за позивачем та надавати матеріальну допомогу. При цьому правовою підставою позову визначено положення статті 229 ЦК України, а саме: вчинення правочину під впливом помилки. Наголошувала, що вона і надалі проживає у спірній квартирі, сплачує комунальні послуги, жодних претензій до неї не надходило. Окрім того, на момент підписання договору, вказувала, що знаходилась у стресовому стані після втрати молодшого сина, вказана квартира є її єдиним житлом, а тому вона не могла її подарувати та була впевнена, що підписує договір довічного утримання. З моменту укладення договору апелянт зазначала, що жодного разу його не бачила. Додатково вказувала, що ОСОБА_4 в момент підписання договору знаходилась за межами території України, а під час вчинення напису на договорі ОСОБА_5 її поправила, вказавши, що це договір дарування, помилка сталась внаслідок малого шрифту та незнання нею української мови. Судом першої інстанції було проігноровано докази, що свідчили про її незадовільний стан здоров`я, не враховано наданий нею висновок експерта криміналіста та присутність під час підписання договору її невістки ОСОБА_5 , не надано оцінки викраденню правовстановлюючих документів.

ОСОБА_4 звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її доводів. Наголошувала на тому, що позивачем пропущено строк позовної давності. Заяву про застосування позовної давності подали обидва відповідача разом із відзивами на позов (т. 1 а.с. 84, т. 1 а.с. 114). Доводи щодо поважності підстав пропуску строку позовної давності, не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки у 2014 році позивач вже зверталась з оспоренням договору, тому їй достеменно було відомо про його існування. Водночас, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог і правильно відмовив у задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю. Зазначала, що суд належним чином оцінив твердження позивача щодо «присутності невістки - ОСОБА_5 , при укладенні оспорюваного договору, а не самої ОСОБА_4 » та не взяв їх до уваги з огляду на те, що жодним доказом ці твердження не були підтверджені. Сторонами договору є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , договір підписаний сторонами - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і ці обставини доказуванню не підлягають згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, як такі, що встановлені рішенням Печерського районного суду від 11.09.2014 р. у справі № 757/10402/14-ц між тими самими сторонами. Також вказувала, що суд першої інстанції належним чином оцінив та надав обґрунтовану оцінку та не врахував висновок експерта-криміналіста, оскільки такий висновок складався в межах кримінального провадження та не є висновком експерта для цілей судового захисту в порядку цивільного судочинства відповідно до ст. 102 ЦПК України. Позивач жодним чином не спростовує такий висновок суду першої інстанції. Крім того, обставина підписання Договору дарування саме ОСОБА_4 встановлена судовими рішеннями у справі № 757/10402/14-ц.

Також ОСОБА_4 звернулась до апеляційного суду з клопотанням про розгляд справи за її відсутності, повторно наголошуючи на пропуск позовної давності, в разі якщо суд апеляційної інстанції дійде до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

ОСОБА_5 також звернулась з аналогічним відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів. Наголошувала на пропуску позивачем позовної давності, вірності висновків суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог, просила розглядати справу за її відсутності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню з прийняттям рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, на підставі наступного.

Судом встановлено, що 08 квітня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування 1/2 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Вказаний договір підписаний сторонами, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався частиною третьої статті 203 ЦК України про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування тощо.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що під час розгляду справи ОСОБА_3 не доведено на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин договору дарування від 08 квітня 2004 року, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення, а відтак позов не підлягає задоволенню.

Не заслуговувало на увагу суду першої інстанції і посилання позивача на висновок експерта-криміналіста з почеркознавчої експертизи, оскільки такий висновок складався в межах кримінального провадження та не є висновком експерта для цілей судового захисту в порядку цивільного судочинства відповідно до статті 102 ЦПК України.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Так, вказуючи про істотність значення помилки у випадках, передбачених частиною 1 статті 229 Цивільного кодексу України, яка і є підставою пред`явлення позову, судом першої інстанції самостійно визначено підставу пред`явлення позову, та не досліджено всіх обставин, на які посилається позивач як на підставу позову.

Окрім помилки у предметі правочину, за текстом позову, позивач також вказує, що договір не підписаний сторонами - а саме ОСОБА_4 .

Водночас, удаваність правочину може мати місце лише у випадку, коли обидві сторони правочину мали на меті укладення договору з іншою правовою природою.

Так, судом першої інстанції не надано жодної оцінки обґрунтуванню позовних вимог в частині обставин, які вказують на помилку, а саме: вік особи, стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

На підтвердження незадовільного стану здоров`я з 1997 року, у зв`язку з чим у позивача виникала потреба у сторонній допомозі на момент підписання договору, нею були надані аудіограма, консультативний висновок спеціаліста, виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, які свідчили про незадовільний стан здоров`я. Також позивачем оплачувались всі рахунки за житлово-комунальні послуги, квартира була і залишається її єдиним житлом, в якому позивач і зараз продовжує проживати.

Так, за практикою касаційного суду, нотаріальне посвідчення, прочитання та роз`яснення нотаріусом тексту договору дарування сторонам є недостатнім для правильного сприйняття особою фактичних обставин правочину на момент його підписання. Судам необхідно враховувати вік цієї особи, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Окрім цього за своєю правовою природою договір дарування не повинен містити обов`язків для обдарованого і будь-який правочин, який встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру не є договором дарування.

Щодо висновку експерта, судом першої інстанції не враховано позиції, викладеної у справі № 461/3675/17 Верховним Судом від 5 лютого 2020 р.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Колегія суддів враховує допустимість висновку експерта як доказу, оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.

Отже, за змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, зважаючи на викладені обставини справи, апеляційний суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог.

Водночас, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Договір, про визнання недійсним якого подано позовну заяву, було укладено між сторонами 08.04.2004 р.

Позивач вказує, що з причин неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання та не настання юридичних наслідків правочину, також у зв`язку з віком, станом здоров`я та потребами у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі, відсутності фактичної передачі спірного, нерухомого за оспорюваним договором відповідачам та продовження нею проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, що зумовило пропуск строку позовної давності з зазначених поважних причин адже наслідки договору дарування жодним чином не відзначилися на її житті.

Однак, апеляційним судом встановлено, що у квітні 2014 року позивач вже зверталася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до тих самих відповідачів про визнання того самого договору недійсним. Тобто, щонайменше у квітні 2014 року позивачеві стало відомо про порушення її прав.

Посилання позивача на ту обставину, що вона не бачила до цього договір дарування від 08.04.2004 р. не відповідають дійним обставинам справи.

З даним позовом позивач звернулась у липня 2019 р.

Таким чином строк позовної давності за позовною вимогою про визнання договору дарування сплинув щонайменше з квітня 2017 року, через три роки після звернення вперше з вимогою оспорення договору дарування.

Згідно з ч. З статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з ч. 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Заяву про застосування позовної давності подали відповідача разом із відзивами на позов /т. 1 а.с. 84, т. 1 а.с. 114/, додатково наголосивши на цьому, звертаючись з відзивами на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку про скасування рішення суду першої інстанції та відмову у позові з інших підстав - пропуску строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргуОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 серпня 2020 року - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 серпня 2020 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування та внесених змін у свідоцтвах про право власності на житло недійсними, - відмовити.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: