ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

20 січня 2021 року м. Херсон

Номер справи: 658/3806/19

Номер провадження: 22-ц/819/193/21

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Радченка С.В.,

суддів: Вейтас І.В., Кузнєцової О.А.,

секретар Плохотніченко А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 17 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Каховської міської ради Херсонської області про визнання незаконним та скасування розпорядження з поновленням на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і рішення суду першої інстанції

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом. Свої вимоги мотивував тим, що з 10.11.2003 року працював на посаді водія виконавчого комітету. Розпорядженням міського голови № 84-к від 12.03.2019 року його було звільнено з 01.03.2019 року на підставі п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпПУ у зв`язку з прогулами без поважних причин. Позивач не погоджується з вказаним розпорядженням, оскільки його було відправлено по пошті 10.07.2019 року та отримано ним 26.07.2019 року, трудову книжку видано йому не було, до того ж станом на 12.03.2020 року він перебував на лікарняному. Посилаючись на наведене, просив поновити йому пропущений з поважних причин строк звернення до суду за вирішенням вищевказаного трудового спору, визнати незаконним і скасувати розпорядження № 84-к від 12.03.2019 року та поновити його на посаді водія виконавчого комітету Каховської міської ради, стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 26419,44 грн. та сплачені ним судові витрати.

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 17 листопада 2020 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Рішення суду обґрунтоване тим, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження порушень відповідачем трудового законодавства при його звільненні

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального законодавства. Посилається на те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив докази та обставини по справі та дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позовних вимог. Зокрема посилається на те, що судом не було взято до уваги його доводи про те, що 26.12.2018 року його було ознайомлено з Розпорядженням про його скорочення з 29.01.2019 року, тому і із зазначеної дати він і не вийшов на роботу. Про факт скасування зазначеного розпорядження його не повідомляли. Крім того, станом на 12.03.2019 року він перебував на лікарняному. Також видання спірного розпорядження 12.03.2019 року про звільнення позивача з 01.03.2019 року, тобто «заднім» числом, суперечить нормам трудового законодавства.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу

У письмовому відзиві, який надійшов на адресу суду, голова Каховської міської ради просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду, як законне та обґрунтоване, без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Наказом №109-к від 10.11.2003 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду водія виконкому (а.с.7).

Згідно розпорядження міського голови № 84-к від 12.03.2019 року позивача з 01.03.2019 року було звільнено з займаної посади у зв`язку із прогулами без поважних причин про що йому було повідомлено листом вих.№ 02-18/1395 від 12.03.2020 року (а.с.8, 11).

Підставою виникнення вказаного розпорядження послугувала доповідна записка начальника загального відділу виконавчого комітету Каховської міської ради вих. № 405/02-18 від 22.02.2019 року. Змістом вказаної доповідної було повідомлення начальника загального відділу про фіксацію факту відсутності на роботі працівника ОСОБА_1 з початку робочого дня (а.с.47).

Згідно акту про відмову від 22.02.2019 року ОСОБА_1 на телефонний дзвінок начальника загального відділу ОСОБА_3 прийти на роботу відмовився, повідомив, що шукає іншу роботу, не реагував на зауваження з приводу того, що він не звільнений, пояснив, що питання звільнення та отримання трудової книжки його не цікавить (а.с.48).

З листа КНП «Каховська ЦРЛ» № 376 від 28.02.2019 року вбачається, що ОСОБА_1 за період з 20.02.2019 року по теперішній час за медичною допомогою до КНП «Каховська ЦРЛ» не звертався, на стаціонарному та амбулаторному лікуванні не перебував (а.с.58).

25.02.2019 року начальником загального відділу повторно було зафіксовано факт відсутності на роботі протягом всього робочого дня ОСОБА_1 про що відображено у доповідній записці від 25.02.2019 року та в акті про відсутність на роботі від 25.02.2019 року (а.с.51, 52).

Також, 25.02.2019 року начальник загального відділу ОСОБА_3 у присутності інших працівників виконкому повторно намагався з`ясувати в телефонній розмові причини відсутності станом на 10.32 год. до кінця робочого дня - до 17.00 год. ОСОБА_1 на роботі 25.02.2019 року а також обставини його відсутності на роботі 22.02.2019 року, на що він повідомив відмовою надавати будь-які пояснення щодо причин відсутності на роботі 22.02.2019 року та 25.02.2019 року, з`явитися на роботу також відмовився, що засвідчено актом про відсутність на роботі від 25.02.2019 року, актом про відмову від пояснень та відсутність на роботі від 25.02.2019 року (а.с.53).

26.02.2019 року міським головою було направлено клопотання голові профкому виконавчого комітету Каховської міської ради з приводу розгляду питання про звільнення водія ОСОБА_1 (а.с.54).

На виконання вимог ст. 43 КЗпПУ від 27.02.2019 року ОСОБА_1 було вручено повідомлення, у відповідності до якого його було запрошено на засідання профспілкового комітету на 28.02.2019 року о 15.00 год., на яке позивач не з`явився та засідання профспілкового комітету було перенесено (а.с.56, 57).

05.03.2019 року в присутності ОСОБА_1 та членів профспілкового комітету відбулося засідання профкому. На поставлені питання членів профкому щодо пояснення причин нез`явлення на роботу 22.02.2019 року та 25.02.2019 року мотивованої відповіді позивач не надав. За підсумками засідання профкому було вирішено надати згоду на звільнення ОСОБА_1 за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпПУ про що 07.03.2019 року за вих. № 495/0218 письмово було повідомлено міського голову листом від 07.03.2019 року вих. № 5 (а.с. 59, 60).

04.03.2019 року ОСОБА_1 не з`явився на роботі, що зафіксовано доповідною запискою начальника загального відділу Рашевського Г.Л. та актом про відсутність на роботі від 04.03.2019 року, 05.03.2019 року з 08.00 по 15.00 год. доповідною запискою від 05.03.2019 року начальником загального відділу Рашевського Г.Л. та актом про відсутність на роботі від 05.03.2019 року зафіксовано відсутність на роботі позивача; 06.03.2019 року з 08.00 по 17.00 год. доповідною запискою від 06.03.2019 року начальником загального відділу Рашевського Г.Л. та актом про відсутність на роботі від 06.03.2019 року зафіксовано відсутність на роботі позивача; 07.03.2019 року з 08.00 по 13.00 год. доповідною запискою від 07.03.2019 року начальником загального відділу Рашевського Г.Л. та актом про відсутність на роботі від 07.03.2019 року зафіксовано відсутність на роботі позивача; 11.03.2019 року з 08.00 по 14.00 год. доповідною запискою від 05.03.2019 року начальником загального відділу Рашевського Г.Л. та актом про відсутність на роботі від 11.03.2019 року зафіксовано відсутність на роботі позивача (а.с.61-70).

Листом від 11.03.2019 року № 02-18/1372 позивачу було адресовано лист з проханням з`явитися в найкоротший термін до відділу організаційно-кадрової роботи для надання пояснень про відсутність на роботі з 04.03.2019 року по 11.03.2019 року (а.с.71).

12.03.2019 року з 08.00 до 17.00 год. доповідною запискою від 12.03.2019 року начальником загального відділу Рашевського Г.Л., актом про відсутність на роботі від 12.03.2019 року та актом про заходи по інформуванню працівника від 12.03.2019 року зафіксовано відсутність на роботі ОСОБА_1 (72, 73).

12.03.2019 року у день звільнення ОСОБА_1 на відомі адреси його проживання були надіслані рекомендовані листи з повідомленням про вручення змістом яких було повідомлення про звільнення ОСОБА_1 з посади водія виконавчого комітету Каховської міської ради з 01.03.2019 року та висловлено прохання прибути в найкоротший термін до виконкому для ознайомлення з розпорядженням про звільнення та отримання трудової книжки, надісланий лист ОСОБА_1 отримав 18.03.2019 року (а.с.77, 78).

15.03.2019 року ОСОБА_1 з`явився до приміщення виконкому, йому було повідомлено про звільнення та запропоновано ознайомитися з розпорядженням міського голови про звільнення з 12.03.2019 року, отримати трудову книжку на що позивачем висловлено відмову, яка зафіксована актом від 15.03.2019 року (а.с.79).

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже, трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки).

Прогул є дисциплінарним проступком, до звільнення з цієї підстави застосовується положення статей 147, 148, 149 КЗпП України.

Згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Згідно зі статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення до працівника, власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Крім того, як роз`яснено у п. 24 наведеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом, щоб унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач був відсутній на роботі без поважних причин 22.02.2019 року та 25.02.2019 року, про що було складено відповідні акти, у зв`язку з чим до нього було застосоване стягнення у вигляді звільнення з роботи за прогул за п.4 ст. 40 КЗпП України.

Відповідач в порядку, визначеному ст. 149 КЗпП України, вжив заходів для того, щоб отримати від порушника трудової дисципліни пояснення, які, останній, надати відмовився.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за їх необґрунтованістю, оскільки достеменно встановив, що під час звільнення ОСОБА_1 було дотримано норми трудового законодавства.

Колегія суддів не приймає доводи позивача та його представника стосовно того, що позивач був звільнений за скороченням штату, а тому не з`являвся на роботу, оскільки матеріали справи не містять відповідного наказу та під час розгляду справи було встановлено, що такий наказ (про скорочення посади) міською радою не видавався.

Відповідно до ст.47 КЗпП України Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, оскільки після звільнення ОСОБА_1 відповідачем, проведено з ним розрахунок у строки, визначені у статті 116 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду. Докази та обставини, на які посилається представник позивача в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду попередньої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми процесуального права.

Будь-яких інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апелянтом не наведено.

Разом із тим, Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини.

Враховуючи те, що розпорядження про звільнення позивача видано 12.03.2019 року, тобто у період, коли позивач був непрацездатний, колегія суддів дійшла висновку про те, що порушення прав позивача, а саме звільнення його у день тимчасової непрацездатності, може бути усунено судом шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду непрацездатності.

До такого висновку дійшов і Верховний Суд у справах з подібними правовідносинами у постановах від 13 листопада 2019 року у справі № 545/1151/16-ц (провадження № 61-17196вв19) та від 11 червня 2020 року у справі № 481/1043/17 (провадження № 61-37451св18).

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність виправлення допущеного відповідачем порушення вимог частини третьої статті 40 КЗпП України, шляхом зміни дати звільнення позивача. Підстави для задоволення позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку на період вимушеного прогулу відсутні.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 17 листопада 2020 року в частині позовних вимог про скасування розпорядження з поновленням на роботі змінити.

Вважати ОСОБА_1 звільненим із посади водія виконавчого комітету Каховської міської ради Херсонської області з 15 березня 2019 року.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21 січня 2021 року.

Головуючий С.В.Радченко

Судді І.В. Вейтас

О.А. Кузнєцова