г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/3486/20
Номер провадження 2/213/168/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2021 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Алексєєва О.В.,

за участі секретаря судового засідання - Гусарової О.С.

за участі позивача - ОСОБА_1 , представника позивача - ОСОБА_2 ,

розглянув заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа Виконавчий комітет Інгулецької районної у місті радипро визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулись в суд з вищевказаним позовом до ОСОБА_4 про визнання такою, що втратила право користування житлом в обґрунтування якого зазначають, що в 1988 році ОСОБА_3 отримав у користування квартиру АДРЕСА_1 для сім?ї у складі позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_4

В 1990 році ОСОБА_3 та відповідач припинили шлюбні стосунки, остання виїхала до іншого місця проживання. Шлюб було розірвано 20 березня 1992 року. Квартира не приватизована. Оскільки відповідач в квартирі за місцем реєстрації не проживає з 1990 року, сплату за комунальні послуги та утримання квартири не здійснює, тому просять визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки не повідомив, заяв та клопотань не направив.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити.

Представник позивачів ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, підтвердив всі викладені в позові обставини. Зазначив, що на його адвокатський запит отримано відповідь з виконкому Інгулецької районної в місті ради, з якої видно, що ордеру або договору найму квартири АДРЕСА_1 з червня 2018 року не видавалось. У позивачів таких документів немає. Право користування житлом підтверджується реєстрацією позивачів та відповідача у вказаному житловому приміщенні. Оскільки відповідач більше року не мешкає за місцем реєстрації, членом сім`ї позивачів не являється, просить визнати її такою, що втратила право користування вказаним жилим приміщенням. Проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідач у судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, хоча про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним чином, при цьому, будь - яких заяв про розгляд справи за її відсутності, відзиву на позов не надала.

На підставі наявних у справі доказів, зі згоди позивачів, суд постановляє заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі та постановлено про її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Вислухав позивача ОСОБА_1 , представника позивачів ОСОБА_2 , дослідив письмові докази, допитав в якості свідка позивача ОСОБА_1 , суд вважає встановленими такі обставини.

20 березня 1992 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.9).

Відповідно до довідок Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Інгулецької районної в місті ради від 04 вересня 2020 року та від 05 жовтня 2020 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 мають реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.13, 22). Також у вказаній квартирі зареєстрований ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14).

Згідно з актом від 27 серпня 2020 року ОСОБА_4 не проживає за адресою: АДРЕСА_2 , протягом 30 років, з 1990 року (а.с.11).

В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні дані щодо права власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.10).

Із листа виконавчого комітету Інгулецької районної в місті ради від 07 вересня 2020 року видно, що ОСОБА_3 з питання видачі ордеру та договору найму на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 до виконкому не звертався. З червня 2018 року договору найму на вказане житлове приміщення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не укладалось (а.с.12).

Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивач ОСОБА_1 суду показала, що відповідач є першою дружиною її батька - позивача ОСОБА_3 . Відповідач зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі з 1995 року зареєстрована і вона. В 2017 році вона зареєструвала за вказаною адресою місце проживання свого сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зі слів батька знає, що відповідач ОСОБА_4 з 1990 року не проживає за місцем реєстрації. Речей останньої у квартирі немає, з нею не спілкуються. Вони мають намір приватизувати квартиру, але реєстрація в ній відповідача перешкоджає цьому.

Викладеним обставинам відповідають правовідносини, що регулюються Житловим кодексом УРСР та Цивільним кодексом України.

На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як на правову підставу позову позивачі посилаються на ст. 405 ЦК України, ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Пунктом 39 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07 лютого 2014 року передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Разом з тим, позивач зазначає, що квартира не приватизована, отже у приватній власності будь-кого із сторін чи інших членів їх сім?ї не перебуває, тому посилання на ст. 405 ЦК України не є доречним.

В обґрунтування позовних вимог в позові зазначають, що в 1988 році ОСОБА_3 отримав у користування квартиру АДРЕСА_1 для сім?ї у складі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ..

Виходячи із змісту статті 58 ЖК УРСР єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер, який видається громадянину виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Статтею 61 Житлового кодексу УРСР передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється на підставі договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Членами сім?ї наймача може бути визнано осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть спільне господарство. Права члена сім?ї має також і особа, яка перестала бути членом сім?ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні.

Стаття 3 СК України визначає, що сім?ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У відповідності до ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Встановлено, що відповідач перестала бути членом сім`ї позивача ОСОБА_3 з 20 березня 1992 року, у спірній квартирі не проживає близько 30 років.

У відповідності до ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

За правилами ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відтак визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням має наслідок зняття її з реєстрації.

На підтвердження обґрунтованості обставин щодо користування квартирою позивачів та відповідача надані: інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, з якої видно, що у вказаних Реєстрах інформація про право власності на інші речові права на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 - відсутня; лист відповідь виконавчого комітету Інгулецької районної в місті ради від 07.09.2020, з якого видно, що ОСОБА_3 не звертався з питанням видачі ордеру та договору найму на житлове приміщення за адресою АДРЕСА_2 . В період з червня 2018 року по серпень 2020 року договір найму на вказане житлове приміщення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не укладався.

Проте суд не бере вищевказані докази до розгляду, оскільки вони не свідчать про те, що позивач ОСОБА_3 є наймачем спірного житлового приміщення, а відповідач ОСОБА_4 набула у встановленому законом порядку право користування вказаним приміщенням. Довідка щодо реєстрації сторін за адресою спірної квартири не є доказом отримання права користування квартирою.

Інших доказів позивачами не було надано, клопотання про їх витребування позивачами та їх представником не заявлялось.

Таким чином, проаналізувавши всі докази у справі в їх сукупності, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 128, 141, 223, 263-265, 268, 274, 279 280, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа Виконавчий комітет Інгулецької районної у місті радипро визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням -відмовити повністю.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільно-процесуальним законодавством.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене удень його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених участині другій статті 358 цього Кодексу.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Виконавчий комітет Інгулецької районної у місті ради, юридична адреса: вул. Гірницької Слави, 1, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область.

Дата складення повного тексту судового рішення - 26 січня 2021 року.

Суддя О.В. Алексєєв