АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року

м. Чернівці

Справа № 726/1626/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Височанської Н.К., Кулянди М.І.,

секретар Конецька Д.Г.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

апеляційна скарга ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє ОСОБА_5 , на рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 17 листопада 2020 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Байцар Л.В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом.

Позивачка просила:

- зобов`язати відповідачів демонтувати камеру відеоспостереження, яка знаходиться на даху житлового будинку АДРЕСА_1 або перемістити її в місце, з якого унеможливлюється відеоспостереження за належним їй будинковолодінням по АДРЕСА_1 .

- стягнути з відповідачів солідарно на її користь в рахунок відшкодування моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень.

Позов мотивований тим, що позивачка та її сім`я проживають в двохквартирному будинковолодінні по АДРЕСА_2 . Сусіди, що займають квартиру АДРЕСА_3 (II поверх житлового будинку) тривалий час проживають за межами України. Фактично двір знаходиться в користуванні тільки членів її сім`ї.

Біля двох з половиною років назад позивачці стало відомо про те, що на даху сусіднього будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 , відповідачі, які проживають у вказаному будинку, встановили відеокамеру, і фіксують все, що відбувається в будинку позивачки та на її подвір`ї.

Дізнавшись про існування відеокамери, вона неодноразово зверталася до відповідачів з вимогою демонтувати камеру.

Приблизно рік назад її викликали до Садгірського відділення поліції ЧВП ГУНП в Чернівецькій області для надання пояснень з приводу скарги на неї відповідачки ОСОБА_2 , де вона дізналась про те, що до своєї скарги ОСОБА_2 додала відео, на якому зафіксоване її приватне життя.

У зв`язку із неправомірними діями відповідачів психологічний стан здоров`я позивачки погіршився, через що вона була змушена звернутися до лікаря-психолога.

Діями відповідачів їй було завдано моральної шкоди, розмір якої позивачка оцінює в сумі 50 000 гривень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 17 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 7 000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_1 4 000 гривень витрат на правничу допомогу.

Провадження в частині позовних вимог щодо демонтажу камери відеоспостереження, яка знаходиться на даху житлового будинку АДРЕСА_1 закрито.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд виходив з того, що наявними в матеріалах справи доказами доведено встановлення відповідачами камери відеоспостереження, яка мала технічну спроможність фіксувати земельну ділянку позивачки та її будинковолодіння.

Позивачка не надавала згоди відповідачам на проведення фото та відеозйомки себе та членів своєї родини, що свідчить про втручання останніх у особисте та сімейне життя позивачки, внаслідок чого позивачці була завдана моральна шкода.

У зв`язку із неправомірними діями відповідачів, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із погіршенням психологічного стану ОСОБА_1 , позивачці була завдана моральна шкода, розмір якої суд з урахуванням принципів розумності, виваженості та справедливості, оцінив в сумі 7 000 гривень.

Оскільки судом було встановлено, що в процесі розгляду справи відповідачами була виконана вимога щодо демонтажу камери відеоспостереження, яка знаходиться на даху житлового будинку АДРЕСА_1 , провадження в цій частині було закрито у порядку пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє ОСОБА_5 , посилаються на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом не було взято до уваги наявні у матеріалах справи документи, що підтверджують багаторазові звернення відповідачів до правоохоронних органів з метою захисту від протиправної поведінки позивачки.

З наявних в матеріалах справи фотознімках не можливо встановити напрямок відеокамери встановленої на даху житлового будинку, де проживають відповідачі.

Позивачка не надала суду доказів на підтвердження того, що житловий будинок АДРЕСА_1 , належить їй на праві власності або на праві користування.

Позивачкою також не надано суду правовстановлюючих документів та документів, які б свідчили про реєстрацію її місця проживання чи фактичне її проживання у вищевказаному житловому будинку.

У разі відсутності встановлення судом факту проживання позивачки у даному житловому будинку чи наявності у неї права власності на такий житловий будинок, на який нібито було скеровано камеру відеоспостереження, неможливо встановити факт заподіяння їй шкоди відповідачами.

Судом не досліджено технічні характеристики камери відеоспостереження та її технічну можливість відображення житлового будинку позивачки.

Встановлення камер відеоспостереження є правом власника об`єкта приватної власності.

Позивачка не зверталась до відповідачів з вимогою про демонтаж відеокамери в позасудовому порядку.

ОСОБА_1 не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтування моральної шкоди та її розміру.

Консультативний висновок психолога не є належним доказом, оскільки не є висновком медичного закладу, не містить печатки медичного закладу та підпису головного лікаря.

Судом не було встановлено причинного зв`язку між діями відповідачів і станом здоров`я позивачки.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Посилається на те, що аргументи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє ОСОБА_5 , викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними.

Судом першої інстанції вірно встановлено обставини у вказаній справі та правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що на даху житлового будинку АДРЕСА_1 було встановлено камеру відеоспостереження, яка направлена у бік житлового будинку АДРЕСА_1 .

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості (частина перша статті 270 ЦК України).

Фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 ЦК України. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення (частина перша статті 275 ЦК України).

У частині першій статті 307 ЦК України передбачено, що фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою.

Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом (частина третя статті 307 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 травня 2018 року у справі № 576/910/15-ц (провадження № 61-21480св18) вказано, що «суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_6 перебуваючи сама та з членами своєї родини на території своєї земельної ділянки мала право на захист свого особистого та сімейного життя від втручання у нього сторонніх осіб. Вона не надавала право ОСОБА_4 на проведення фото та відеозйомки себе особисто та членів своєї родини. Отже, суди дійшли вірного висновку про те, що слід зобов`язати ОСОБА_4 припинити відеозйомку подвір`я у належному ОСОБА_6 будинковолодінні АДРЕСА_1 і знищити усю зібрану щодо цього відеоінформацію».

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведення позивачем належними та допустимими доказами встановлення на даху житлового будинку АДРЕСА_1 камери відеоспостереження, яка направлена у бік житлового будинку, де проживає позивачка, що є втручанням в особисте життя останньої.

Відповідно до частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказує, що термін «приватне життя» є широким поняттям, який не має вичерпного визначення, і поширюється на безліч аспектів самоідентифікації людини, наприклад, на ім`я особи та зображення, і включає в себе її фізичну та психологічну цілісність. Репутація і честь людини є частиною її самоідентифікації і психологічної цілісності, а тому також охоплюються поняттям приватне життя (BOGOMOLOVA v. RUSSIA, № 13812/09, § 51, ЄСПЛ, 20 червня 2017 року).

Відносно фотографій Європейський Суд вказав, що зображення особи є одним із головних атрибутів її особистості, оскільки воно розкриває унікальні характеристики особи і відрізняє особу з-поміж інших. Право на захист свого зображення є, таким чином, однією з головних складових особистого розвитку. Воно передбачає, головним чином, право особи контролювати використання цього зображення, в тому числі і не дозволяти його опублікувати. Хоча головною метою статті 8 є захист особи від неправомірного втручання з боку державної влади, вона не лише зобов`язує державу утримуватись від такого втручання: окрім такого негативного заходу, можуть існувати позитивні зобов`язання, невід`ємні від ефективної поваги до приватного або сімейного життя особи. Ці зобов`язання можуть передбачати здійснення заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин осіб між собою. Це стосується також захисту зображення особи від зловживання з боку інших осіб (VON HANNOVER v. GERMANY (No. 2), № 40660/08, 60641/08, § 96, 98, ЄСПЛ, 07 лютого 2012 року).

При встановленні балансу між захистом приватного життя та свободою вираження поглядів Європейський суд акцентує на необхідності враховувати, по-перше, внесок, зроблений фотографією або статтею до обговорення, що має загальний інтерес. Визначення того, що є предметом загального інтересу, залежатиме від обставин справи. Тим не менше, суд вважає відзначити, що він визнавав існування такого інтересу не лише в публікаціях стосовно політичних питань чи злочинності, але також коли воно стосувалось спорту або відомих митців. Проте, чутки про подружні проблеми президента республіки або фінансові труднощі відомого співака не були визнані предметом загального інтересу. По-друге, наскільки широко відомою є відповідна особа і яка тема повідомлення. Роль або посада відповідної особи і характер діяльності, яка є темою повідомлення і/або фотографії, є іншим важливим критерієм, пов`язаним із попереднім. У зв`язку з цим необхідно розрізняти приватних осіб і осіб, котрі діють в публічному контексті, як політичні або публічні постаті. Отже, у той час як невідома громадськості приватна особа може вимагати особливого захисту свого приватного життя, це не стосується публічних осіб. Існує фундаментальна відмінність між повідомленням фактів, здатних зробити внесок в обговорення у демократичному суспільстві і пов`язаних, наприклад, з політиками, які здійснюють свої офіційні повноваження, і повідомленням подробиць із приватного життя особи, котра не має таких повноважень. По-третє, попередня поведінка відповідної особи. Поведінка відповідної особи до оприлюднення повідомлення або те, що фотографія і пов`язана з нею інформація вже з`являлись у попередній публікації, також є фактором, який слід брати до уваги. Проте, сам факт попереднього співробітництва з пресою не може бути аргументом для позбавлення відповідної сторони усього захисту від оприлюднення спірної фотографії. По-четверте, зміст, форма і наслідки публікації. Спосіб, у який фотографія або звіт оприлюднені, і спосіб, у який відповідна особа зображена на фотографії або у звіті, також може бути фактором, який слід взяти до уваги. Обсяг, у якому було поширено звіт і фотографію, також може бути важливим фактором, залежно від того, чи є газета загальнонаціональною або місцевою, і має велику чи обмежену передплату. По-п`яте, обставини, за яких було зроблено фотографії. Тобто, чи сфотографована особа дала свою згоду на фотографування і на оприлюднення фотографій, або ж це було зроблено без повідомлення її, чи обманом, чи іншими незаконними засобами. Слід також звернути увагу на характер і серйозність втручання і на наслідки для відповідної особи оприлюднення фотографії. Для приватної особи, невідомої для громадськості, оприлюднення фотографії може становити більше втручання, ніж друкована стаття (VON HANNOVER v. GERMANY (No. 2), № 40660/08, 60641/08, § 109-113, ЄСПЛ, 07 лютого 2012 року).

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 20 березня 2019 року у справі № 161/19019/17.

Обґрунтованість наведеного вище висновку суду першої інстанції підтверджуються наявними в матеріалах справи відеозаписами, наданим ОСОБА_2 до Садгірського відділення поліції, яким суд надав належну оцінку та з яких чітко вбачається фіксування відеокамерою, встановленою на даху житлового будинку АДРЕСА_1 , виключно приватного життя позивача та членів її сім`ї.

Згоди позивачки на знімання її на відеоплівку та в подальшому розповсюдження такого відеоматеріалу з її зображенням матеріали справи не містять.

Однак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів на користь позивачки моральної шкоди, виходячи з наступного .

Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У статті 280 ЦК України передбачено, що якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У пунктах 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При визначенні розміру стягнення на відшкодування моральної шкоди судова колегія приймає до уваги розмір завданої моральної шкоди та її тривалість.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судам слід мати на увазі, що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них.

Особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим (частина перша статті 1190 ЦК України).

При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Належним чином дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши наведені вище норми права, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди, понесених моральних страждань, не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями завдавачів такої шкоди.

Наданий позивачкою консультативний висновок лікаря - психолога від 10 квітня 2018 року не може братися до уваги апеляційним судом як беззаперечний доказ наявності причинного зв`язку між погіршенням стану здоров`я позивачки та неправомірними діями відповідачів щодо втручання у її особисте життя внаслідок здійснення останніми відеоспостереження.

Зі змісту такого висновку вбачається, що в ньому йде мова про психо-емоційний стан ОСОБА_1 , причиною погіршення якого позивачка вважала судовий процес.

Беручи до уваги те, що з вказаним позовом позивачка звернулася до суду лише в серпні 2019 року, а інших доказів звернення раніше до суду із позовом щодо оскарження таких неправомірних дій відповідачів остання не надала, підстав вважати консультативний висновок , в якому стверджується про незадовільний стан здоров`я позивачки у зв`язку з наявністю на розгляді в суді іншої справи, належним та допустимим доказом у даній справі, апеляційним судом не вбачається.

Окрім того, згідно з правовою позицію, викладеною Верховним Судом в постанові від 19 червня 2019 року у справі № 522/21127/13-ц, консультаційні висновки не є висновками експерта, носять рекомендаційний характер та можуть слугувати лише письмовими доказами, які у разі їх належності та допустимості в сукупності з іншими зібраними в справі доказами підлягають оцінці судом.

Інших доказів на обґрунтування стягнення моральної шкоди позичкою до суду не надано.

Окрім того, ухвалюючи рішення про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивачки моральної шкоди, суд першої інстанції не врахував наступне.

Із позовної заяви вбачається, що позивачка пред`явила і підтримувала позов до трьох осіб, у вину яким ставила втручання у її особисте життя шляхом здійснення останніми відеопостереження за житловим будинком, де вона проживає.

Поряд із цим, позивачка не зазначила у вказаній заяві ким саме з відповідачів окремо або спільно вчинялися щодо неї такі неправомірні дії.

Виходячи з підстав і предмету позову, наявності кількох відповідачів, предметом доказування є передусім факти, які повинні підтверджувати доводи позивача про те, що конкретні винні дії, вчинені кожним з відповідачів у певний час у відповідному місці та за відповідних обставин потягли порушення його немайнового права. При цьому, позивачу слід визначитись із тим, про що саме йдеться: про взаємопов`язані спільні дії відповідачів (сукупність пов`язаних дій), виникнення у них солідарної відповідальності за порушення прав позивача, чи про конкретні дії кожного з відповідачів та індивідуальну відповідальність кожного з них за власні дії, що передбачає відповідну мотивацію позову та особливості доказування вимог. В будь-якому разі, позивачем мають бути зазначені конкретні дії відповідачів, має бути встановлено, чи порушують такі конкретні дії права позивача, враховуючи індивідуальність вини особи, яка порушила право, має бути встановлено, чи є дії кожного з відповідачів винними, а питання про їх відповідальність має вирішуватися з урахуванням встановленого.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 303/3567/16-ц.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 заявила вимогу про солідарну відповідальність відповідачів.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, шкода, заподіяна кількома особами відшкодовується кожною з них в частині, заподіяної нею (в порядку часткової відповідальності).

Особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не надала суду докази того, що відповідачі заподіяли їй моральну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями, а тому у апеляційного суду відсутні підстави вважати, що у них виникла солідарна відповідальність за порушення прав позивачки.

Відповідно до пункту 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Оскільки нормами ЦПК України не передбачено солідарне стягнення судових витрат, помилковим є висновок суду першої інстанції щодо стягнення в солідарному порядку з відповідачів на користь позивачки витрат, понесених останньою на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів щодо необґрунтованості та незаконності рішення суду першої інстанції в частині закриття судом провадження щодо позову про демонтаж камери відеоспостереження, яка знаходиться на даху житлового будинку АДРЕСА_1 , підстав для задоволення апеляційної скарги про скасування рішення суду першої інстанції в цій частині апеляційним судом не вбачається.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення в частині часткового задоволення позову про стягнення моральної шкоди з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Рішення суду першої інстанції в частині закриття провадження щодо позову про демонтаж камери відеоспостереження, яка знаходиться на даху житлового будинку АДРЕСА_1 , слід залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову про стягнення моральної шкоди та відмови в задоволенні позову в цій частині та залишення рішення суду першої інстанції в частині закриття провадження щодо позову про демонтаж камери відеоспостереження без змін.

З квитанції № 38799 від 15 грудня 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги сплатила судовий збір в розмірі 2 643 гривні.

Приймаючи до уваги те, що за оскарження рішення в частині стягнення моральної шкоди, яка є вимогою майнового характеру, ОСОБА_2 повинна була сплатити судовий збір в розмірі 1152 гривні 60 копійок, саме такий розмір судового збору підлягає стягненню з позивачки на користь відповідачки ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 368,374,376,381,382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 17 листопада 2020 року в частині часткового задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди та стягнення судових витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги, скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1152 (одну тисячу сто п`ятдесят дві) гривні 60 копійок в рахунок відшкодування судових витрат за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 22 січня 2021 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: Н.К. Височанська

М.І. Кулянда