Справа № 700/491/20
Провадження № 2/700/38/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року Лисянський районний суд Черкаської області в складі головуючого-судді: Пічкур С.Д., за участю секретаря судового засідання Сіденко Н.П., позивача: ОСОБА_1 , представника позивача адвоката: Білінкіної Т.В., відповідачки: ОСОБА_2 , представника відповідача адвоката: Бабенка Р.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Лисянка цивільну справу № 700/491/20, провадження № 2/700/288/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Лисянська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним,

установив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Лисянська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позову посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його рідна тітка ОСОБА_3 , 1936 року народження в с. Боярка Лисянського району Черкаської області в будинку пристарілих. Після її смерті в установлений законом строк він звернувся до Лисянської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії. Із повідомлення нотаріуса йому стало відомо, що 24.03.2017 року ОСОБА_3 був складений заповіт і його прізвища в даному заповіті немає. Тітка не могла скласти заповіт, так як з дитинства була хвора і мала психічні розлади, а тому є підстави вважати , що заповіт не являвся її волевиявленням та був складений не за її ініціативою, а тому просить визнати його недійсним.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі, позивач пояснив, що з дитинства тітка була психічно хвора, а останні роки майже не бачила і не чула, тому не могла скласти заповіт, оскільки не усвідомлювала своїх дій. Чи перебувала на обліку в лікаря-психіатра йому не відомо. Три-чотири рази в рік він приїздив до тітки, останній рік не приїжджав, так як хворів сам, тітка жила сама, фізично вона була здорова, проживала в будинку своєї матері. Хто відправив тітку до будинку пристарілих він не знає. В 2011 році тітка проживала у них, в Городищі, а потім вона попросилась в свою хату і він її перевіз. Спадкове майно складається з житлового будинку і земельного паю. Він не знав, що тітка померла, йому про смерть стало відомо ІНФОРМАЦІЯ_2 , невідомо, хто здійснив її поховання.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали і пояснили, що позов не базується на законі, позивачем не надано будь-яких доказів про недійсність заповіту. Заповіт був складений на ОСОБА_4 її батька, але в ньому було зазначено, що якщо з ним щось станеться, то на неї. Доглядали ОСОБА_3 її батьки, вони проживали від неї через один будинок. Вона також знала ОСОБА_3 . Про заповіт вона дізналась після смерті батька. До складу спадщини входить будинок та земельний пай, хто його отримував їй не відомо. Знала померлу з дитинства, оскільки проживали по сусідству, психічними захворюваннями вона не страждала, погано бачила, їй капали очі, мала серцеві захворювання. Мама оформляла ОСОБА_3 в будинок пристарілих, возила її в лікарню, лікарі проводили її огляд, і в довідці все вказали, психічних розладів не виявили.

Завідувач Лисянської державної нотаріальної контори Любчич Ф.І. в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задоволити виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвецїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла тітка позивача - ОСОБА_3 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 16.10.2019 року.

Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 3,1380 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Лисянської селищної ради відповідно до державного акта на право приватної власності на землю ІІ-ЧР № 029375.

При зверненні до нотаріуса для оформлення документів на прийняття спадщини позивачу видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 768/02-31 від 05.06.2020 року , із змісту якої вбачається, що ОСОБА_3 24.03.2017 року зроблений заповіт, в якому прізвище позивача не вказане.

Відповідно до заповіту, складеного 24.03.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Лисянської державної нотаріальної контори Черкаської області, зареєстрованого в реєстрі за № 340, який записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_3 та підписаний ОСОБА_5 , оскільки , як зазначено в заповіті, «у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 є неписьменною і не може підписати заповіт власноручно, на її особисте прохання та в її присутності текст заповіту підписала ОСОБА_5 » та свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ОСОБА_3 заповіла земельну ділянку площею 3,1380 га на території Лисянської селищної ради та все, що буде їй належати на праві власності на момент смерті ОСОБА_4 , але якщо він відмовиться від спадщини або помре раніше неї заповідає ОСОБА_2 .

Ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 09.10.2020 року задоволено клопотання позивача та представника позивача та призначено судово-психіатричну (посмертну) експертизу, виконання якої доручено Київському міському центру судово-психіатричних експертиз.

У відповідності до статей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Заповіт є одностороннім правочином і може бути визнаний судом нікчемним тільки при зазначенні в рішенні спеціальної підстави передбаченої ст. 1257 ЦК України.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як зазначено Верховним судом України у рішенні від 6 вересня 2017 року у справі № 6-2424цс16: судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України).

ВССУ у рішенні від 26.10.2016 (справа № 343/1571/14-7) зазначено, що підставою для визнання заповіту недійсним може бути не просто хвороба, навіть, важка, а абсолютна неспроможність заповідача в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Так, п. 16 Постанови ПВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 передбачено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину, суд, відповідно до статті 145 ЦПК, зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №116 від 16.03.2021 року, проведеної Київським міським центром судово-психіатричної експертизи Гудзенко Р.В в період підписання заповіту (24.03.2017 р.) страждала на Легку розумову відсталість (Олігофренія ступеню вираженої дебільності з емоційно-вольовими порушеннями) із значними поведінковими порушеннями, які потребують уваги або лікувальних заходів (згідно МКХ-10 F 70.1) та за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Такі правові висновки, зокрема, містяться у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що позивач її чоловік, ОСОБА_3 знала 28 років, вона була як «мала дитина», не розуміла своїх дій, а тому заповіт не могла скласти, так як вона не знала, що це. Вони з чоловіком приїжджали провідувати тітку не так часто, останній рік не їздив, бо сам хворів, переніс операцію. На обліку у психіатра тітка не перебувала, погано чула. Дуже боялась, щоб її не здали в будинок пристарілих.. Домовленості із цими сусідами про догляд тітки не було .

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що живе по сусідству з ОСОБА_3 , знала її з дитинства. Була присутня при складанні заповіту ОСОБА_3 , її покликали ОСОБА_9 , ще були присутні ОСОБА_5 і ОСОБА_7 , був нотаріус Любчич Ф.І. Заповіт складався в будинку ОСОБА_3 , було все в довільній формі , ніякого примусу не було. Гудзенко поводила себе нормально, сама підписувала заповіт, вона була в здоровому глузді, усвідомлювала свої дії. Нотаріус запитував чи робить вона заповіт з доброї волі, на що вона сказала, що на ОСОБА_10 робить заповіт. На обліку в психіатра ОСОБА_11 не перебувала, вона була адекватна, за допомогою завжди зверталась до ОСОБА_9 і вони їй допомагали. Вона перебувала на обліку в соціальному захисті і їй допомагали соціальні працівники.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що знала ОСОБА_3 , проживали на одній вулиці по сусідству. ОСОБА_12 допомагала ОСОБА_11 . Була присутня при складанні заповіту, нотаріус сказав, що потрібно, щоб було три свідки, покликала її ОСОБА_12 . Заповіт складався в будинку ОСОБА_3 , було присутніх 6 осіб, в тому числі нотаріус Любчич. Її покликали, щоб засвідчити, що ОСОБА_3 перебувала в здоровому глузді, вона нормально себе вела, нотаріус задавав їй запитання. Процедура була добровільною. Гудзенко говорила, що заповідає ОСОБА_13 , вона його називала ОСОБА_10 . На вигляд вона була як звичайна старенька бабуся. Гудзенко підписувала заповіт. Чи говорив їм щось нотаріус при посвідченні заповіту не пам`ятає. Свідків було троє, нотаріус зачитував заповіт, вона вголос не зачитувала заповіт.

Свідок ОСОБА_5 пояснила, що ОСОБА_3 знала 18 років. Років три тому, ОСОБА_11 складала заповіт в своєму будинку, були присутні ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , вона, Гудзенко і нотаріус. Її покликав ОСОБА_9 . Нотаріус запитував ОСОБА_11 на кого вона хоче скласти заповіт, вона сказала, що в неї є племінниця ОСОБА_16 , але вона в Росії і сюди не приїде, а ОСОБА_13 їй допомагає, то вона хоче, щоб заповіт був на нього. Вона підписувала цей заповіт, її покликали щоб засвідчити, що ОСОБА_11 була в нормальному стані. Гудзенко дійсно була в нормальному стані, в неї була хороша пам`ять. Гудзенко підписувала заповіт і свідки підписували. ОСОБА_17 не знає. Гудзенко була неграмотна, вона нікому не говорила, щоб за неї підписали заповіт, їй також не говорила, щоб за неї підписала заповіт.

Висновок судової психіатричної експертизи узгоджується з іншими доказами у справі, зокрема індивідуальної картки амбулаторного хворого, згідно з якою ОСОБА_3 з дитинства перебуває на «Д» обліку у лікаря психіатра. З 28 лютого 1968 року визнана інвалідом з дитинства з діагнозом олігофренія в ступені значно вираженої дебільності. Відповідно до картки визначення індивідуальних потреб отримувача соціальних послуг від 01 серпня 2019 року, ОСОБА_3 не може самостійно купатися, здійснювати покупки, читати, готувати їжу, прибирати та потребує стаціонарного стороннього догляду.

Враховуючи вищенаведені обставини, та те, що судом встановлено переконливі та обґрунтовані докази того, що ОСОБА_3 на час складення заповіту страждала психічним захворюванням, яке позбавляло її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, суд констатує, що позивачем наведено достатні підстави вважати, що заповіт від імені ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Лисянської державної нотаріальної контори Черкаської області 24 березня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 340 на все майно на ім`я ОСОБА_13 та ОСОБА_2 , складений з порушенням вимог ст.ст. 1243, 1257 ЦК України та є недійсним з моменту його посвідчення. В момент складання та посвідчення заповіту ОСОБА_3 внаслідок психічного захворювання, не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 5, 12, 13, 71, 74, 81, 142, 211, 258, 259, 263, 265, 273, ЦПК України, суд ,

вирішив:

Задовольнити позов ОСОБА_17 до ОСОБА_2 , третя особа: Лисянська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.

Визнати недійсним заповіт вчинений від імені ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в смт. Лисянка, Черкаської області, посвідчений державним нотаріусом Лисянської державної нотаріальної контори 24 березня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 340.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 31 травня 2021 року.

Суддя С. Д. Пічкур