Постанова

Іменем України

19 травня 2021 року

м. Київ

справа № 761/8333/18

провадження № 61-10075св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне некомерційне підприємство «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва на постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2020 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2020 року у складі колегії суддів: Лівінського С. В., Березовенко Р. В., Нежури В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва (далі - КП «КДЦ», Центр) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтований тим, що згідно з наказом від 01 листопада 2013 року № 13-К позивач прийнята на посаду лікаря-кардіолога кардіологічного кабінету Філії № 1 КП «КДЦ» на 0,5 вакантної ставки в порядку переведення з поліклініки № 1 Шевченківського району міста Києва з посадовим окладом згідно зі штатним розписом.

30 листопада 2017 року вона отримала лист в. о. директора КП «КДЦ» Басіка І. В. з наказом від 29 листопада 2017 року № 136 про зміну в організації праці, відповідно до якого Філія № 1 КП «КДЦ» буде працювати за новим графіком, у зв`язку з чим попереджено про припинення трудового договору згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

09 лютого 2018 року позивач отримала наказ відповідача від 05 лютого 2018 року № 122-к про звільнення з посади з 05 лютого 2018 року згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці.

З урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог ОСОБА_1 просила суд визнати незаконними та скасувати накази КП «КДЦ» від 05 лютого 2018 року № 122-к про звільнення її з посади, від 29 листопада 2017 року № 136 в частині встановлення нового графіка її роботи, поновити її з 05 лютого 2018 року на посаді лікаря-кардіолога кардіологічного кабінету Філії № 1 КП «КДЦ» на 0,5 ставки на умовах неповного робочого тижня з графіком роботи: друга зміна у парні числа робочих днів, стягнути з КП «КДЦ» на її користь 88 560,86 грн заробітної плати за час вимушеного прогулу з 05 лютого 2018 року до 20 серпня 2019 року з індексацією, провести розподіл судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року у позові відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивач звільнена з роботи відповідно до закону.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 15 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову частково.

Визнано незаконними та скасовано наказ КП «КДЦ» від 05 лютого 2018 року № 122-к про звільнення ОСОБА_1 з посади та наказ від 29 листопада 2017 року № 136 в частині встановлення нового графіка роботи ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря-кардіолога кардіологічного кабінету Філії № 1 КП «КДЦ» на 0,5 ставки на умовах неповного робочого тижня з графіком роботи: друга зміна у парні числа робочих днів з 05 лютого 2018 року.

Стягнено з КП «КДЦ» на користь ОСОБА_1 30 799,31 грн заробітної плати з індексацією за час вимушеного прогулу з 05 лютого 2018 року до 20 серпня 2019 року, з відрахуванням із цієї суми належних до сплати податків та обов`язкових платежів. В іншій частині позову відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулося під час її перебування на лікарняному, отже, вона підлягає поновленню на роботі, на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 26 червня 2020 року стягнено з КП «КДЦ» на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги у розмірі 22 564,00 грн, в дохід держави судовий збір - 6 055,98 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 липня 2020 року у задоволенні заяви КП «КДЦ» про роз`яснення постанови Київського апеляційного суду від 15 червня 2020 року відмовлено.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У липні 2020 року КП «КДЦ» звернулося до Верховного Суду із касаційними скаргами на постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2020 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2020 року просило скасувати оскаржувані судові рішення, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційні скарги обґрунтовані тим, що на виконання статті 32 КЗпП України КП «КДЦ» повідомило ОСОБА_1 про зміну умов праці та попередило, що в разі відмови від продовження роботи у зв`язку зі зміною умов праці трудовий договір буде припинено на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

Під час складення графіка роботи на лютий 2018 ріку було дотримано рекомендацій медико-соціальної експертної комісії, зазначених у довідці огляду МСЕК серії № КА-1 020299, та встановлено позивачу норму неповного робочого дня, а саме 3,85 год на робочий день.

15 листопада 2017 року позивача повідомлено, що вона використала щорічну відпустку тривалістю 15 календарних днів за період з 01 листопада 2017 року до 31 жовтня 2018 року, тому не має права на щорічну відпустку за період часу, який не відпрацювала.

На момент звільнення ОСОБА_1 КП «КДЦ» не було обізнане про те, що вона перебуває на лікарняному з 02 лютого 2018 року до 09 лютого 2018 року. Позивач не надала листок непрацездатності за місцем роботи.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на порушення порядку подання доказів у справі (частина четверта статті 83 ЦПК України), суд порушив частину третю статті 367 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 545/1151/16-ц, провадження № 61-9771св18, від 03 квітня 2019 року у справі № 161/16568/16-ц, провадження № 61-12925св18.

Додаткова постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Витрати з надання правової допомоги зі складення заяви про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу від 19 серпня 2019 року, які сплачені в сумі 3 000,00 грн, не підлягали компенсації, оскільки не входили в попередньо заявлену суму орієнтовних очікуваних судових витрат (частина друга статті 134 ЦПК України) та є штучним їх збільшенням.

Заява щодо вирішення питання про розподіл судових витрат розглянута судом без участі відповідача, тому він був позбавлений можливості подати клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги в порядку, визначеному частиною шостою статті 137 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що розмір витрат на професійну правничу допомогу - 22 564,00 грн не є співмірним з майновою вимогою - 30 799,31 грн.

Аргументи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просила залишити її без задоволення, а судове рішення без змін, посилаючись на правильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Наказ від 29 листопада 2017 року № 136 Про зміни в організації праці не містить обставин (умов), які відповідно до законодавства України визнаються змінами в організації виробництва і праці. Відповідач не надав судам доказів, що дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці.

Суди не встановили факту, що колишні істотні умови праці позивача не могли бути збережені, що є однією із основних умов звільнення за частиною першою статті 36 КЗпП України.

Не відповідає дійсності твердження відповідача, що графік роботи на лютий 2018 року встановлено з дотриманням рекомендацій МСЕК.

Суд апеляційної інстанції встановив, що зміна існуючого графіка роботи позивача є незаконною та необґрунтованою.

Позивач не була повідомлена про звільнення 05 лютого 2018 року відповідно до статті 49-2 КЗпП України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що згідно з наказом від 01 листопада 2013 року № 13-К ОСОБА_1 прийнято на посаду лікаря-кардіолога кардіологічного кабінету Філії № 1 КП «КДЦ» на 0,5 вакантної ставки в порядку переведення з поліклініки № 1 Шевченківського району міста Києва з посадовим окладом згідно із штатним розписом.

29 листопада 2017 року з метою якісного надання медичних послуг населенню КП «КДЦ» видало наказ № 136 Про зміни в організації праці, згідно з яким працівникам кардіологічного кабінету Філії №1 встановлено робочий час з 8:00 до 16:51 та затверджено графік обліку робочого часу.

Листом від 30 листопада 2017 року ОСОБА_1 ознайомлено з наказом від 29 листопада 2017 року № 136 про зміну в організації праці, відповідно до якого Філія № 1 буде працювати за новим графіком, та попереджено про можливість припинення трудового договору за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України в разі відмови позивача від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці.

22 січня 2018 року у відповідь на вказаний лист ОСОБА_1 звернулася із заявою, в якій повідомила відповідача, що вважає наказ від 29 листопада 2017 року № 136, новий графік та попередження про припинення її трудового договору за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України незаконними та необґрунтованими. До заяви долучила копію консультативного висновку від 19 січня 2018 року № 600, виданого Державною установою «Національний науковий центр «Інститут кардіології ім. акад. М. Д. Стражеска» НАМН України.

Відповідно до наказу від 05 лютого 2018 року № 122-к ОСОБА_1 звільнено з посади з 05 лютого 2018 року згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці.

09 лютого 2018 року позивач отримала наказ від 05 лютого 2018 року № 122-к про звільнення з посади з 05 лютого 2018 року.

Суд апеляційної інстанції встановив, що з 02 лютого 2018 року до 09 лютого 2018 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному, згідно з листком непрацездатності стати до роботи визначено 10 лютого 2018 року.

Відповідно з довідкою КП «КДЦ» середня заробітна плата ОСОБА_1 за останні 2 місяці роботи становила 1 603,5 грн.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 липня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У листопаді 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, відзиву на касаційні скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення частково касаційних скарг з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема, права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частинами першою та шостою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України).

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 частини першої статті 36 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці.

Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку зі зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 582/1001/15-ц, провадження № 14-286цс18.

Суд першої інстанції встановив, що 01 листопада 2017 року відповідно до статті 247 КЗпП України відповідач звернувся до первинної профспілкової організації КДЦ Київської міської профспілки працівників охорони здоров`я та первинної профспілкової організації КДЦ професійної спілки «Медична профспілка «Медінар» з проханням погодити графік роботи на лютий 2018 року, що підтверджується листом № 01/1038, та отримав листи з інформацією, що профспілкові організації не заперечують щодо зміни графіка роботи працівникам кардіологічного кабінету, які є членами вказаних профспілок, і погоджений та підписаний графік обліку робочого часу на лютий 2018 року.

З метою якісного надання медичних послуг населенню 29 листопада 2017 року відповідач прийняв наказ № 136 Про зміни в організації праці, згідно з яким працівникам кардіологічного кабінету Філії № 1 КП «КЦД» було встановлено робочий час з 8:00 до 16:51 та затверджено графік обліку робочого часу.

Підставою зміни в організації праці є якісне надання медичних послуг населенню шляхом раціонального використання робочого часу лікарями-кардіологами кардіологічного кабінету Центру, оскільки мало місце неодноразове порушення ними графіків робочого часу у 2017 році.

Крім того, суд першої інстанції встановив, що при встановленні графіка роботи на лютий 2018 рік було дотримано рекомендацій медико-соціальної експертної комісії, зазначених у довідці огляду МСЕК серії № КА-1 020299, та встановлено позивачу норму неповного робочого дня, а саме 3,85 год на робочий день.

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Суди встановили, що наказ про звільнення позивача видано 05 лютого 2018 року, тобто у період, коли позивач була непрацездатною.

У касаційній скарзі відповідач, обґрунтовуючи незаконність рішення суду апеляційної інстанції, посилається, зокрема, на висновки суду касаційної інстанції щодо застосування норми матеріального права, а саме частини третьої статті 40 КЗпП України, викладені у постановах суду касаційної інстанції, і вказує, що позивача звільнено згідно із законом (пункт 6 частини першої статті 36 КЗпП України), оскільки перебування позивача на лікарняному не перешкоджало її звільненню з посади.

Верховний Суд зазначає, що справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання арреllatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція по суті є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції в межах своїх повноважень повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Переглядаючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції, посилаючись на те, що він повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, зокрема і ті, на які посилалася особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_1 , дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

Водночас у рішенні суду апеляційної інстанції висновки щодо поновлення позивача на посаді зводяться лише до того, що звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулося під час її перебування на лікарняному, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Тому на підставі пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Щодо інших доводів апеляційної скарги суд апеляційної інстанції відповіді не надав, не з`ясував, чи відповідаєзвільнення позивача у зв`язку із зміною істотних умов праці вимогам закону, а без з`ясування цих обставин застосування частини третьої статті 40 КЗпП України є необґрунтованим і не відповідає нормам матеріального права.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що поновлення на роботі можливе лише у разі відсутності підстав для звільнення особи або встановлення порушення процедури звільнення.

Скасувавши рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не спростував правомірність видання оскаржуваних наказів. Лише посилання в оскаржуваному рішенні на частини першу та другу статті 235 КЗпП України ще не свідчить про наявність підстав для поновлення позивача на попередній посаді.

Визнавши незаконним наказ КП «КДЦ» від 29 листопада 2017 року № 136 в частині встановлення нового графіка роботи ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції не виклав мотивів, з яких підстав цей наказ є незаконним, не заначив норму матеріального права, яка регулює спірні правовідносини. Суд не перевірив доводів апеляційної скарги та не зробив висновки, чи відбулися у відповідача зміни в організації праці, чи можливо було зберегти позивачу колишні істотні умови праці, що є однією з умов припинення трудового договору за пунктом 6 частини першої статті 36 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції не мотивував відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України того, чому взяв до уваги докази, які не були подані до суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року, провадження № 61-34683св18, від 03 жовтня 2018 року, провадження № 61-9771св18, від 03 квітня 2019 року, провадження № 61-12925св18, у постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2012 року, провадження № 6-156цс12.

У постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 161/16568/16-ц, провадження № 61-12925св18, суд дійшов висновку, що в період тимчасової непрацездатності не допускається звільнення працівників з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (частина третя статті 40 КЗпП України). Оскільки звільнення ОСОБА_2 відбулося у зв`язку із закінчення строку дії трудового договору, на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність допущених відповідачем порушень трудових прав позивача.

У постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2012 року, провадження № 6-156цс12зазначено, що «виходячи з нормативного (а не сутнісного) тлумачення підпунктів 4, 8 частини першої статті 36, частини третьої статті 40, частини третьої статті 41, статей 40, 41 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, а не у зв'язку із звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми частини третьої статті 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються».

У цих справах висновки Верховного Суду та Верховного Суду України, викладені у вказаних постановах, стосуються правовідносин, які не є подібними до справи, яка переглядається.

У постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року, провадження № 61-34683св18, від 03 жовтня 2018 року, провадження № 61-9771св18, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскільки особа звільнена не з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, то норми частини третьої статті 40 КЗпП України не поширюються на правовідносини щодо звільнення за строковим трудовим договором.

У рішенні Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України зазначено: «Положеннями частини третьої статті 40 Кодексу закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій. Конституційний Суд України у Рішенні від 09 липня 1998 року № 12-рп/98 вказав, що «умови контракту, які погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, угодами і колективним договором, вважаються недійсними (стаття 9 Кодексу законів про працю України)» (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини).

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 Кодексу є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18, провадження № 14-670цс19, зазначено, що з метою узгодження практики застосування частини третьої статті 40 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду України від 26 грудня 2012 року у справі № 6-156цс12 і від 23 січня 2013 року у справі № 6-127цс12, а також від висновку Верховного Суду, сформульованого у постанові від 16 березня 2020 року у справі № 640/10761/14-ц. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що гарантія частини третьої статті 40 КЗпП України поширюється на випадки припинення контракту з працівником за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України. А в разі порушення цієї гарантії негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).

Верховний Суд зауважує, що під час перегляду в касаційному порядку судових рішень суд враховує саме останній правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду в його рішеннях, ухвалених за результатами розгляду інших судових справ у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про подібність правовідносин у вказаних постановах Верховного Суду та у справі, що переглядається у касаційному порядку, Верховний Суд виходить із того, що правовідносини подібні за змістом, а обставини справ, а саме звільнення за строковим чи безстроковим договором, не можуть впливати на висновок про подібність правовідносин, оскільки у справі, що переглядається, і справах, на які посилається відповідач у касаційній скарзі, для вирішення спору необхідно дослідити питання, чи є перебування на лікарняному підставою для поновлення на посаді особи, яка звільнена з роботи.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Під час перегляду цієї справи суд касаційної інстанції з урахуванням частини третьої статті 400 ЦПК України, виходить за межі доводів касаційної скарги з тієї підстави, що необхідно врахувати висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги, бере до уваги правові висновки, викладені у рішенні Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року і постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 рокуу справі № 205/4196/18, провадження № 14-670цс19, про відступлення від висновків, сформульованих у раніше прийнятих Верховним Судом постановах у подібних правовідносинах, оскільки на час розгляду касаційних скарг і розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій було різне тлумачення частини четвертої статті 40 КЗпП України.

Відповідно до частин першої, другої, третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, тому підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи суду належить встановити обставини справи та надати їм належну оцінку з урахуванням підстав позову та вимог апеляційної скарги.

Щодо додаткової постанови

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Верховний Суд зауважує, що оскільки рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий апеляційний розгляд, то додаткова постанова також підлягає скасуванню.

Щодо заяви про поворот виконання рішення

Відповідно до частини першої статті 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Заяву про поворот виконання рішення суду Верховний Суд не розглядає, оскільки постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо судових витрат

З урахуванням змісту статей 133, 137, 141 ЦПК України, з огляду на скасування постанови суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий апеляційний розгляд заява ОСОБА_1 про відшкодування судових витрат задоволенню не підлягає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційних скарг, скасування постанови Київського апеляційного суду від 15 червня 2020 року та додаткової постанови Київського апеляційного суду від 26 червня 2020 року з направленням на новий розгляд до суду апеляційної інстанції

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2020 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко