КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/6180/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 362/4402/20

27 травня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Заришняк Г.М.

- Музичко С.Г.

при секретарі - Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Дулі Тетяни Володимирівни на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 серпня 2020 року, постановленої під головуванням судді Кравченко Л.М., про забезпечення позову, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя, в якому просила встановити факт спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, в якому просила:

- встановити факт спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства в період часу з 16 квітня 2007 року по 08 грудня 2015 рік;

- визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 : кімнату № НОМЕР_1 в гуртожитку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 16,9 кв.м., житловою площею 16,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; автобус марка D2, модель «Богдан», марка А-09202, рік випуску 2007, колір жовтий, д.н. НОМЕР_2 ; автомобіль марки ВАЗ 2107, д.н. НОМЕР_3 ;

- в якості поділу спільного майна подружжя, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за належну їй 1/2 частину спільного майна подружжя в сумі 233 800,00 грн., на отримання якої позивач погоджується.

14 серпня 2020 року до суду надійшла заява ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 , а саме: 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . Заява мотивована тим, що відповідач нещодавно без відома та згоди позивача почав відчужувати майно, яке є предметом спору на користь третіх осіб, з метою уникнення його поділу з позивачем. Зокрема, як підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 22 липня 2020 року відповідач подарував спірну кімнату в гуртожитку своєму брату ОСОБА_3 . В свою чергу, ОСОБА_3 , вже 22 липня 2020 року звернувся з позовом до позивача про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. З єдиного належного відповідачу на праві власності майна залишилась 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 .

Вважає, що такі дії відповідача свідчать про можливість відчуження ним іншого майна, що належить йому на праві власності, щоб уникнути можливості стягнення на користь позивача компенсації за частину спільного майна подружжя, у разі задоволення позову.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 серпня 2020 року заяву ОСОБА_2 задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 , а саме: 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Дуля Т.В. звернулася з апеляційною скаргою , в якій просила скасувати ухвалу та постановити нову, якою у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що ухвала суду постановлена без додержання норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що судом забезпечено позов шляхом накладення арешту на частину квартири, яка належить відповідачу на праві приватної власності, та не є предметом спору. Крім того, жодного доказу щодо відчуження, або наміру відчужити єдине житло, що належить відповідачу, позивачем до заяви додано не було. Вказувала на те, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 частину квартири призводить до втручання у право відповідача мирно володіти його майном, тому у такий спосіб порушуються вимоги ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вказувала на те, що ухвала суду прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, та спрямована на захист інтересів позивача від незаконних дій відповідача та забезпечення можливості в подальшому виконати рішення суду у разі задоволення позовних вимог позивача. Постановляючи ухвалу про забезпечення позову суд дійшов вірного висновку, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову, тому відсутні підстави для її скасування. Доводи апеляційної скарги про те, що арешт накладено на майно, що належить відповідачу на праві приватної власності та не є предметом спору, не спростовують висновків суду першої інстанції, що таке майно у відповідача єдине, а тому у разі його відчуження відповідач може уникнути виконання рішення щодо сплати позивачу компенсації за належну частку у спільному майні.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Позивач проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Згідно ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення через, зокрема, зникнення, зменшення за кількістю або погіршення за якістю майна (грошових коштів) тощо на момент виконання рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулася до суду з вимогами про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства в період часу з 16 квітня 2007 року по 08 грудня 2015 рік; визнання об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 : кімнати № 5 в гуртожитку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 16,9 кв.м., житловою площею 16,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; автобуса марка D2, модель «Богдан», марка А-09202, рік випуску 2007, колір жовтий, д.н. НОМЕР_2 ; автомобіля марки ВАЗ 2107, д.н. НОМЕР_3 . та стягнення компенсації за належну їй 1/2 частину спільного майна подружжя в сумі 233 800,00 грн., на отримання якої позивач погоджується.

Відповідачу на праві власності в порядку спадкування за заповітом належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 .

Звертаючись із заявою про забезпечення вищезазначеного позову, позивачка посилалася на те, що дії відповідача щодо відчуження спільного майна сторін, а саме укладення договору дарування кімнати в гуртожитку без згоди позивач, дають підстави стверджувати, що відповідач може подарувати і належну йому на праві власності 1/2 частину квартири, що належить на праві власності відповідача, щоб уникнути можливості стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за частину спільного майна подружжя, а іншого майна, яке належить відповідачу на праві власності не має.

Враховуючи, що частина квартири, на яку просила позивач накласти арешт, не є предметом спору у даній справі, жодного доказу щодо відчуження, або наміру відчужити єдине житло, що належить відповідачу, позивачем до заяви надано не було, відсутність доказів співмірності виду забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для забезпечення позову.

Виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, апеляційний суд вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 серпня 2020 року підлягає скасуванню, а заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дулі Тетяни Володимирівни задовольнити.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 серпня 2020 року про забезпечення позову скасувати та постанову нову, якою у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню до Верховного Суду не підлягає.

Повний текст постанови складено 31 травня 2021 року.

Головуючий: Судді: