Єдиний унікальний номер: 375/1263/20
Провадження № 2/379/418/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 рокум.Тараща

Таращанський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Музиченко О. О.,

за участю секретаря судового засідання Бакал O. A.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 в порядку загального позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНДОР-ФІНАНС» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Рокитнянського районного суду Київської області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНДОР-ФІНАНС» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору. Позов мотивовано тим, що 14.07.2020 між ним та відповідачем ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» було укладено договір про надання фінансового кредиту № КВ08-00237, відповідно до якого відповідач зобов`язувався надати позивачеві грошові кошти в сумі 3000,00 гривень, а позивач зобов`язувався прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом. Відповідно до умов договору, кредитні кошти надаються строком на 14 днів, а саме з 14.07.2020 по 28.07.2020. За користування кредитними коштами передбачено сплату процентів у розмірі 2% від суми наданого кредиту за кожен день користування, оскільки процентна ставка є фіксованою, то за 14 днів користування кредитними коштами розмір процентів становить 840,00 гривень. Кредитні кошти та нараховані проценти повертаються позичальником в день кінцевого повернення кредиту єдиним платежем, що становить 3840,00 грн. Позивач вважає, що при укладенні вказаного кредитного договору були порушені його права як споживача, оскільки всупереч положень ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» та ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», він не отримував будь-якого окремого документа, що містив би інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуваням відсоткової ставки за кредитом та вартості послуг, пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання кредиту; варіанти повернення кредиту; правила надання фінансового кредиту. Також зазначає, що сума компенсації, яку повинен сплатити позивач, становить більше 50%, що, на його думку, є несправедливою умовою і не відповідає положенням ч. 5 п. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім того, в умовах договору передбачена черговість погашення грошових зобов`язань у порядку, що не відповідає положенням ст. 19 ЗУ «Про споживче кредитування». Фактично даний кредитний договір укладено без строку договору та порядку його припинення, а також умов про відповідальність позикодавця (відповідача), що передбачено п.8, 9 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Такж відповідач не був повідомлений про умови та строки обробки його персональних даних, а з аналізу умов кредитного договору вбачається, що надана позивачем згода на оброку персональних даних є безстроковою та безвідкличною, чим порушено абз. 5,11 п. 2 ст. 8 ЗУ «Про захист персональних даних». На підставі наведеного позивач просив визнати недійсним договір по надання фінансового кредиту № КВ08-00237 від 14.07.2020, укладений між ним та відповідачем ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС».

20.04.2021 після задоволеного відводу судді Рокитнянського районного суду Київської області Чорненької О.І. відповідно до ст.ст. 31, 41 ЦПК України справа була передана до Таращанського районного суду Київської області.

Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 27.04.2021 дану позовну заяву було прийнято до провадження; постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 17.05.2021 підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 31.05.2021.

16.04.2021 представником відповідача ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» - адвокатом Боднарем Н.Я. через підсистему «Електронний суд» було подано відзив (а.с.30-37), у якому представник відповідача вказує на безпідставність позову та зазначає, що до моменту укладення оскаржуваного договору позичальнику було надано для ознайомлення паспорт споживчого кредиту від 14.07.2020, який містить всю необхідну інформацію, передбачену ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» та ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування»; позивач ознайомився і власноручно підписав заяву позичальника на отримання фінансового кредиту від 14.07.2020 та анкету позичальника від 14.07.2020, що підтверджується копіями цих документів, доданими до відзиву. Також у приміщенні відділення (у паперовому вигляді) ОСОБА_1 були надані для ознайомлення Правила надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» в редакції від 31.01.2018, що є на офіційному сайті позичальника у публічному доступі. Відповідач, підписавши договір, засвідчив отримання екземпляру договору з додатком 1 відповідно до п. 7.5 даного договору. Порушення відповідачем ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» спростовується тим, що проценти є платою за користування кредитними коштами, а не відповідальністю за невиконання зобов`язань (вони не є неустойкою, штрафом, пенею); в даному випадку штрафні санкції передбачені лише п. 5.2 договору і становлять 100 грн. за неповернення кредиту в обумовлений строк. Крім того, позивач безпідставно посилається на ст. 19 ЗУ «Про споживче кредитування» стосовно черговості погашення вимог за договором про споживчий кредит, оскільки п. 2.4 договору не повинен йому відповідати в силу того, що на оскаржуваний договір дані вимоги Закону не поширюються, адже договір укладений на суму, яка менша мінімальної заробітної плати, і на строк, який становить менше місяця. Крім того, помилковим є твердження позивача про те, що оскаржуваний договір не містить строку його дії та відсутність умов відповідальності позикодавця, оскільки в п. 1.5 договору зазначено, що кредитні кошти надаються строком на 14 днів: з 14.07.2020 по 28.07.2020; а пунктом 7.1 договору визначено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов`язань; в розділі 5 договору передбачена відповідальність сторін. Позиція позивача щодо порушення відповідачем норм Закону України «Про захист персональних даних» також є хибною, оскільки його згода на обробку персональних даних надана ним в п. 6.4 договору, а також у заяві позичальника на отримання фінансового кредиту. Дані положення не суперечать правовій нормі, а навпаки, внесені з метою виконання вимог закону. Позичальник має право користуватись усіма правами, наданими йому ЗУ «Про захист персональних даних», в тому числі і щодо відкликання своєї згоди на обробку персональних даних. На підставі цього представник відповідача просить у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору відмовити у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належно і завчасно згідно вимог чинного законодавства (а.с. 144). До позову позивачем було додано клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо розгляду справи в заочному порядку (а.с.9). Також у пункті 3 прохальної частини позовної заяви позивач просить розглядати позов за його відсутності (а.с. 5 на звороті).

Представник відповідача ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» - адвокат Боднар Н.Я. в судове засідання не з`явився. Відповідач повідомлений про час, дату та місце розгляду справи належно і завчасно згідно вимог чинного законодавства (а.с.133-134). 25.05.2021 через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача ОСОБА_2 до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі; в задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі (а.с. 140-141).

За положенням частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання учасників справи за умови їх належного повідомлення про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Ретельно перевіривши викладені у заявах по суті обставини, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані докази, судом встановлено наступні фактичні обставини та визначено зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 14.07.2020 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» було укладено договір про надання фінансового кредиту № КВ08-00237 (далі Договір, Кредитний договір), що вбачається з наданої суду копії цього договору (а.с.7-8).

Відповідно до п. 1.1. Договору кредитодавець зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредитодавцю кредитні кошти в порядку та на умовах, визначених цим договором, та сплатити проценти .

Згідно п. 1.2. Договору кредитні кошти надаються кредитодавцем позичальнику, виключно в національній валюті України гривні, на умовах строковості, платності та поворотності.

Пунктом 1.3. Договору передбачено, що кредитні кошти, які отримані позичальником за цим договором, використовуються за цільовим призначенням на поточні потреби.

Пунктом 1.4. кредитного договору встановлено розмір кредитних коштів 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

Відповідно до п. 1.5. цього Договору кредитні кошти надаються строком на 14 (чотирнадцять) днів, а саме з 14.07.2020 по 28.07.2020. Днем кінцевого повернення кредиту є 28.07.2020. У разі пролонгації (продовження) строку користування кредитними коштами у порядку, визначеному розділом 3 цього договору, днем кінчевого повернення кредиту є останній день нового строку користування кредитом.

Пунком 1.6. Договору передбачена сплата процентів за користування кредитними коштами у розмірі 2% від суми наданого кредиту за кожен день користування. Процентна ставка є фіксованою та не змінюється протягом усього строку користування кредитом.

Так, згідно п. 1.7. Договору за 14 (чотирнадцять) днів користування кредитними коштами позичальник сплачує кредитодавцю проценти в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 00 копійок.

Відповідно до п. 1.8. Договору кредитні кошти та нараховані проценти за користування ними повертаються позичальником в день кінцевого повернення кредиту у касу або на рахунок кредитодавця (в т.ч. через термінальну мережу), єдиним платежем, що становить 3840 (три тисячі вісімсот сорок) гривень 00 копійок, та який включає в себе розмір отриманих кредитних коштів та нарахованих процентів.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 був ознайомлений з розрахунком вартості кредиту та графіком погашення заборгованості по кредиту 14 липня 2020 року в день укладення Договору, що стверджується його підписом у Додатку №0 до кредитного договору № КВ08-00237 від 14.07.2020. Відтак, позивачем було у повному обсязі отримано інформацію про умови кредитування (а.с.39).

Згідно видаткового касового ордера від 14.07.2020 ОСОБА_1 отримав від ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» на підставі договору про надання фінансового кредиту № КВ08-00237 від 14.07.2020 обумовлену суму в розмірі 3000 (три тисячі) грн. 00 коп., що підтверджується його власноручним підписом про одержання цієї суми коштів (а.с.38).

За положенням статті 6 ЦК України однією із основних засад цивільного законодавства є свобода договору, що за змістом статті 627 ЦК полягає у свободі сторін в укладенні договору, вільному виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб`єктів.

Судом встановлено, що про укладенні оспорюваного договору сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, перш за все вимогою до чинності кредитного договору є погодження сторонами усіх істотних умов кредитного договору. Вони встановлюються, зокрема, Цивільним Кодексом України (статті 1048-1052, 1054).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, до істотних умов кредитного договору належать умови, що визначають предмет договору: сума кредиту, строк (строки) та порядок його надання позичальнику, термін (терміни) і порядок повернення отриманого кредиту, розмір і порядок сплати кредитору відсотків за користування кредитом. Які-небудь інші умови (що не відносяться до предмета договору) можуть бути визнані істотними умовами кредитного договору лише за наявності спеціальної заяви однієї із сторін (кредитора або позичальника) про необхідність досягти по них угоди.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами було досягнуто домовленості з усіх істотних умов договору шляхом підписання тексту договору, укладеного в простій письмовій формі, що відповідає вимогам законодавства, та додатків до кредитного договору.

Кредитний договір був підписаний позичальником власноруч, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами.

Додаток №0 до кредитного договору № КВ08-00237 від 14.07.2020 підписаний позичальником позивачем ОСОБА_3 власноруч, що підтверджує його обізнаність та згоду з умовами Договору.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Суд зауважує, що 10 червня 2017 року, набув чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року, який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері та регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування.

З набуттям чинності вказаним Законом, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Крім того, із зазначеної дати (10 червня 2017 року) виключено частину 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», отже, посилання позивача на вказану норму є необґрунтованим, оскільки вона втратила чинність на момент укладення спірного договору.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно - правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі на додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності).

Отже, на момент укладення спірного договору чинним законодавством України було передбачено право банку отримувати плату за обслуговування кредиту, а тому твердження позивача про неправомірність встановлення відповідачем такої плати є необґрунтованим.

Відповідно до ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Пунктом п. 2.4. Договору передбачено, що шляхом підписання цього договору, сторони погоджують наступну черговість погашення позичальником своїх грошових коштів, які виникають за цим договором та які зараховуються кредитом в наступному порядку: штраф, прострочені відсотки, строкові відсотки, прострочений кредит, строковий кредит. У випадку перерахування позичальником грошових коштів напогашення кредиту та/або процентів в порушенням вишевказаної черговості з вини позичальника чи його недбалості, кредитор вправі самостійно здійснити перерозподіл отриманих коштів позичальника та провести їх зарахування відповідно до тієї черговості, що вказана в цьому пункті.

Відтак, сторони мали право встановити будь-яку черговість погашення грошового зобов`язання, а тому твердження позивача про неправомірність п. 2.4. кредитного договору є помилковим.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначається строк, на який надається кредит.

Пунктом 1.5. договору про надання фінансового кредиту № КВ08-00237 від 14.07.2020 передбачено, що кредитні кошти надаються строком на 14 (чотирнадцять) днів, а саме з 14 липня 2020 року по 28 липня 2020 рік. Днем кінцевого повернення кредиту є 28 липня 2020 року. У разі пролонгації (продовження) строку користування кредитними коштами у порядку, визначеному розділом 3 цього договору, днем кінцевого повернення кредиту є останній день нового строку користування кредитом.

Крім того, відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначається відповідальність сторін за порушення умов договору.

На дотримання даної норми, розділом 5 кредитного договору передбачена відповідальність сторін та порядок вирішення спорів.

Згідно п. 5.1. кредитного договору за порушення умов цього довору сторони несуть відповідальність в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Згідно п. 5.2. кредитного договору в разі несвоєчасної сплати позичальником «єдиного платежу» більше ніж 1 день від дати, визначеної в п. 1.5 цього договору, позичальник сплачує кредитору штраф у розмірі 100 грн за кожен день. Стягнення штрафних санкцій із позичальника являється правом, а не обов`язком кредитора. В свою чергу останній може відмовитись від застосування штрафних санкцій, якщо вважатиме, що це може негативно вплинути на платіжну спроможність позичальника та призвести до несвоєчасного погашення боргу в повному обсязі.

Пунктом 5.3. кредитного договору передбачено, що кредитор не несе відповідальність за строки та умови перерахування грошових коштів, що спрямовані позичальником на погашення заборгованості за цим договором через уповноважені банки. Кредитор здійснює зарахування таких коштів протягом дня, коли вони зараховані на його поточний рахунок.

Відповідно до п. 5.4. кредитного договору у випадку виникнення спорів, вони вирішуються сторонами шляхом переговорів, а у разі недосягнення згоди, спір вирішується в судовому порядку, передбаченому чинним законодавстом.

Отже, при укладенні даного Договору було чітко передбачено строк його дії та умови відповідальності сторін (як позичальника, так і кредитора), а тому твердження позивача про відсутність строку дії договору та умов відповідальності відповідача є необґрунтованими та спростовуються змістом самого договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист персональних даних» використання персональних даних передбачає будь-які дії володільця бази щодо обробки цих даних, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб`єктам відносин, пов`язаних із персональними даними, що здійснюються за згодою суб`єкта персональних даних чи відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних» підставами виникнення права на використання персональних даних є:

1) згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних. Суб`єкт персональних даних має право при наданні згоди внести застереження стосовно обмеження права на обробку своїх персональних даних;

2) дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю бази персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень.

В пункті 6.4. Договору зазначено, що позичальник надає свою однозначну, безумовну та безвідкличну згоду на обробку будь-яких його персональних даних, включаючи але не обмежуючись збиранням, реєстрацією, накопиченням, зберіганням, адаптуванням, зміною, поновленням, використанням і поширенням (розповсюдженням, реалізацією, передачею) знеособленням, знищенням відомостей про позичальника без будь-яких обмежень та з будь-якою метою, відповідно до Закону України «Про захист персональних даних».

Крім того, згода на обробку персональних даних також надана відповідачем у анкеті (заяві позичальника).

Відтак, твердження позивача про порушення відповідачем положень Закону України «Про захист персональних даних», що мають наслідком визнання недійсними відповідних положень договору суперечать вищенаведеним нормам чинного законодавства та не приймаються судом.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Проаналізувавши норму статті 18 Закону, слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливим згідно ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (п.11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (п.13).

Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Судом не встановлено наявності одночасно всіх вказаних ознак, а також, що умови договору є несправедливим відповідно до приписів ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відтак, - підстави для визнання цього договору недійсним відсутні.

Згідно частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.2 ст. 2 ЦПК).

Конституція України у статті 129 визначає однією із основних засад судочинства змагальність сторін та свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Вказаний принцип закріплено також і в Цивільному процесуальному кодексі України. Так, згідно ч.3 ст. 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін, що полягає рівності прав учасників справи щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.1 ст. 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.2 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Частинами 5,7 статті 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосується предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконані обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Всебічно дослідивши усі обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суді дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, статтями 6, 534, 627, 628, 639, 1048-1052, 1054 Цивільного кодексу України, керуючись Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про споживче кредитування», Законом України «Про захист персональних даних», статтями 3, 4, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 84, 89, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354-355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У позові ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНДОР-ФІНАНС» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Таращанський районний суд Київської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 01.06.2021.

Суддя Таращанського районного суду Київської області О. О. Музиченко