Єд. унік. № 243/7261/20
Провадження № 2/243/158/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

26 травня 2021 року м. Слов`янськ

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Старовецького В.І.

за участю секретаря судового засідання Стукалової О.В.

представник позивача адвокат Чередниченко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Слов`янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку квартири за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку квартири за набувальною давністю на Ѕ частку картири АДРЕСА_1 , мотивуючи тим, що вона є власником Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А.В. за №488 від 13.02.2004 року. Зазначена квартира складається із 3 кімнат загальною площею 45,8 кв.м, жилою площею 40,9 кв.м. Друга Ѕ частка зазначеної квартири належить на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.01.2000 року, виданного Державним житлово-комунальним підприємством «Жилсервіс» Бородай Олександру Михайловичу. Починаючи з квітня 2003 року року і по теперішній час позивачка добросовісно володіє і відкрито користується вказаною часткою квартири, сплачує комунальні послуги та проводить поточний ремонт. А за такого просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

В судове засідання позивач не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити(а.с.21).

Представник позивача адвокат Чередніченко Ю.В. у судовому засіданні позовні вимоги позивачки підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

Згідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України «Відповідач, третя особа, свідок зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи».

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідач ОСОБА_2 своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, в судове засідання не з`явився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, він не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Свідок ОСОБА_3 будучи приведеною до присяги та попередженою про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України в судовому засіданні пояснила, що позивача та відповідача знає багато років, позивачу належить Ѕ частка вище зазначеної квартири, у 2003 році відповідач ОСОБА_2 виїхав з міста Слов`янськ, у 2005 році померла мати позивача, поховання якої здійснювала позивачка, з цього часу ОСОБА_1 мешкає сама у квартирі, оплачує комунальні послуги та робила ремонт. Користується всією квартирою. Їй відомо, що позивачка через відділення поліції розшукала свого брата ОСОБА_2 , однак результатів не отримала.

Свідок ОСОБА_4 будучи приведеною до присяги та попередженою про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України в судовому засіданні надала пояснення антологічні поясненням свідка ОСОБА_3 .

Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до наступного:

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А.В. за №488 від 13.02.2004 року. Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов`янська 26.08.2004 року за реєстраційним номером №4688653(а.с.30-32).

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданного Держаним житлово-комунальним підприємством «Жилсервіс» 18.01.2000 року, квартира АДРЕСА_1 , дійсно належить на правах спільної (часткової) власності ОСОБА_5 та членам її родини ОСОБА_2 у рівних долях(а.с.33).

Зазначені обставини підтверджуються копією Технічного паспорта квартири, що знаходиться у власності розташованої за адресою : АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 13736/20(а.с.9-12).

З 21.12.2005 року позивач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта (а.с.5-6).

Як вбачається з Акту про фактичне проживання складеного керівником комітету мікрорайону «Центр-1» м. Слов`янська від 20.09.2019 року, ОСОБА_1 зареєстрована в АДРЕСА_2 , з 28.04.2000 року(а.с.19).

Як вбачається з Акту про фактичне проживання складеного директором ТОВ «Арагорн » від 25.11.2019 року, що обстежена квартира АДРЕСА_1 . В результаті обстеження встановлено, що дана квартира на праві спільної часткової власності зареєстрована в рівних частках по Ѕ частині за громадянами : ОСОБА_1 та її братом ОСОБА_2 . Встановлено, що ОСОБА_2 22 квітня 2003 року знявся з реєстраційного обліку за даною квартирою і вибув на постійне місце проживання в Російську Федерацію. Також встановлено, що з 13 лютого 2004 року ОСОБА_1 заволоділа даною квартирою і з цього часу постімо , сумлінно, безперервно, відкрито користується всією квартирою, підтримує дане житло в належному санітарно-технічному стані, виробляє покращення в цій квартирі. Крім того оплачує користування комунальними послугами за всю квартиру. У всіх кімнатах і підсобних приміщеннях квартири знаходиться особисте майно ОСОБА_1 (а.с.18).

Судом також встановлено, що з 2003 року ОСОБА_1 проживає у спірній квартирі, сплачує комунальні послуги по договорах, укладених на її ім`я, підтримує квартиру у належному технічному та санітарному стані, проводить поточний її ремонт.

Згідно Довідки №13963/601/03-2020 від 13.08.2020 року наданої Слов`янським відділом поліції ГУНП в Донецькій області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розшуку за Слов`янським ВП ГУНП в Донецькій області та іншими відділеннями національної поліції України не перебуває та не перебував. Заяви про безвісне зникнення або смерть останнього до ВКП Слов`янського ВП не проступали. Наразі інформацією про місце занходження та місце проживання останнього на території України Слов`янський ВП не володіє(а.с.20).

За такого, позивачка безперервно, добросовісно та відкрито володіючи спірною часткою квартири, а саме Ѕ часткою, протягом 17 років оформити набуте право власності на спірне майно не змогла, а тому звернулась до суду з даним позовом.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У Цивільному кодексі України набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов.

Згідно ст.344 ЦК України, підставами для набуття права власності на майно за набувальною давністю, є добросовісне заволодіння особою чужим майном і відкрите, безперервне володіння нерухомим майном протягом десяти років.

Відповідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2001 року.

Таким чином, інститут набувальної давності за своєю правовою природою покликаний усунути юридичну невизначеність поняття фактичного володіння майном, ввести до цивільного обороту вибулі з нього нерухомі речі, чим забезпечити стабільність цивільних правовідносин. Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, тобто не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, а саме: наявність законного об`єкту володіння, добросовісності, відкритості, безперервності, визначених законом строків володіння. Відсутність однієї із них виключає можливість для позитивного вирішення справи. При цьому, дана стаття визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю.

Зокрема, володіння має бути добросовісним, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна.

Крім того, володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, та безперервним протягом визначених законом строків (для нерухомого майна протягом 10 років, а для рухомого майна - 5 років).

Законний об`єкт володіння означає, що річ, якою володіє особа (особи), не виключений з цивільного обороту та не обмежений в цьому.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (статті 5 ЦК).

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати зокрема, таке: 1) володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; 2) володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; 3) володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст.344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є ( ч.2 ст.344 ЦК України).

Право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю.

До набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають права на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Отже, давнісний володілець має право на захист свого володіння. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Так, відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно із Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський Суд з прав людини визначив, що оскільки призначенням Конвенції є захищати реальні права людини, а не ілюзорні, справедливий баланс між різними інтересами, що розглядаються, може бути порушено не тільки тоді, коли відсутні положення для захисту гарантованих прав, а й коли їх не дотримуються належним чином (пункти 56 та 61 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «ОСОБА_11 проти Іспанії», заява № 4143/02).

В рішенні Європейського суду з прав людини «Проніна проти України» в пп.25,26 Європейський суд, визнаючи порушення вимог ч.1 ст.6 Конвенції зазначив, що національні суди не вчинили жодної спроби проаналізувати позов заявниці з точки зору доводів заявниці щодо порушення вимог Конституції України попри пряме посилання у кожній судовій інстанції, хоча ці доводи були специфічними, доречними та важливими.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Аналогічні положення містяться у ч.1 ст.15 ЦК України та ст.3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК).

Проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, враховуючи роз`яснення, що викладені в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових справ», суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 61, 209, 212, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку квартири за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН : НОМЕР_1 , право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 01 червня 2021 року.

Суддя

Слов`янського міськрайонного суду В.І.Старовецький