КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 758/1500/21 Головуючий у 1 інстанції: Якимець О.І.
провадження №22-ц/824/7301/2021 Головуючий суддя: Олійник В.І.
судді Київського апеляційного суду Олійника В.І.
26 травня 2021 року м. Київ
У порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України, висловлюю окрему думку і прошу додати її до справи №758/1500/21.
Постановляючи 16 березня 2021 року оскаржувану ухвалу про відмову у забезпеченні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускаються як до пред`явлення позову, так і на будь-який стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
Частиною 1 ст.150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.
Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений ч.1 ст.150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Так, ч.1 ст.151 ЦПК України встановлені вимоги до змісту заяви про забезпечення позову, серед яких: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціна позову, про забезпечення якого просить заявник: пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.
Положеннями частини 7 статті 153 ЦПК України встановлено, що в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції вважав, що заява про забезпечення позову не підлягає до задоволення, оскільки матеріали заяви не містять достатньо обґрунтованих для забезпечення позову доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заявленого виду забезпечення позову, зокрема, доказів, що можуть свідчити про вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження вищезазначеної квартири, яка була придбана відповідачем на аукціоні з реалізації заставленого майна, після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, щодо реалізації майна чи доказів вчинення підготовчих дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Вважаю, що Ухвала суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову є законною, обґрунтованою і ні із заяви про забезпечення позову, ні з поданої ОСОБА_1 апеляційної скарги не вбачається підстав для скасування ухвали.
Проте, Київський апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції і вважав, що між сторонами існує реальний спір і через неможливість повернути кредитну заборгованість позивачка була позбавлена права власності на квартиру, а тому та обставина, що позивач оспорює своє право на квартиру, пред`являючи позов до нового власника, свідчить про неформальність позовних вимог, а навпаки, дає підстави вважати, що у сторін виникли реальні спірні правовідносини. Суд зазначав, що у поданій заяві про забезпечення позову чітко вказано, яке конкретно майно підлягає забезпеченню, та зазначено усю необхідну інформацію про нього.
Саме з цих підстав апеляційний суд вважав за необхідне задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 і накласти арешт на квартиру.
При тому, як видно з мотивування необхідності накладення арешту на квартиру, саме із-за неможливості погашення позивачкою заборгованості вона позбавлена права власності на квартиру, а тому пред'явила позов до нового власника, що суд помилково вважав за спірні правовідносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , хоча це не відповідає як дійсним обставинам так і матеріалам справи.
З висновками Київського апеляційного суду не погоджуюсь з огляду на наступне.
Так, в клопотанні ОСОБА_1 про забезпечення позову зазначено про наступні обставини.
Клопотання про забезпечення позову було обґрунтоване тим, що 16 жовтня 2007 року, між АКБ «ТАС-Комерцбанк» правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №2615/1007/88-050.
Згідно п.1.1. Кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється у розмірі 150 000, доларів США на строк від 16.10.2007 року до 16.10.2017 року та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором.
В подальшому між АКБ «ТАС-Комерцбанк» правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено:
- Договір про внесення змін і доповнень №1 від 26.02.2010 року до Кредитного договору №2615/1007/88-050;
- Договір про внесення змін і доповнень №2 від 01.03.2010 року до Кредитного договору №2615/1007/88-050;
- Договір про внесення змін і доповнень №3 від 08.08.2012 року до Кредитного договору №2615/1007/88-050.
Крім того, у якості забезпечення виконання Зобов'язань Позичальника за Кредитним договором між сторонами було також укладено Договір Іпотеки №2615/1007/88-050-2-50 від 16.10.2007 року і предметом іпотеки за даним договором була двокімнатна квартира загальною площею 88,10 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В подальшому, 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» був укладений договір факторингу №15.
Згідно даного договору факторингу відбулося відступлення права вимоги за Кредитним договором №2615/1007/88-050 від 16.10.2007 року.
Крім того, цього ж дня 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу №б/н.
Відповідно до даного договору факторингу відбулося відступлення права вимоги за Кредитним договором №2615/1007/88-050 від 16.10.2007 року, згідно якого загальна сума відступлення права вимоги становила 126 786,16 доларів США. Як наслідок, права кредитора перейшли до ТОВ «Кредитні ініціативи».
21.06.2016 року Подільським районним судом міста Києва позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення, заборгованості було задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором №2615/1007/88-050 від 16 жовтня 2007 року в розмірі 1 611 471 грн. 81 коп.
17.11.2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва постановила ухвалу, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
03.09.2018 року Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду прийняв постанову, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.
22.02.2018 року третя особа звернулася до приватного виконавця із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого по справі №363/3328/14-Щ.
22.02.2018 року приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого по справі №363/3328/14-ц (ВП №55867624).
06.03.2018 року приватним виконавцем було винесено постанову про опис та арешт майна боржника, а саме, квартири АДРЕСА_1 (копія постанови міститься в матеріалах справи).
Після цього Приватним виконавцем було сформовано заявку на реалізацію арештованого майна та передано квартиру АДРЕСА_1 на реалізацію шляхом проведення електронних торгів.
Відповідно до протоколу №389177 проведення електронних торгів квартиру АДРЕСА_1 було реалізовано на торгах і переможцем торгів є ОСОБА_2 .
Таким чином, право власності на квартиру АДРЕСА_1 28.02.2019 року перейшло до відповідачки. Підстава для державної реєстрації відповідно до реєстру прав на нерухоме майно - свідоцтво про придбання нерухомого майна на аукціоні з реалізації заставленого майна, серія та номер: 404, виданий 28.02.2019, видавник Прокудіна Л. Д., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно міститься в матеріалах справи).
На переконання позивачки вказана квартира вибула з її володіння всупереч чинному законодавству України, а отже незаконно. Вважала, що внаслідок цього відповідачка заволоділа зазначеним майном так само незаконно, і вона, як позивачка, за ст.387 Цивільного Кодексу України має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Як зазначає ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу (а.с.93-97), за змістом п.2 ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову у справах про витребування майна визначається його вартістю, тобто позов у даній справі є майновим, проте позивачка ОСОБА_1 безпідставно зазначила у позові, що її вимога є немайновою і не сплатила належний розмір судового збору, як за вимогу майнового характеру.
При тому, позивачка ОСОБА_1 не вперше звертається з аналогічним позовом, домагаючись накладення арешту на квартиру та не сплачуючи судовий збір.
ОСОБА_2 вважає, що позов ОСОБА_1 має штучний та завідомо безперспективний характер, а тому накладення арешту на майно є непропорційним втручанням у права законного власника.
Так , як вбачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_2 набула квартиру у власність в порядку, встановленому для виконання судових рішень, а саме, на виконання рішення Подільського районного сужу міста Києва від 21 червня 2016 року у справі №363/3328/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 за кредитним договором 1 611 471 грн. 81 коп.
Отже, предметом позову у цій справі є вимога витребувати нерухоме майно відповідача з його володіння, яке було придбане в порядку, встановленому для виконання судового рішень про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Згідно з ч.2 ст.388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що потенційна можливість ухилення від виконання судового рішення без належного обґрунтування - не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.
Вважаю вірним висновок Подільського районного суду міста Києва в оскаржуваній ухвалі про те, що заява про забезпечення позову не підлягає до задоволення, оскільки матеріали заяви не містять достатньо обґрунтованих для забезпечення позову доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заявленого виду забезпечення позову, зокрема, доказів, що можуть свідчити про вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження вищезазначеної квартири, яка була придбана відповідачем на аукціоні з реалізації заставленого майна, після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, щодо реалізації майна чи доказів вчинення підготовчих дії до його реалізації.
При тому, право власності відповідачки на квартиру, щодо якої було подано клопотання про забезпечення, виникло ще 28.02.2019 року.
За цей час, протягом більше як 2 років, і навіть після пред`явлення повторного позову та подання клопотання про накладення арешту - ОСОБА_2 продовжує бути власником квартири, і не вживала та не вживає жодних дій, спрямованих на відчуження нерухомості третім особам.
Сам лише факт подання позову до суду не може бути достатнім аргументом на користь необхідності задоволення клопотання ОСОБА_1 , про що вірно зазначив суд першої інстанції.
Позивачкою ОСОБА_1 не надано суду будь-яких доказів на підтвердження обґрунтованості припущення про те, що невжиття заходу забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів.
Щодо доводів апеляційної скарги, то вони, як стверджує ОСОБА_2 , обмежені частковим відтворенням позовної заяви, надуманими припущеннями та абстрактним посиланням на законодавство.
Вважаю, що позивачка ОСОБА_1 у клопотанні про забезпечення позову не обґрунтувала таку необхідність, а тому не виконала вимоги, передбачені п.п.3, 4 ч.1 ст.151 ЦПК України.
Зазначаючи у своєму клопотанні про необхідність невідкладного забезпечення позову начебто через ризики для неї, як законного власника житла, ОСОБА_1 не зверталася до суду протягом 2019 - 2020 років.
Лише після двох років з дня набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру, ОСОБА_1 фактично вирішила піддати сумніву свою заборгованість, що встановлена ще в 2016 році рішенням суду у справі №363/3328/14-ц, на виконання якого були проведенні електронні торги, на яких відповідачка і придбала нерухомість.
Як зазначає ОСОБА_2 , звернення ОСОБА_1 до суду в цій справі та заявлення клопотання про накладення арешту на її квартиру необхідно розцінювати як посягання на базовий правовий принцип res judicata, тобто, спробу вплинути на обов`язковість остаточного рішення суду та фактично переглянути його зміст за допомогою надуманих доводів.
Ні в заяві про забезпечення позову, ні в рішенні апеляційного суду не вказано жодних мотивів про те, чому невжиття накладення арешту на квартиру може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачки ОСОБА_1 , за захистом яких вона звернулася чи має намір звернутися до суду.
На підставі наведеного вважаю, що накладений арешт на квартиру ОСОБА_2 порушує її право, передбачене статтею 8 Конвенції на повагу до приватного та сімейного життя.
Як було зазначено вище, відповідно до поданої позовної заяви у справі йдеться про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Згідно частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Проте, з матеріалів справи не вбачається, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, не обґрунтовано необхідність накладення арешту і є наявним безпідставне звернення до таких дій, що може спричинити порушення прав та законних інтересів ОСОБА_2 . Також заявник умисне не зазначає вартість майна і вважає, що поданий позов не є майнового характеру.
Також вважаю, що у справі відсутнє обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачки. ОСОБА_2 не перебувала з ОСОБА_1 у жодних відносинах, які б послугували спору між ними. Апеляційним судом не враховано збалансованість інтересів учасників судового процесу і безпідставно обмежено в правах ОСОБА_2 .
Тлумачення статей 152, 153 ЦПК України свідчить, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинен враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії».
Задовольняючи заяву та накладаючи арешт на квартиру апеляційний суд не врахував, не здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просила застосувати позивачка, позовним вимогам, жодним чином не обґрунтував необхідність вжиття таких заходів, і послався лише на загальні норми процесуального права та доводи заявника.
Крім того, при задоволенні заяви про забезпечення позову судом не враховано, що відповідно до договору квартира придбана на електронних торгах і є законною власністю ОСОБА_2 , а заявниця ОСОБА_1 торги не оскаржує і не зазначає про майновий характер спору та вартість квартири.
Крім того, матеріали справи не містять відповідних доказів вартості майна, на яке судом накладено арешт для забезпечення позову.
Відповідно до зазначених вище Постанов, в тому числі і Великої Палати Верховного суду, вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, в даному випадку ОСОБА_2 , якою на законних підставахбула придбана квартира на електронних торгах, які позивачка ОСОБА_1 не ставила і не ставить під сумнів.
З огляду на вищенаведене, вважаю, що ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 16.03.2021 року було обгрунтовано відмовлено у задоволенні заяви позивачки ОСОБА_1 про забезпечення позову, і тому рішення суду першої інстанції підлягало залишенню без змін Київським апеляційним судом.
Суддя Київського
апеляційного суду В.І. Олійник