Дата документу 26.01.2021 Справа № 310/7258/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/7258/19 Головуючий у 1 інстанції: Білоусова О.М.
Провадження № 22-ц/807/359/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04 листопада 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно позивач, її доньки ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 є співвласниками 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 . Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, кожному належить по ј частці квартири.

ОСОБА_1 зазначила, що зареєструвала шлюб із відповідачем 25 вересня 1982 року, який було розірвано 27 березня 2001 року. Від шлюбу сторони мають двох доньок. Відповідач почав зловживати алкоголем, покинув місце роботи, додому не з?являвся, вихованням дітей не займався, грошових коштів на утримання дітей та на сплату житлово-комунальних послуг ніколи не надавав. Більше ніж 19 років чоловік додому не з?являвся, ніяких відносин з ОСОБА_1 не підтримував.

Посилаючись на те, що реєстрація відповідача в квартирі позбавляє її права на отримання субсидії зі сплати комунальних послуг, просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є одноособовим власником квартири, оскільки ОСОБА_2 є співвласником житла, а отже позов не підлягає задоволенню, оскільки перешкоджання власнику щодо вільного користування своїм майном заборонено ст. 41 Конституції України.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 , посилаючись на чисельні, грубі порушення норм чинного законодавства України, яке врегульовує дані правові питання, подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування своєї скарги ОСОБА_1 посилається на те, що вона просила визнати відповідача особою, такою, що втратила право проживання квартирою АДРЕСА_1 . Вказує, що вимоги щодо втрати відповідачем права користування зазначеною квартирою підтримали і треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору та її представник. Факт відсутності відповідача більше 20 років у спірній квартирі засвідчили в судовому засіданні сусіди, які були допитані судом в якості свідків. З боку іншої сторони до суду не надійшло ні відзиву, ні заперечень, відповідач взагалі не надавав до суду жодного документа. Отже, докази, надані ОСОБА_1 в повному обсязі підтвердили обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог. При цьому, скаржниця також зауважила, що в жодному з доказів, наданих нею до суду не йшла мова про скасування, у відповідача права власності на частину зазначеної квартири. Проте суд, не з`ясував цю надзвичайну обставину, і без жодних правових підстав вирішив, що позивач просить суд лишити саме права власності відповідача, а не користування зазначеною квартирою.

Таким чином, на думку ОСОБА_1 , суд неповно з`ясував обставини, що мають важливе значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи і прийшов до помилкового висновку, що вона нібито вимагає від суду рішення щодо втрати права власності відповідачем на спірну частину квартири. Натомість, питання щодо позбавлення права власності відповідача на зазначену частину квартири взагалі ні ставилось мною і судом - не розглядалось.

З огляду на зазначені обставини, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04 листопада 2020 року, та прийняти нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

23 грудня 2020 року від ОСОБА_4 , та ОСОБА_6 на адресу апеляційного суду надійшли відзиви на апеляційну скаргу, які ідентичні за своїм змістом. Треті особи зазначають, що суд першої інстанції не розібрався по суті позовної заяви і застосувавши неправильні норми матеріального права, прийшов до помилкового висновку. Допитані у судовому засіданні свідки пояснили суду, що їх батько ОСОБА_2 у спірній квартири впродовж двадцяти років не проживав, не сплачував за комунальні послуги, не надавав матеріальної допомоги. Відповідач вживав спиртні напої, не мав постійного місця роботи, існував за рахунок випадкових заробітків, на теперішній час його місцезнаходження невідоме. Таким чином, відповідач втратив право користування житловим приміщенням. Натомість, суд першої інстанції помилково вважає, що позивач вимагає позбавити його права власності. Позивач просила лишити ОСОБА_2 право користування житловим приміщенням, оскільки сама реєстрація у спірній квартирі викликає певні незручності, значно погіршує фінансові можливості сім`ї, оскільки не дозволяє позивачу отримати субсидію від соціальних служб міста. ОСОБА_7 та ОСОБА_6 просили скасувати рішення та прийняти нове, яким задовольнити вимоги позивача.

Відзиву на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 не надходило.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.

Встановлено судом першої інстанції, та підтверджується матеріалами справи, що в період з 25 вересня 1982 року по 27 березня 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.8).

Згідно копії ордеру на жиле приміщення № 2012 серії 02, виданого виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Бердянськ від 09 лютого 1990 року ОСОБА_1 з родиною з 4 осіб на право зайняття жилого приміщення житловою площею 14 кв.м., яке складається з 1 кімнати в окремій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 на підставі рішення виконкому від 08.02.1990 р. № 79 (а.с. 96).

З копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15 травня 2008 року вбачається, що ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на підставі приватної спільної сумісної власності належить ј частки домоволодіння АДРЕСА_3 (а.с. 15).

Відповідно до копії довідки КП «Бердянськекотранс» БМР від 23 липня 2019 року, за адресою: АДРЕСА_2 укладено договір на вивіз ТПВ з КП «Бердянськекотранс» на склад сім?ї 5 чоловік: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (а.с. 17).

Судом першої інстанції з показань свідків також встановлено, що ОСОБА_2 приблизно з 1999-2000 років за адресою: АДРЕСА_2 не проживає.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_2 , співвласника жилого приміщення, таким, що втратив право користування цим приміщенням.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР, відповідно до яких передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Пунктом 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

За таких обставин, встановивши, що ОСОБА_2 , особа, відносно якої ставиться питання про визнання права користування житловим приміщенням, є співвласником цього приміщення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Підстави припинення права власності передбачені ч.1 ст.346 ЦК України,і користування майном на власний розсуд за ч.1 ст.319 ЦК України відноситься саме до прав власника майна.

Посилання в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції, яким за аналогічних обставин позовні вимоги було задоволено, не приймаються колегією суддів, оскільки приписами ч. 4 с. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Втім, у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року (справа № 622/460/14?ц) та від 17 квітня 2019 року (справа № 641/6645/16-ц) міститься висновок про неможливість визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки квартира належить йому на праві власності.

Таким чином, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04 листопада 2020 року по цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 27 січня 2021 року.

Головуючий:

Судді: