Справа № 300/200/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 січня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Фазикош Г.В., Куштана Б.П.

за участі секретаря Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Воловецького районного суду від 15 травня 2019 року (суддя Софілканич О.А.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в :

04 березня 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна» подало вказаний позов до суду, посилаючись на те, що 02.04.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №6-22161, згідно якого відповідач отримала кредит у сумі 5000 гривень зі сплатою 153,3 відсотків річних строком на три місяці з 02.04.2018 з кінцевим строком повернення кредиту 01.07.2018. Свої зобов`язання перед позивачем відповідач належним чином не виконувала, кредит не сплатила, у зв`язку з чим станом на 26.02.2019 має прострочену заборгованість в сумі 24930 гривень, які позивач просив стягнути з відповідача на свою користь, а також судові витрати. В підтвердження обставин, на які позивач посилався, як на підставу для задоволення позову, ним додано до позовної заяви письмові докази: заява клієнта №6-22161, кредитний договір №6-22161 від 02.04.2018, графік розрахунку, повідомлення досудових вимог, довідки розрахунку заборгованості за кредитом.

Рішенням Воловецького районного суду від 15 травня 2019 року позов - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна» заборгованість по кредитному договору в розмірі 24930 гривень 00 копійок та судовий збір в сумі 1921 гривень, а всього - 26851 гривень 00 копійок.

На зазначене рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, не правильну оцінку доказів, та просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Вважає, що проценти, штрафні санкції, пеня за користування кредитом їй, як військовослужбовцю, нараховані неправомірно; посилається на ч.15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Вважає нараховану позивачем суму заборгованості не обґрунтованою та недоведеною. Вважає за необхідне витребувати від позивача обґрунтований розрахунок. Просить скасувати рішення Воловецького районного суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

ТОВ «Інтеркеш Україна» подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яку просило залишити без задоволення. Зазначило, що відповідачка на погашення кредитних коштів жодного платежу не здійснювала, на телефонні дзвінки не відповідала, до відділення кредитної установи не з`являлася. Вважає, що відповідач свідомо ухилялася від виконання своїх зобов`язань, навмисно затягувала погашення кредиту, знаючи про свої права та пільги в особливий період військової служби.

Представник апелянта в судовому засіданні апеляційного суду скаргу підримала та просила задовольнити.

Представник позивача та відповідач в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію представника апелянта, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 02.04.2018 між ТОВ «Інтрекеш Україна» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 6-22161 (а.с. 12), згідно якого відповідач отримала кредит у сумі 5000 гривень зі сплатою 153,3 % річних строком на три місяці з 02.04.2018 з кінцевим строком повернення кредиту 01.07.2018.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання за кредитним договором від 02.04.2018 відповідачка належним чином не виконала, тому наявні підстави для стягнення з неї на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна» заборгованості у розмірі 24930 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту - 5000 грн.; нараховані відсотки - 6930 грн.; нарахована пеня - 13000 грн.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Встановлено, що 02.04.2018 ОСОБА_1 підписала заяву клієнта №6-22161 про отримання кредитних коштів ( а.с.11). У заяві зазначено, що ОСОБА_1 працює у МП ГАСДН санітарним інструктором.

02.04.2018 між ОСОБА_1 та ТОВ «Інтеркеш Україна» було укладено кредитний договір №6-22161 про отримання кредиту в сумі 5000 грн. (а.с.12).

Умовами Кредитного договору №6-22161 від 02.04.2018 передбачено, що Кредитор на умовах цього договору надає Позичальнику кредит в сумі 5000 грн., а Позичальник зобов`язується повернути наданий кредит та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 153,3 відсотків річних.

Кошти в сумі 5000 грн. були отримані відповідачкою 02.04.2018, що підтверджується видатковим касовим ордером (а.с.14).

Пунктом 1.4. Кредитного договору сторони погодили, що строк дії договору становить три місяці, тобто з моменту підписання цього Договору 02.04.2018 року і до 01.07.2018 року.

Крім того пунктом 1.1., 3.1. Кредитного договору передбачено, що процентна ставка за користування кредитом за даним договором становить 153,3% річних. Тип процентної ставки фіксована. Позичальник щомісячно сплачує Кредитору платіж, що складається з нарахованої плати, частини Кредиту та процентів за користування Кредитом, до дати та у розмірі, що вказані в графіку розрахунків, який є його невід`ємною частиною. Платежі проводяться Позичальником згідно із Графіком розрахунків в повному обсязі шляхом внесення готівки в касу або на зазначений в договорі рахунок. У разі виникнення заборгованості за цим договором Сторони погодили послідовність погашення: у першу чергу здійснюються платежі на погашення заборгованості по процентам за користування кредитом; у другу чергу здійснюються платежі на погашення заборгованості за кредитом; у третю чергу здійснюються поточні платежі згідно графіка розрахунків.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором від 02.04.2018 станом на час пред`явлення позову (26.02.2019) убачається, що розмір заборгованості ОСОБА_1 за вказаним договором становить 24930,00 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 5000 грн.; заборгованість за нарахованими відсотками - 6930 грн.; заборгованість по нарахованій пені - 13000 грн. (а.с.20-24)

Як на підставу позовних вимог, ТОВ «Іентеркеш Україна» посилалось на те, що відповідачка порушила умови кредитного договору, жодного платежу на погашення кредитних коштів не здійснювала. На виконання заходів досудового врегулювання спору ОСОБА_1 було направлено повідомлення про необхідність погашення заборгованості (а.с.18,19). Проте зобов`язання за кредитним договором відповідачкою не виконані.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Висновок суду першої інстанції про те, що зобов`язання за кредитним договором № 22161-6 від 02.04.2018 відповідачка належним чином не виконала, тому наявні підстави для стягнення з неї заборгованості за кредитом - відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Проте колегія суддів вважає, що позовні вимоги ТОВ «Інтеркеш Україна» слід задовольнити частково, з огляду на таке.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, учасником бойових дій. Посвідчення серії НОМЕР_1 відповідачці видане 29 серпня 2016 року безтерміново та воно дійсне на всій території України (а.с.71). Вказаний документ наданий відповідачкою до апеляційної скарги.

Частинами 2 та 3 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частини третьої статті 367 та пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржуване рішення було ухвалено судом за відсутності учасників справи. Позивачем було подано клопотання про розгляд справи без участі представника позивача (а.с.35). Копія позовної заяви та судові повістки, які направлялись на адресу відповідача за місцем її реєстрації у смт. Жденієво Воловецького району, повертались до суду першої інстанції без вручення (а.с.43, 45). Оголошення про виклик відповідача в судове засідання 15.05.2019 було розміщено на сайті судової влади (а.с.49).

Відповідач фактично проживає по місцю служби - у АДРЕСА_1 . У зв`язку з цим відповідачка не могла надати свої заперечення на позовну заяву.

Колегія суддів приймає посвідчення учасника бойових дій ОСОБА_1 , як належний та допустимий доказ у справі, який свідчить про те, що вона має пільги, відповідно до закону.

Крім того, колегія зазначає, що інформація щодо місця роботи та посаду відповідача санітарний інструктор - була вказана у заяві клієнта.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб, які належать до учасників бойових дій, належать особи, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції.

Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесено зміни до статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яку доповнено пунктом 15 наступного змісту - військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Пунктом 1 Розділу II Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В Україні особливий період розпочався 18 березня 2014 року і триває до теперішнього часу.

Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Водночас статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.

Відповідно до пункту 13 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення.

Аналіз статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у пунктах 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення.

Разом з цим пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц, провадження № 61-21025св18.

У постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 727/2187/16-ц (касаційне провадження № 61-3951св18); від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц (касаційне провадження № 61-4304св18); від 21 лютого 2018 року у справі № 211/1546/16-ц (касаційне провадження № 61-4255св18); від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св17) зроблено висновки, що особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймав.

Зважаючи на викладене, враховуючи, що відповідачка є військовослужбовцем, учасником бойових дій, колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а ТОВ «Інтеркеш Україна» було безпідставно, всупереч вимогам закону, нараховано ОСОБА_1 пеню за невиконання зобов`язань та проценти за користування кредитом.

При цьому не заслуговують на увагу посилання позивача про те, що умовою для надання відповідачу пільг по кредитним зобов`язанням є необхідність надати банку військовий квиток. В апеляційній скарзі відповідач вказує, що надавала позивачу як військовий квиток, так і Посвідчення серії НОМЕР_1 , яке приєднано до апеляційної скарги.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 року № 6-1746цс16, Застосування приписів п. 15 ст. 14 Закону обумовлено самим фактом наявності статусу військовослужбовця у конкретної особи, яка несе відповідальність перед банківською установою, їх застосування є обов`язком суду та жодним чином не обумовлено відомостями про обізнаність банку щодо наявності в особи спеціального статусу.

В той же час, відповідно до ст. ст. 526, 615 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки ст. 629 Цивільного кодексу України встановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З матеріалів справи убачається, що відповідно до Кредитного договору № 6-22161 від 02.04.2018 та видаткового касового ордеру від 02.04.2018 року ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 5 000 грн. (а.с.12-13,14).

Разом з тим матеріали справи не містять доказів того, що відповідачкою здійснювались платежі для погашення заборгованості за кредитом, а отже, зобов`язання за кредитним договором відповідачка не виконала.

Оскільки до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань, у тому числі перед банками, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, тому з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 6-22161 від 02.04.2018 у розмірі 5000 грн., що є фактично отриманою сумою розмір заборгованості по тілу кредиту.

З урахуванням вказаного, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню. Враховуючи те, що судом першої інстанції було стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 24930 грн. без зазначення її складових, тому рішення Воловецького районного суду від 15 травня 2019 року, через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, слід змінити, виклавши резолютивні частину рішення в новій редакції стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту, та відмовити у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за пенею та відсотками.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи те, що при подачі позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1921 грн., а позовні вимоги задоволено на 20,06% (з 24930 грн. на 5000 грн.); з відповідачки на користь «ТОВ Інтеркеш Україна» підлягало б стягненню 385 грн.

Проте ОСОБА_1 , на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору як особа, яка має статус учасника бойових дій.

Тому ТОВ «Інтерекш Україна» за рахунок держави слід компенсувати понесені судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову в розмірі 385 грн. у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, при подачі апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір у розмірі 2881,50 грн. Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, а саме: на 79,94%. При подачі апеляційної скарги відповідачкою судовий збір не сплачувався на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Відтак, з ТОВ «Інтеркеш Україна» в дохід держави слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 2 303,47 грн. (79,94% від 2881,50 грн.).

Зважаючи на те, що ТОВ «Інтеркеш Україна» підлягає компенсації за рахунок держави 385 грн., з врахуванням положень ч. 10 ст 141 ЦПК України, в дохід держави з позивача слід стягнути 1918,47 грн. (2303,47 - 385=1918,47) у відшкодування судового збору, який підлягав сплаті відповідачем.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст 374, п.п.3,4 ч. 1 ст 376, ст. ст. 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Воловецького районного суду від 15 травня 2019 року змінити, виклавши резолютивну частині рішення в новій редакції.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна» до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна» (місце знаходження: 88000,Закарпатська область, м.Ужгород, вул.Швабська, 17, код у Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 3900364) з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за кредитним договором № 6-22161 від 02.04.2018 у розмірі 5000 грн.

У задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків в сумі 6930 грн. та пені в сумі 13000 грн відмовити.

Стягнути з ТОВ «Інтеркеш Україна» в дохід держави судовий збір 1918,47 грн. за такими реквізитами: стягувач - Державна судова адміністрація України (01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, ), отримувач коштів - ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, , банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача - UA0026001, код класифікації доходів бюджету - 22030106

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 січня 2021 року.

Головуюча:

Судді: