Справа № 476/695/20
Провадження №4-с/471/1/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2021 р. смт. Братське

Братський районний суд Миколаївської області

у складі:

головуючого судді Гукова І.Б.,

за участю секретаря Кравченко Л.В.,

представника скаржника - Ткаченко Я.О.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду с-ща Братське справу № 476/695/20 за скаргою ОСОБА_1 на дії і рішення державного виконавця щодо виконання рішення Єланецького районного суду Миколаївської області,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд із скаргою в якій просила визнати неправомірними дії Єланецького районного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Єланецький ВДВС), скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження, скасувати постанову про арешт майна боржника від 26 червня 2017 року та постанову про арешт коштів боржника від 18 березня 2020 року.

Свої вимоги мотивували тим,, що заочним рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 17 травня 2010 року достроково розірвано кредитний договір укладений 02 лютого 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , стягнуто з неї на користь Банку заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 28098,17 дол. США, що еквівалентно 225066 грн. 34 коп. та судові витрати.

На підставі вказаного судового рішення було видано виконавчий документ, а постановою державного виконавця Єланецького ВДВС 05 жовтня 2016 року відкрито виконавче провадження.

26 липня 2017 року, у рамках виконавчого провадження з примусового виконання зазначеного судового рішення, державним виконавцем накладений арешт на належний їй транспортний засіб марки «MAZDA 626» р/н НОМЕР_1 , а також винесено постанову 18 березня 2020 року про арешт коштів боржника.

Винесення постанови про відкриття виконавчого провадження на думку заявника є незаконним, у зв`язку з чим, є незаконними винесення в межах вказаного провадження двох інших постанов, оскільки вона повністю виконала перед Банком свої зобов`язання за Кредитним договором, так як у 2012 році з прилюдних торгів була реалізована належна їй на праві власності квартира, яка була предметом іпотеки за вказаним кредитом.

Крім того, їй стало відомо, що 22 квітня 2016 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та публічним акціонерним товариством «Комерційний Індустріальний банк» укладений договір відступлення права вимоги, за умовами якого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором від 02 лютого 2007 року, укладеним між нею та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Таким чином на момент подачі Банком заяви про відкриття виконавчого провадження кредитором вже було ПАТ «Комерційний Індустріальний банк», а отже ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», як стягувач за виконавчим листом, не мав права ставити питання про відкриття виконавчого провадження.

Посилаючись на наведені обставини, просила про задоволення скарги.

Ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області від 18 листопада 2020 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 у частині визнання дій Єланецького ВДВС неправомірними, скасування постанови про відкриття виконавчого провадження відмовлено.

Цією ж ухвалою провадження у справі в частині скасування постанови про арешт майна боржника від 26 червня 2017 року та постанови про арешт коштів боржника від 18 березня 2020 року закрито.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 02.02.2021 року ухвала Єланецького районного суду Миколаївської області в частині закриття провадження скасована, та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

23 березня 2021 року скарга надійшла для розгляду до Братського районного суду Миколаївської області.

Під час судового засідання представник скаржника підтримала вимоги, та зазначила, що наразі АТ «Райфайзен Банк Аваль» передав свої вимоги за кредитним договором новому кредитору ПАТ «Комерційний Індустріальний банк» за договором відступлення права вимоги № 114/18 від 21.04.2016 року, заміни сторони виконавчого провадження не було, про що свідчать відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень, отже виконавче провадження повинно бути закритим, а арешт знято. Однак державний виконавець самостійно арешт з майна знімати не бажає, чим порушує право власності ОСОБА_1 . Тому просила суд, зняти арешт накладений постановою державного виконавця.

Державний виконавець у судове засідання не з`явився, до суду надіслав заяву в якій просив суд відмовити у задоволенні скарги.

Представник АТ «Райфайзен Банк Аваль» у судове засідання не з`явився, до суду надіслав заяву про заміну сторони у справі належним стягувачем - ПАТ «Комерційний Індустріальний банк».

Вислухавши пояснення представника скаржника, дослідивши наявні матеріали справи, суд встановив наступне.

Заочним рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 17 травня 2010 року достроково розірвано кредитний договір укладений 02 лютого 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , стягнуто з останньою на користь Банку заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 28098,17 дол. США, що еквівалентно 225066 грн. 34 коп. та судові витрати.

На виконання вказаного судового рішення 28 березня 2010 року Банку видано виконавчий лист№2-96 від 17 травня 2010 року.

03 жовтня 2016 року до Єланецького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області надійшла заява стягувача (ВАТ «Райффайзен Банк «Аваль») про відкриття виконавчого провадження.

05 жовтня 2016 року старшим державним виконавцем Єланецького ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області відкрито виконавче провадження № 52460184 за вказаним виконавчим листом та надано строк для самостійного виконання рішення боржником до 19 жовтня 2016 року (а.с.7).

Цією ж постановою було накладено арешт на все майно боржника в межах суми боргу із забороною його відчуження.

18 березня 2020 року винесено постанову про арешт коштів боржника, що містяться на всіх рахунках.

Відповідно до ст.. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) далі Закон - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одними із засадами виконавчого провадження є верховенство права та законність (п.п. 1, 3 ст. 2 Закону»).

Пункт 1 частини першої статті 3 Закону передбачає, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до ст.. 15 Закону стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. У разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Згідно ч. 1, 2 ст. 56 Закону арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Підстави, за яких державний виконавець зобов`язаний зняти арешт викладені в ст.. 59 Закону.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 59 Закону у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Згідно ст. 512 ЦК України, передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що відповідно до Договору про відступлення права вимоги № 114/18 від 21.04.2016 року права вимоги за кредитним договором між ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 відступлені ПАТ «Комерційний Індустріальний банк».

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 442 ЦПК України разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.

Однак, станом на час розгляду справи, заяви про заміну сторони виконавчого провадження новим стягувачем до суду не подано.

Натомість, із заявою про відкриття виконавчого провадження вже після відступлення права вимоги звертається кредитор, які втратив свої права.

Суд, розглядаючи скаргу, позбавлений можливості надавати оцінку діям державного виконавця під час прийняття рішення щодо відкриття виконавчого провадження, так як ці дії були предметом судового розгляду, натомість суду зазначає, що скаржник через свого представника неодноразово наголошувала про те, що виконавче провадження відкрито на підставі заяви неналежного стягувача, надавала відповідні докази, однак державний виконавець до цього часу не виконав вимоги ст.. 442 ЦПК України та не звернувся із заявою про заміну сторони виконавчого провадження.

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Державним виконавцем не надано доказів проведення будь-яких дій протягом часу з відкриття виконавчого провадження (п`ять років), не перевірено доводи боржника щодо погашення заборгованості шляхом реалізації майна не проведено інших дій, у тому числі вилучення майна, зокрема автомобіля.

Таким чином, суд вважає, що наявна постанова про арешт майна та коштів боржника, перешкоджає реалізації його права на володіння та розпорядження своїм майном, тому права боржника підлягають захисту шляхом скасування постанов про арешт.

Керуючись ст.ст. 259, 264, 265, 447-452 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії і рішення державного виконавця щодо виконання рішення Єланецького районного суду Миколаївської області - задовольнити.

Скасувати заходи щодо реального виконання рішення, а саме постанову про арешт майна боржника від 26.06.2017 року та постанову про арешт коштів боржника від 18.03.2020 року у виконавчому провадженні № 52460184.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали виготовлено 31.05.2021 року.

СуддяІ.Б. Гукова