Житомирський апеляційний суд
Справа №274/6430/19 Головуючий у 1-й інст. Вдовиченко Т. М.
Категорія 9 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Галацевич О.М.,

за участі секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №274/6430/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: Комунальне підприємство «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради, ОСОБА_2 , про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 вересня 2019 року, номеру запису про право власності від 27 серпня 2019 року, витребування майна з чужого незаконного володіння і поновлення права власності

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Коляди Анатолія Миколайовича

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 серпня 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Вдовиченко Т.М. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року представник в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк».

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 22 січня 2020 року замінено неналежного відповідача АТ «Укрсоцбанк» на належного відповідача Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (а.с.94-95).

Із урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 27 лютого 2020 року, представник позивача просив: скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 48479545 від 02 вересня 2019 року, номер запису про право власності: 33040427 від 27 серпня 2019 року, вчинене державним реєстратором Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради Житомирської області Годзь Є.І.; витребувати із чужого незаконного володіння квартиру АДРЕСА_1 , яка належить АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого з 15 жовтня 2019 року стало АТ «Альфа-Банк»; поновити право власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.102-104).

Підстави вимог обґрунтовані тим, що АТ «Укрсоцбанк» скористалося своїм правом та звернуло стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст.37 Закону України «Про іпотеку». При укладенні 07 грудня 2006 року договору іпотеки законодавство передбачало реєстрацію права власності за іпотекодержателем на підставі ст.37 Закону України «Про іпотеку» лише на підставі окремого договору. Однак, окремий договір про задоволення вимог банку між сторонами не укладався. Оскільки договір іпотеки було укладено 07 грудня 2006 року, то відповідно до Закону України «Про іпотеку», у редакції від 23 лютого 2006 року, передача права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов`язання у позасудовому порядку можлива лише на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, але ніяк не на підставі застереження, яке зазначено в ст.37 Закону України «Про іпотеку» в редакції від 25 грудня 2008 року. Окрім того, в іпотечному договорі від 07 грудня 2006 року таке застереження не прописано. Норми ст.37 Закону України «Про іпотеку» в редакції від 25 грудня 2008 року не надавали АТ «Укрсоцбанк» законних підстав для реєстрації права власності на предмет іпотеки на підставі пп.4.5.3 п.4.5 іпотечного договору від 07 грудня 2006 року. Щоб переоформити право власності на майно в порядку ст.37 Закону України «Про іпотеку» в редакції від 25 грудня 2008 року власник квартири (іпотекодавець) повинен прийти до нотаріуса або до державного реєстратора з іпотекодержателем та надати письмову згоду на таке відчуження. Таку згоду власник квартири не надавав. Державний реєстратор 27 серпня 2019 року не звернув уваги на вимоги ст.37 Закону України «Про іпотеку» у редакції від 23 лютого 2006 року, що призвело до незаконного позбавлення прав власності на житло позивача. АТ «Укрсоцбанк» не мало правових підстав для подачі документів до державного реєстратора в порядку ст.37 Закону України «Про іпотеку», оскільки не було нотаріально завіреного договору про задоволення вимог іпотекодержателя (а.с.9-12).

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області 28 серпня 2020 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись із рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області, представник ОСОБА_1 - адвокат Коляда А.М. подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що відповідно до Закону України «Про іпотеку», у редакції від 23 лютого 2006 року, передача права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов`язання у позасудовому порядку можлива лише на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а не на підставі застереження, яке зазначено в ст.37 Закону України «Про іпотеку» в редакції від 25 грудня 2008 року. При укладенні 07 грудня 2006 року договору іпотеки частина перша ст.37 Закону України «Про іпотеку» не містила застереження, а лише окремий договір, а відповідне застереження в іпотечному договорі з`явилося лише у редакції частини першої ст.37 Закону України «Про іпотеку» від 25 грудня 2008 року. Окрім того, у матеріалах справи відсутні відомості про отримання іпотекодавцем ОСОБА_1 письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, інформації про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, хоча ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Такі обставини унеможливлювали встановлення державним реєстратором завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі, шляхом набуття права власності. Також спірна квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки має загальну площу 49,8 кв.м та є єдиним житлом позивача і членів її сім`ї. Фактично відбулося примусове стягнення майна без згоди власника, незважаючи на заборону, тобто мораторій. Суд застосував статтю 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції від 25 грудня 2008 року, яку не повинен був застосовувати до спірних правовідносин, оскільки договір іпотеки був укладений 07 грудня 2006 року. Порушення норм процесуального права полягає у тому, що при вирішенні справи суд посилався лише на доводи відповідача, які були викладені у відповіді на позовну заяву. Разом із тим, сторони посилалися на висновки Верховного Суду, які мають різні підходи до застосування норм права до одних і тих самих правовідносин, а тому слід було прийняти до уваги правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 березня 2018 року в справі №760/14438/15-ц.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення. Посилається на те, що у позичальника виникла прострочена заборгованість за кредитним договором у сумі 86 626,07 доларів США. Наголошує на тому, що ст.36 Закону України «Про іпотеку», в редакції на дату укладення договору іпотеки, визначала іпотечне застереження у договорі іпотеки як договір про задоволення вимог іпотекодержателя, а у договорі іпотеки зазначене пряме іпотечне застереження. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі №760/14438/15-ц йдеться про те, що з урахуванням вимог ст.ст.328,335,395 ЦК України у контексті ст.ст.36,37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. У відзиві йдеться й про те, що скаржник на стадії апеляційного провадження намагається заявити нові підстави позову, які не заявляв у позовній заяві в суді першої інстанції.

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 07 грудня 2006 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_2 укладений договір кредиту №286/25-403, за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 20 000 доларів США до 06 грудня 2018 року.

Із метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 07 грудня 2006 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого іпотекодавець ОСОБА_1 передала в іпотеку іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_1 .

За змістом підпункту 2.4.3 пункту 2.4, пункту 4.1 іпотечного договору іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підпунктом 4.5.3 пункту 4.5 іпотечного договору передбачено, що іпотекодавець за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

12 квітня 2019 року на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 банк направив повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишків заборгованості за основним зобов`язанням, за змістом якого банк, визначивши суму боргу за договором кредиту в сумі 86 626,07 дол. США, вимагав в порядку ст.ст.35,36 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання цієї вимоги протягом 30-денного строку звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст.37 Закону України «Про іпотеку».

27 серпня 2019 року державний реєстратор Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради Годзь Є.І. здійснив перереєстрацію права власності на іпотечне майно (квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 49,8 кв.м.) і зареєстрував право власності на дане майно за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк». Підстава виникнення права власності: зворотне повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: б/н, виданий 12 квітня 2019 року, видавник: Укрпошта; кредитний договір, серія та номер: 286/25-403, виданий 07 лютого 2006 року, видавник: сторони угоди; договір іпотеки, серія та номер: 5328, виданий 07 лютого 2006 року, видавник: сторони угоди; вимога, серія та номер: К/И/УСБ/Б, виданий 10 квітня 2019 року, видавник: АТ «Укрсоцбанк»; додаткова угода, серія та номер: 2, виданий 30 червня 2009 року, видавник: сторони угоди; додаткова угода, серія та номер: 1, виданий 20 жовтня 2008 року, видавник: сторони угоди. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 48479545 від 02 вересня 2019 року 15:09:20, Годзь Є.І., Комунальне підприємство «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради Житомирської області.

Редакція частини першої ст.35 Закону України «Про іпотеку» на час укладення іпотечного договору передбачала, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менше ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

За положеннями норми ст.36 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час укладення іпотечного договору, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Відповідно до чинної на час виникнення спірних правовідносин редакції частин першої та другої ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Отже, системний аналіз зазначених вище норм Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення сторонами іпотечного договору) надає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 цього Закону, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору.

Викладеним вище спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що передача права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя була можлива у позасудовий спосіб лише на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а не на підставі застереження в іпотечному договорі.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з урахуванням умов укладеного між сторонами іпотечного договору, зокрема підпунктом 4.5.3 пункту 4.5., яким передбачено можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», АТ «Укрсоцбанк» мало право у досудовому порядку задовольнити свої вимоги шляхом реєстрації свого права власності на предмет іпотеки на підставі вказаного застереження, яке прирівнювалося до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а наявності окремого договору для того не потребувалося.

Відповідно до частини шостої ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що представник позивача не просив скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за АТ «Альфа-Банк» із тих підстав, що іпотекодавцем ОСОБА_1 не отримана письмова вимога від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, а також інформація про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог. Не була підставою позову й та обставина, що спірна квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки має загальну площу 49,8 кв.м та є єдиним житлом позивача і членів її сім`ї, а тому доводи апеляційної скарги з приводу неотримання іпотекодавцем вимоги, інформації про вартість майна, а також незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути прийняті та розглянуті судом апеляційної інстанції, оскільки представник ОСОБА_1 у даній справі позов із цих підстав не заявляв. Така обставина та розгляд спору у даній справі не є перешкодою для звернення із позовом до відповідальної особи з підстав, що не були заявлені у даній справі, зокрема, з підстави неотримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання тощо.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі №760/14438/15-ц безпідставне, оскільки у даній постанові висловлена правова позиція щодо застосування ст.ст.36,37 Закону України «Про іпотеку» у контексті положень ст.ст.328,335,392 ЦК України про те, що суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. Разом із тим, під час розгляду спорів слід враховувати останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі №552/2732/16-ц висловлена правова позиція, зокрема, про те, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником договору позики, додаткова згода іпотекодавця на набуття права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки не потрібна.

Решта доводів апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовує та з огляду на викладене вище додаткового правового обгрунтування не потребує.

При цьому апеляційний суд ураховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більш того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Харвісаар проти Фінляндії).

Отже, судом першої інстанції ухвалене рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, яке залишається апеляційним судом без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Коляди Анатолія Миколайовича залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 серпня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 25 січня 2021 року.