Постанова

Іменем України

26 травня 2021 року

м. Київ

справа № 761/18944/17

провадження № 61-14610св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи(письмового провадження) касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Київського апеляційного суду від 17 липня 2019 року в складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Іванової І. В., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») та просив стягнути суму вкладу за договором банківського вкладу № SAMDN5186 від 25 березня 2013 року в розмірі 3 075 232 грн, проценти в сумі 2 317 292, 63 грн та пеню у розмірі 2 081 226, 02 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що 25 березня 2013 року він уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитний договір № SAMDN5186, за умовами якого банк відкрив на його ім`я рахунок № НОМЕР_1 , на який він зарахував вклад строком на 366 днів до 25 березня 2014 року під 18% річних.

Станом на 07 березня 2014 року залишок на його рахунку № НОМЕР_1 становив 3 075 232 грн.

Внаслідок окупації Автономної республіки Крим (далі - АРК) він переїхав проживати до м. Києва. У зв`язку із закінченням строку вкладу він неодноразово звертався до відповідача з проханням перевести рахунок на обслуговування до Київського відділення банку або повернути суму вкладу, проте банк йому грошові кошти не повернув.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 серпня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 кошти за договором вкладу в розмірі 3 075 232 грн, проценти за користування коштами в сумі 2 317 292, 63 грн та пеню за неналежне надання послуг у розмірі 16 606, 25 грн.

Суд першої інстанції виходив з того, що банк неналежним чином виконував умови укладеного між сторонами договору вкладу щодо сплати відсотків, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем, яка підлягає стягненню у визначеному ним розмірі. Окрім того, на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню пеня за неналежне надання послуг відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Постановою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 серпня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та обґрунтовано вважав за можливе стягнути з відповідача на користь позивача наявну заборгованість за договором вкладу та пеню.

Постановою Верховного Суду від 20 березня 2019 року постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції вважаючи, що підтвердженням укладення між сторонами договору вкладу є оригінал квитанції про внесення коштів на депозитний рахунок банку, який відкритий на підставі іншого договору від 21 вересня 2012 року № SAMDN2883, з якого були перераховані кошти на рахунок, відкритий на підставі договору від 25 березня 2013 року

№ SAMDN5186, не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять належних доказів перерахування грошових коштів з одного на інший рахунок.

В матеріалах справи наявна клієнтська виписка за договором

№ SAMDN5186 про рух коштів за цим договором, з якої вбачається, що станом на 02 серпня 2013 року залишок коштів на рахунку № НОМЕР_1 складав 2 782 087,32 грн, однак суд апеляційної інстанції не послався на конкретні докази, які підтверджують збільшення грошових коштів на цьому рахунку до

3 075 232 грн, не перевірив, яким чином вносилися ці кошти, зокрема через касу банку або перераховувалися з іншого рахунку, та дійшов передчасного висновку про те, що банк прийняв від позивача грошові кошти у вказаному розмірі.

Отже, суд апеляційної інстанції не встановив об`єктивно обставини справи на підставі належних та допустимих доказів (документів, які підтверджують внесення через касу банку або перерахунок позивачем коштів з іншого рахунку у заявленому ним розмірі).

ПостановоюКиївського апеляційного суду від 17 липня 2019 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 серпня 2018 року скасовано й ухвалено нове судове рішення.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 2 782 087, 32 грн за договором банківського кладу, 946 671, 90 грн процентів та судовий збір у розмірі 3 991, 20 грн.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що станом на 02 серпня 2013 року залишок коштів на особовому рахунку, на який був зарахований вклад, складав 2 782 087, 32 грн, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження збільшення суми грошових коштів на цьому рахунку до 3 075 232 грн.

23 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою про повернення суми вкладу та нарахованих процентів за користування коштами. Згідно з пунктом 5 договору банківського вкладу якщо вкладник вимагає повернути частину вкладу, його обов`язки та обов`язки банку по вкладу закінчуються, і вклад повертається вкладнику.

Враховуючи наведене, з банку на користь позивача підлягають стягненню проценти за період з 02 серпня 2013 року по 23 червня 2015 року в розмірі 946 671, 90 грн.

Згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач мав право на отримання пені в розмірі трьох відсотків загальної вартості послуги за кожен день прострочення цього виконання з 02 серпня 2013 по 23 червня 2015 року в розмірі 28 400, 16 грн.

Проте вказані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки ОСОБА_1 звернувся з ними 02 червня 2017 року після спливу позовної давності, про застосування якої заявлено АТ КБ «ПриватБанк», що є підставою для відмови в позові в цій частині.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 17 липня 2019 року в частині задоволених позовних вимог, а в іншій частині залишити без змін.

В обґрунтування касаційної скарги зазначало, що доступ банку до первинних документів клієнтів Кримського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» є обмеженим.

В матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження факту перерахування грошових коштів з рахунку № НОМЕР_2 , відкритого на підставі договору від 21 вересня 2012 року, на рахунок № НОМЕР_3 , відкритий на підставі договору від 25 березня 2013 року.

В матеріалах справи наявна клієнтська виписка за договором № SAMDN5186 про рух коштів, з якої вбачається, що позивач неодноразово здійснював переказ коштів між своїми рахунками, однак ця виписка не містить відомостей про те, з якого саме рахунку здійснювався переказ коштів, на що апеляційний суд не звернув увагу.

Відтак суд апеляційної інстанції не встановив обставини справи на підставі належних і допустимих доказів.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції та зупинено виконання постановиКиївського апеляційного суду від 17 липня 2019 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

05 вересня 2019 року справа № 761/18944/17 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 06 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Межі касаційного перегляду

Постанова апеляційного суду в частині відмовлених позовних вимог в касаційному порядку не оскаржувалася та в силу статті 400 ЦПК України в цій частині не переглядається.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IXустановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 25 березня 2013 року ОСОБА_1 уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило свою назву на АТ КБ «ПриватБанк», договір банківського вкладу № SAMDN5186.

Відповідно до пункту 1 цього договору позивач має можливість поповнювати свій вклад.

Згідно з пунктом 2 договору нарахування відсотків на суму вкладу починається з наступного дня після надходження коштів у банк і здійснюється за кожен календарний день.

ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрив на ім`я ОСОБА_1 особовий рахунок № НОМЕР_1 , на який зараховано вклад.

Станом на 02 серпня 2013 року сума коштів, внесених позивачем на депозит за договором № SAMDN5186, становила 2 782 087,32 грн.

Встановлено, що позивачу нараховувалися та виплачувалися проценти за депозитним рахунком до 02 серпня 2013 року.

Згідно з пунктом 6 договору якщо по закінченню строку дії договору банківського вкладу вкладник не заявив банку про бажання забрати грошові кошти, вклад автоматично продовжується на один строк. Новий строк вкладу розпочинається з дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу.

Відповідно до пункту 8 договору проценти під час нового строку вкладу нараховуються на суму вкладу по процентній ставці для вкладів даного найменування та строку, що діють в банку на день закінчення попереднього строку вкладу, без укладення додаткових угод до договору.

23 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до банку з заявою, в якій він просив у зв`язку з закінченням терміну дії договору банківського вкладу повернути йому суму вкладу та нараховані відсотки готівкою.

Однак його вимога про повернення грошових коштів не була виконана банком.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до частини першої статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

У частині першій статті 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

При вирішенні питання щодо дотримання письмової форми договору необхідно врахувати також пункт 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення).

Відповідно до пункту 1.4 Положення, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), пункту 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337 (далі - Інструкція), письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту.

Верховний Суд у постанові від 17 липня 2019 року у справі № 316/265/17 (провадження № 61-4981св19), зокрема, дійшов висновку, що укладання договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнта є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року в справі № 6-118цс14, від 21 вересня 2016 року у справі № 6- 997цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, провадження № 14-64цс19.

Враховуючи надані позивачем докази, зокрема оригінал квитанції про внесення коштів на депозит, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язане повернути позивачу суму депозитного вкладу в розмірі 2 782 087, 32 грн та проценти за користування коштами в сумі 946 671, 90 грн.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення апеляційним судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 17 липня 2019 року в оскарженій частині залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 17 липня 2019 року в частині вирішення вимог про стягнення суми банківського вкладу та відсотків за договором банківського вкладу залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

СуддіН. О. Антоненко І. О. Дундар Є. В. Краснощоков

М. Ю. Тітов