КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/3692/18 Головуючий 1 інстанція - Потабенко Л.В.
Провадження № 22-ц/824/2345/2021 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 травня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сержанюка А.С., Гуля В.В.,

за участю секретаря: Карпенка В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 березня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник опікун ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Трипільська сільська рада Обухівського району Київської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2018 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник опікун ОСОБА_3 звернулася до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Трипільська сільська рада Обухівського району Київської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є інвалідом 2 групи, та постійно проживала з батьками за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначила, що власником вказаного будинку з допоміжними спорудами та земельною ділянкою був батько позивача ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_5 .

Після смерті матері позивач, як спадкоємець першої черги, подала заяву про прийняття спадщини.

В подальшому, позивачу стало відомо, що її брат ОСОБА_6 одноособово, після смерті батька ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на будинок та земельну ділянку, а потім отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Встановивши, що ОСОБА_6 одноособово отримав у власність спадкове майно, позивач повторно звернулася до державного нотаріуса, який відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Тому, просилавизнати недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.06.2012 року видане ОСОБА_6 на 1/2 частину житлового будинку з допоміжними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.06.2012 року видане ОСОБА_6 на 1/2 частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку з допоміжними спорудами та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , які належали померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 05 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 в інтересах якої діє законний представник опікун ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Трипільська сільська рада Обухівського району Київської області, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом - задоволено частково.

Визнанонедійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 13.06.2012 року ОСОБА_6 на 1/3 частину жилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано в реєстрі за № 918.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 13.06.2012 року ОСОБА_6 на 1/3 частину земельної ділянки розміром 0,178 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , надану для ведення будівництва та обслуговування жилого будинку, ведення особистого підсобного господарства, зареєстровано в реєстрі за № 920.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину житлового будинку з допоміжними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку розміром 0,178 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , надану для ведення будівництва та обслуговування жилого будинку, ведення особистого підсобного господарства.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з`ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції не надав правової оцінки доказам наявних в матеріалах справи, а саме те, що позивач мала б подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, однак вона не довела належними та допустимими доказами факт прийняття спадщини після ОСОБА_4 , а тому вважає, що судом першої інстанції помилково встановлений факт прийняття спадщини позивачем.

Окрім того, зауважує, що в матеріалах спадкової справи після матері ОСОБА_5 (т.1 а.с. 112-153) наявна заява позивача про прийняття спадщини матері, хоча на час смерті матері позивач також проживала разом з нею.

Вважає, що до даних правовідносин потрібно застосувати строки позовної давності так, як позивачкою не надано жодних доказів поважності причин пропуску трирічного строку позовної давності щодо вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину виданого ОСОБА_6 - 13.02.2012 року., тому це є підставою для відмови у позові.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанції було встановлено, що позивач ОСОБА_2 яка є інвалідом ІІ групи з народження, разом зі своїми батьками ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та братами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були зареєстровані та проживали за адресою: АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_4 на праві приватної власності, що підтверджується копією дублікату договору міни від 24.05.2012 року та копією витягу про державну реєстрацію прав № 34392995 від 06.06.2012 року.

Також, ОСОБА_4 належала земельна ділянка площею 0,356 га, для будівництва, обслуговування житлового будинку - 0,124 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0.232 га, за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією державного акту серії ІІІ-КВ № 015219.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис № 38.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи, після смерті ОСОБА_4 , із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтв про право на спадщину за законом до Української міської державної нотаріальної контори звернувся син померлого ОСОБА_6 , та його дружина ОСОБА_5 , які вказали, що інших спадкоємців окрім них немає. Дружина померлого - ОСОБА_5 відмовилася від прийняття спадщини на користь сина ОСОБА_6 .. Про наявність інших спадкоємців в тому числі ОСОБА_2 , яка з 1994 року є інвалідом ІІ групи з народження, не вказано ні в одній заяві як спадкоємиця померлого.

Також встановлено, що 13.06.2012 року ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , в тому числі з урахуванням 1/2 частки у спадщині, від якої відмовилась дружина спадкодавця ОСОБА_5 на його користь, на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 918.

Відповідно до копії витягу про державну реєстрацію прав № 34591437 від 22.06.2012 року, ОСОБА_6 на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

13.06.2012 року ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , в тому числі з урахуванням 1/2 частки у спадщині, від якої відмовилась дружина спадкодавця ОСОБА_5 на його користь, на земельну ділянку розміром 0,178 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , надану для ведення будівництва та обслуговування жилого будинку, ведення особистого підсобного господарства, яка належала померлому ОСОБА_4 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 015219. Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 920.

Встановлено, що 04.02.2015 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,950 га, яка розміщена на території Щербанівської сільської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер :05:002:0005, яка належала їй згідно державного акту на право власності на землю серії Р1 № 294910, зареєстрованого в Книзі записів державних актів за № 150-с, заповіла своєму сину ОСОБА_6 . Зареєстровано в реєстрі за № 18.

Також було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Виконавчим комітетом Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області, актовий запис № 42.

Після смерті ОСОБА_5 позивач ОСОБА_2 та її брати ОСОБА_7 та ОСОБА_6 звернулися до Української міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Так, 25.10.2018 року позивач ОСОБА_2 та її брати ОСОБА_7 та ОСОБА_6 отримали свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 по 1/3 частці, яка складається з земельної ділянки розміром 2,9501 га, що знаходиться на території Щербанівської сільської ради Обухівського району Київської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

З копії довідки виданої Трипільською сільською радою № 83 від 07.02.2018 року вбачається, що позивач ОСОБА_2 зареєстрована та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_2 звернулася до Української міської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частку спадкового майна після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , на що їй листом № 711/0116 від 12.09.2018 року було відмовлено, оскільки 13.06.2012 року ОСОБА_6 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на жилий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

З копії довідки, виданої виконкомом Трипільської сільської ради, № 716 від 28.09.2018 року ОСОБА_2 постійно з дня народження і по теперішній час проживає та з 29.09.1995 року зареєстрована в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник опікун ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Трипільська сільська рада Обухівського району Київської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_2 на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 постійно проживала разом з спадкодавцем за адресою: АДРЕСА_1 , та була повнолітньою непрацездатною особою і згідно до ст. 1241 ЦК України, мала право на обов'язкову частку у спадщині.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Вимогами ч. 1 ст. 1241 ЦК України встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

З положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України вбачається, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

За змістом п. п. 3.21., 3.22. глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (станом на дату видачі свідоцтва про право на спадщину) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

З матеріалів справи вбачається, що після смерті батьків, між сторонами ОСОБА_2 , та її братом ОСОБА_6 які продовжували проживати в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , склались неприязні стосунки.

Також вбачається, що ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про визнання позивача недієздатною та встановлення над нею опіки.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28.02.2019 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_6 , заінтересовані особи - орган опіки та піклування Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області, орган опіки та піклування Обухівської районної державної адміністрації Київської області, Управління соціального захисту населення Обухівської районної державної адміністрації Київської області, про визнання фізичної особи недієздатною і встановлення опіки, заяву ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 недієздатною, однак встановлено над нею опіку піклування Обухівської районної державної адміністрації Київської області.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 4 від 18.01.2019 року ОСОБА_2 страждає стійким психічним розладом: Легка розумова відсталість з емоційно-вольовою нестійкістю (МКХ-10: F 70.1). За своїм психічним станом ОСОБА_2 не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

З копії вказаного рішення вбачається, що оскільки між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 існував майновий спір щодо поділу спадкового майна, тому суд вважав неможливим призначення ОСОБА_6 опікуном ОСОБА_2 .

Вказане рішення залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 21.05.2019 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , актовий запис № 13.

Після смерті ОСОБА_6 , спадкоємцем майна померлого став його син ОСОБА_1 .

Колегія суддів, встановивши, що на день відкриття спадщини - ОСОБА_2 позивач на момент відкриття спадщини була та є особою з інвалідністю другої групи, а тому є повнолітньою непрацездатною особою та, у відповідності до положень ст.1241 ЦК України, має право на обов`язкову частку в спадковому майні після померлого батька ОСОБА_4 вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, щодо частково задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 , про те, що позивач мала б подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, однак вона не довела належними та допустимими доказами факт прийняття спадщини після ОСОБА_4 , окрім того, що до даних правовідносин потрібно застосувати строки позовної давності так, як позивачкою не надано жодних доказів поважності причин пропуску трирічного строку позовної давності щодо вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину виданого ОСОБА_6 - 13.02.2012 року, колегією суддів не приймаються до уваги, як такі, що зводяться до переоцінки доводів та висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Оскільки на день відкриття спадщини ОСОБА_2 , на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 постійно проживала разом з спадкодавцем за адресою: АДРЕСА_1 , та була повнолітньою непрацездатною особою з інвалідністю 2 групи з народження і згідно до ст. 1241 ЦК України, тому судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Загалом такі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої інстанції та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: А.С. Сержанюк

В.В. Гуль