ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

13 січня 2021 року

м. Харків

Справа № 642/5298/15-ц

Провадження № 22-ц/818/124/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.,

за участю секретаря судових засідань - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

апелянт - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 , на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01 липня 2015 року, ухвалене суддею Шрамко Л.Л., -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

В обгрунтування позову зазначає, що 10 травня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким останній отримав у борг суму 300 000 доларів США на придбання житлових будинків, розташованих у АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 , які відповідач згідно з розпискою зобов`язався повернути в строк до 01 червня 2013 року. Оскільки у визначений у розписці строк у добровільному порядку відповідач борг не повернув, він звернувся з вищевказаним позовом до суду.

Просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики в сумі 300 000 доларів США, що еквівалентно 6 300 000грн. та 3% річних в розмірі 9 000 доларів США, що еквівалентно 189 000 грн за прострочення грошового зобов`язання.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 01 липня 2015 року позов ОСОБА_1 - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 309 000 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 6 489 000грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що розписка підтверджує факт передачі ОСОБА_1 та отримання ОСОБА_2 грошей, які останній у встановлений строк не повернув, тому у зв`язку з невиконанням боржником зобов`язань за договором позики наявні передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог про стягнення боргу за цим договором разом з відсотками за прострочення грошового зобов`язання, розмір яких відповідачем не спростовано.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 , в особі свого представника ОСОБА_4 , подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. При цьому посилалася на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апелляційної скарги зазначає, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що 20 березня 1997 року між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстровано міським бюро реєстрації шлюбу місто Нью Йорк. Під час шлюбу ними протягом 2012 року набуто у власність земельна ділянка площею 0,1500га за адресою АДРЕСА_2 , житловий будинок загальною площею 420,20кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , земельна ділянка площею 0,1500га за адресою АДРЕСА_1 , житловий будинок загальною площею 148,60кв. м., розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Зазначила, що в травні 2015 року розпочався судовий процес з метою розірвання шлюбу між ними, після чого ОСОБА_2 терміново направився до України.

Вважала, що метою його візиту до України було укладення фіктивного договору позики та недопущення задоволення її вимог щодо визнання права власності на належну їй частку зазначеного майна.

Вказала, що ОСОБА_2 надано боргову розписку на ім`я ОСОБА_1 з метою подальшого звернення стягнення на спільне сумісне майно та порушення її прав, при цьому реального настання наслідків, передбачених позикою не настало; що ОСОБА_2 не отримував кошти, а ОСОБА_1 не надавав кошти.

Зазначила, що 24 лютого 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, розташованих за адресою АДРЕСА_2 . Цього ж дня між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 714 земельної ділянки та житлового будинку, розташованих за адресою АДРЕСА_1 . Це стало можливим завдяки прихованню ОСОБА_2 факту перебування в шлюбі та у зв`язку із тим, що право власності на зазначені об`єкти оформлено на його ім`я. Він запевнив нотаріуса, що не перебуває у шлюбі, про що ним власноручно підписано відповідні заяви. З метою захисту порушеного права вона звернулась до Харківського районного суду Харківської області із відповідними позовами.

Вважала, що ОСОБА_2 має намір незаконного позбавлення її права власності на зазначене майно.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що розписка від 10 травня 2011 року як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, містить сторони, між якими склалися правовідносини позики, умови отримання позичальником в борг коштів із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів. Відповідач у добровільному порядку не повертає отримані від позивача кошти, а тому позивач має право на повернення коштів, у строк та в порядку, що передбачені цим договором. При цьому зазначив, що ОСОБА_3 належними та допустимими доказами не довела, що рішенням суду першої інстанції порушено її цивільні права або інтереси.

Постановою Верховного Суду від 12 грудня 2020 року ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 10 січня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідач ОСОБА_2 вважає, що оскаржуваним рішенням питання про права та обов`язки ОСОБА_3 не вирішувались, його представник ОСОБА_9 подав клопотання про закриття провадження у справі з підстав п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України.

Колегія суддів не знаходить підстав для закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 з огляду на наступне.

Так, пунктом 3 частини 1 статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_3 має обґрунтовану юридичну заінтересованість приймати участь у вказаній справі, оскільки в разі відмови в задоволенні позовних вимог вона буде мати «виправдані очікування» стосовно отримання нею частини майна що є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини від 30 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» зазначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 як заінтересована особа може мати інтерес у цій справі, оспорювати розписку.

Скасовуючи ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 10 січня 2017 року та направляючи дану справу на новий апеляційний розгляд Верховний Суду дійшов аналогічного висновку.

Отже, підстав для закриття апеляційного провадження колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними матеріалами справи доказами, що 10 травня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно умов якого останній отримав у борг грошові кошти в розмірі 300 000 доларів США на придбання житлових будинків, розташованих у АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 , зі строком повернення до 01 червня 2013 року.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до положень ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що 20 березня 1997 року між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстровано міським бюро реєстрації шлюбу м. Нью-Йорку, про що в книзі записів цивільного стану про шлюб зроблено відповідний запис. У травні 2015 року у м. Нью-Йорку розпочався судовий процес з приводу розірвання шлюбу. Вважає, що спірним договором позики настали реальні наслідки, передбачені позикою - ОСОБА_2 не отримував коштів, а ОСОБА_1 їх не надавав, оскільки ОСОБА_2 за час шлюбу ніколи не потребував грошових коштів. Оспорюваний договір вчинений з метою недопущення задоволення її вимог щодо визнання права власності на належну їй частку майна, придбаного в період шлюбу.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Матеріали справи свідчать, що постановою Верховного Суду від 12 грудня 2020 року було скасовано ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 10 січня 2017 року у цій справі.

Направляючи справу на новий апеляційний розгляд Верховний Суд зазначив, що в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 заявлялося клопотання про витребування у ПАТ «Кредитпромбанк» відомостей про всі банківські рахунки, які було відкрито на ім`я ОСОБА_2 ; операції, які були проведені на користь чи за дорученням ОСОБА_2 , здійснені ним угоди в період часу з 01 січня 2005 року по теперішній час; відомості щодо руху коштів на банківських рахунках, в тому числі відкритих на ім`я ОСОБА_2 в ПАТ «Кредитпромбанк», в період часу з 01 січня 2005 року по теперішній час, з метою підтвердження відсутності витрачання коштів за фіктивним договором позики на придбання майна.

Процесуальною ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 грудня 2016 року ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів без обґрунтування підстав відмови.

Також, ОСОБА_3 подала клопотання про призначення комплексної експертизи та просила поставити наступні питання: чи виконано рукописний текст у розписці від 10 травня 2011 року ОСОБА_2 ; чи виготовлений рукописний текст розписки від 10 травня 2011 року у той час, яким датований документ.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10 січня 2017 року вказане клопотання залишено без задоволення, оскільки підпис ОСОБА_2 та виготовлення розписки ніхто із сторін не оспорював.

Однак, відмовляючи в задоволенні клопотання, апеляційний суд не звернув уваги, що ОСОБА_3 просила призначити експертизу ще й з метою встановлення дійсного часу укладення розписки для доведення написання розписки після ініціювання розлучення та її безгрошовості.

ОСОБА_3 наголошує на тому, що текст розписки від 10 травня 2011 року виготовлений не у той час, яким датований документ, вказує, що нумерація будинкам НОМЕР_26, НОМЕР_27, НОМЕР_1 була присвоєна пізніше, тому не могла бути відома на час, яким датована розписка.

За клопотанням ОСОБА_3 ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 травня 2019 року у справі призначалася судова комплексна експертиза, на вирішення якої були поставлені наступні питання:

Чи виконано рукописний текст у розписці 10 травня 2011 року ОСОБА_2 .?

Чи виготовлений рукописний текст розписки від 10 травня 2011 року у той час, яким датований документ ?

Проведення експертизи було доручено експертам Київського НДІСЕ.

18 червня 2019 року до Харківського апеляційного суду вищевказана цивільна справа повернута з експертної установи з клопотанням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз про надання необхідних матеріалів для проведення судово-технічної експертизи документів № 16871/19-34, та рахунок №2448 за проведення експертизи № 16871/19-34.

Також, 18 червня 2019 року до Харківського апеляційного суду надійшло клопотання Київського науково-дослідного інституту судових експертиз про надання необхідних матеріалів для проведення судово-почеркознавчої експертизи № 16869/16870/19-32.

В наданому до суду клопотанні від 18 червня 2019 року про надання необхідних матеріалів для проведення судово-технічної експертизи документів № 16871/19-34 експерт просив:

- надати порівняльні зразки документів - оригінали достовірно датованих документів, в яких у період з травня 2011 року до червня 2015 року (включно), рукописно виконано записи та підписи (не обов`язково ОСОБА_2 ) синьо-фіолетовою пастою кулькової ручки (такою ж за кольором та відтінком, як і записи та підпис від імені ОСОБА_2 у досліджуваній розписці, датованій 10.05.2015 року), у кількості не менше 20 зразків із різними датами складання за кожен рік досліджуваного періоду;

- дозвіл на використання документів, у якості порівняльних зразків, серед документів, наданих для проведення судово-почеркознавчої експертизи № 16869/16870/19-32;

- дозвіл суду (судді) на вирізання штрихів рукописних записів та підписів у всіх наданих (досліджуваному та порівняльних) документах, відповідно доп.4.1 ст. 108 ЦПК України, оформлений ухвалою. Оскільки вирішення другого питання ухвали суду, відповідно до п. 4.12. Інструкції, потребує вирізання необхідної кількості штрихів записів (підписів) як у досліджуваному документі, так і в порівняльних зразках документів, при відсутності їх перетинання із забарвленими речовинами інших реквізитів документів. Вирізані фрагменти штрихів будуть необоротно втрачені під час проведення досліджень, що не дозволить проводити їх додаткові та повторні дослідження. Вирізання фрагментів проводиться після попереднього збереження зовнішнього виду документів на електрофотографічних копіях, які додаються до висновку експерта.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року клопотання експерта щодо надання необхідних матеріалів для проведення судово-технічної експертизи документів № 16871/19-34 - задоволено частково.

Надано дозвіл на використання документів, у якості порівняльних зразків, серед документів, наданих для проведення судово-технічної експертизи документів № 16871/19-34.

В розпорядження експерта надано:

- оригінал договору купівлі-продажу квартири від 23.02.2006 року, який містить вільний зразок почерку ОСОБА_2 на 01 арк.

-оригінал договору купівлі-продажу машиномісця від 23.02.2006 року, який містить вільний зразок почерку ОСОБА_2 на 01 арк.

-оригінал відповіді відповідача на повідомлення позивача, який містить зразок підпису ОСОБА_2 на 10 арк.

-оригінал договору оренди від 07 лютого 2004 року, який містить зразок підпису ОСОБА_2 який знаходиться з правої сторони нижньої частини договору на 04 арк.,

які згідно пояснень представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в судовому засіданні, виконані власноручно ОСОБА_2 та надати дозвіл експерту на використання даного документу в якості порівняльних зразків почерку ОСОБА_2 .

У задоволенні клопотання щодо дозволу суду на вирізання штрихів рукописних записів та підписів у всіх наданих (досліджуваному та порівняльних) документах, відповідно до п.4.1 ст. 108 ЦПК України - відмовлено.

Цивільну справу направлено до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз для проведення судової комплексної експертизи, проведення якої було доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 травня 2019 року.

15 липня 2020 року справа повернулась з експертної установи разом із висновком експертів.

Так, згідно висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення комплексної судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів, складеного 06 липня 2020 року, записи та підпис від імені ОСОБА_2 у розписці, датованій 10 травня 2011 року, виконані кульковою ручкою, спорядженою пастою синьо-фіолетового кольору.

Записи «Я, ОСОБА_2 » та « ОСОБА_2 », що містяться у розписці 10 травня 2011 року, ймовірно виконані ОСОБА_2 .

Питання ухвали суду: «Чи виконаний текст розписки (за винятком записів «Я, ОСОБА_2 » та « ОСОБА_2 ») від 10 травня 2011 року - самим ОСОБА_2 або іншою особою?» - не вирішувалось з причин, наведених у дослідницький частині.

Відповісти на питання ухвали суду: «Чи виготовлений рукописний текст розписки від 10 травня 2011 року у той час, яким датований документ?» не видається можливим, у зв`язку з відсутністю дозволу на вирізання штрихів рукописних записів та підписів у всіх наданих (досліджованому та порівняльних) документах.

З викладеного вбачається, що експертиза призначалася судом, в тому числі, для вирішення питання: чи виготовлений рукописний текст розписки від 10 травня 2011 року у той час, яким датований документ ?

Натомість, як зазначили експерти, відповісти дане питання суду виявилося не можливим через відсутність на вирізання штрихів рукописних записів та підписів у всіх наданих (досліджованому та порівняльних) документах, який не був наданий судом через відсутність на це згоди позивача.

21 жовтня 2020 року ОСОБА_3 , в особі свого представника ОСОБА_15 , звернулася до апеляційного суду із клопотанням про призначення у справі судово-технічної експертизи документу, на вирішення якої просила поставити питання: Чи виготовлений рукописний текст розписки від 10 травня 2011 року у той час, яким датований документ ?

Також просила суд надати дозвіл на вирізання штрихів рукописних записів та підписів у всіх наданих (досліджуваному та порівняльних) документах, відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 108 ЦПК України.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 13 січня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_15 про призначення у справі додаткової судово-технічної експертизи документу, з тих підстав, що в судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_1 категорично заперечували проти надання дозволу суду на вирізання штрихів рукописних записів та підписів у всіх наданих (досліджуваному та порівняльних) документах, відповідно до п.4.1 ст. 108 ЦПК України.

Статтею 109 ЦПК України передбачено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Оскільки без вчинення вказаних дій провести експертне дослідження для вирішення питання «чи виготовлений рукописний текст розписки від 10 травня 2011 року у той час, яким датований документ ?» - не надалося можливим, то апеляційний суд вважає встановленим той факт, що рукописний текст розписки від 10 травня 2011 року виготовлений не в той час яким датований документ.

Між тим, зазначена обставина не доводить, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не могли мати місце правовідносини з приводу отримання останнім у борг грошових коштів від ОСОБА_1 , що розписка, яка датована 10 травня 2011 року була складена до отримання грошових коштів у позику, а не після.

Так, згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладений у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі368/1890/14-ц.

Таким чином, розписка може бути складена позичальником у будь-який час, за умови, що цій даті передуватиме факт передачі грошових коштів позикодавцем. Неспівпадіння дати, зазначеної у розписці із фактичною датою її складання само по собі не свідчить про безгрошовість, або нікчемність, або фіктивність договору позики.

Крім того, матеріали справи свідчать, що ОСОБА_3 зверталася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2017 року, залишеного без змін постановою Харківського апеляційного суду від 19 грудня 2017 року, позов ОСОБА_3 - залишено без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 30 травня 2018 року рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2017 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 грудня 2017 року - залишені без змін.

Отже, ОСОБА_3 не доведено, що розписка була складена до передачі позичальнику грошових коштів у борг, договір позики фіктивним, недійсним не визнано.

Також, ухвалою Харківського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року за клопотанням ОСОБА_3 витребувано у ПАТ «Кредитпромбанк»:

- відомості про всі банківські рахунки, які було відкрито на ім`я ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ), ІПН НОМЕР_2 , в ПАТ «Кредитпромбанк», , МФО 300863, місцезнаходження: б-p. Дружби народів, 38, м. Київ, Україна, 01014;

- операції, які були проведені на користь чи за дорученням ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ), ІПН НОМЕР_2 , здійснені ним угоди в період часу з 01 січня 2005 року по грудень 2016 року;

- відомості щодо руху коштів на банківських рахунках, в тому числі № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , відкритих на ім`я ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) ІПН НОМЕР_2 , в ПАТ «Кредитпромбанк», , МФО 300863, місцезнаходження: б-p. Дружби народів, 38, м. Київ, Україна, 01014 в період часу з 01 січня 2005 року по грудень 2016 року.

На виконання вказаної ухвали суду Банком повідомлено, що у ОСОБА_2 в ВАТ «Кредитпромбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк») були відкриті поточні та депозитні рахунки згідно умов договорів в період з 01 січня 2005 року по грудень 2016 року:

- поточний рахунок № НОМЕР_5 в гривні, відкритий 02/11/2007, закритий 12/01/2011 згідно договору №000399/Т07-07;

- поточний рахунок № НОМЕР_6 в доларах США, відкритий 08/02/2006, закритий 17/10/2011 згідно договору №000208/ТV07-06;

- депозитний рахунок № НОМЕР_7 в доларах США, відкритий 09/07/2008, закритий 13/09/2013 згідно договору №004781/FDV07-08;

- депозитний рахунок № НОМЕР_8 в доларах США, відкритий 15/12/2006, закритий 18/12/2006 згідно договору №002473/FDV07-06;

- депозитний рахунок № НОМЕР_9 в доларах США, відкритий 19/02/2007, закритий 21/02/2007 згідно договору №001716/FFDV07-06;

- депозитний рахунок № НОМЕР_10 в доларах США, відкритий 27/03/2007, закритий 28/03/2007 згідно договору №002867/FDV07-06;

- депозитний рахунок № НОМЕР_11 в доларах США, відкритий 13/09/2013, закритий 17/09/2015 згідно договору №004781/FDV07-08;

- депозитний рахунок № НОМЕР_12 в доларах США, відкритий 15/06/2006, закритий 15/09/2006 згідно договору №002114/FDV07-06;

- депозитний рахунок № НОМЕР_13 в доларах США, відкритий 15/09/2006, закритий 15/12/2006 згідно договору №002473/FDV07-06;

- депозитний рахунок № НОМЕР_14 в доларах США, відкритий 18/12/2006, закритий 19/03/2007 згідно договору №002810/FDV07-06;

- депозитний рахунок НОМЕР_15 в доларах США, відкритий 27/12/2006, закритий 27/03/2007 згідно договору №002867/FDV07-06;

- депозитний рахунок № НОМЕР_16 в доларах США, відкритий 28/03/2007, закритий 28/04/2007 згідно договору №003324/FDV07-07;

- депозитний рахунок № НОМЕР_17 в доларах США, відкритий 15/02/2006, закритий 19/02/2007 згідно договору №001716/FDDV0706;

- депозитний рахунок № НОМЕР_18 в доларах США, відкритий 15/06/2006, закритий 19/06/2007 згідно договору N2002112/FDDV07-06;

- депозитний рахунок № НОМЕР_19 в доларах США, відкритий 18/06/2007, закритий 18/06/2007 згідно договору №003607/FDDV07-07;

- депозитний рахунок № НОМЕР_20 в доларах США, відкритий 18/06/2007, закритий 18/06/2007 згідно договору №003608/FDDV07-07;

- депозитний рахунок № НОМЕР_21 в доларах США, відкритий 18/06/2007, закритий 20/06/2008 згідно договору №003609/FDDV07-07;

- депозитний рахунок № НОМЕР_22 в доларах США, відкритий 20/06/2008, закритий 20/06/2008 згідно договору №004710/FDDV07-08;

- депозитний рахунок НОМЕР_23 в доларах США, відкритий 20/06/2008, закритий 09/07/2008 згідно договору №004711/FDDV07-08;

- депозитний рахунок № НОМЕР_24 в доларах США, відкритий 09/07/2008, закритий 13/07/2009 згідно договору №004780/FDDV07-08.

Додатково повідомлено, що вказані в Ухвалі рахунки НОМЕР_28 та НОМЕР_29 на ім`я ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_25 ) у ПАТ "Кредитпромбанк" (код СДРПОУ 21666051) не відкривались.

Також повідомлено, що ПАТ "Кредитпромбанк" передавав ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_25 ) у тимчасове користування індивідуальні банківські сейфи:

- №2/11 згідно умов договору №65/325/0074/DSF27-09 від 11.08.2009 року по 13.10.2011 року;

- №2/8 згідно умов договору №65/325/0194/DSF27-12 від 21.05.2012 року по 09.11.2012 року.

Щодо вищевказаних відкритих рахунків, Банком також біли надані виписки про рух коштів по кожному з цих рахунків.

Як вбачається із цих виписок Банком проводилися операції, в т.ч. щодо видачі Банком ОСОБА_2 грошових коштів, на наступні суми:

-поточний рахунок № НОМЕР_5 - 13 478,78грн;

-поточний рахунок № НОМЕР_6 - 623 000 доларів США;

-депозитний рахунок № НОМЕР_7 - 101 115,88 доларів США;

- депозитний рахунок № НОМЕР_8 - 53 419,75 доларів США;

- депозитний рахунок № НОМЕР_9 - 3 085,74 доларів США;

- депозитний рахунок № НОМЕР_10 - 30 225,71 доларів США;

- депозитний рахунок № НОМЕР_11 - 16,05 доларів США;

- депозитний рахунок № НОМЕР_12 - 53 000 доларів США;

- депозитний рахунок № НОМЕР_13 - 53 000 доларів США;

- депозитний рахунок № НОМЕР_14 - 53 000 доларів США;

- депозитний рахунок НОМЕР_15 - 30 000 доларів США;

- депозитний рахунок № НОМЕР_16 - 30 000 доларів США;

- депозитний рахунок № НОМЕР_17 - 30 000 доларів США;

- депозитний рахунок № НОМЕР_18 - 500 000 доларів США;

- депозитний рахунок № НОМЕР_19 - 0,00 доларів США;

- депозитний рахунок № НОМЕР_21 - 400 000 доларів США;

- депозитний рахунок НОМЕР_23 - 400 000 доларів США;

- депозитний рахунок № НОМЕР_24 - 300 000 доларів США.

Той факт, що ОСОБА_2 мав на банківських рахунках значні заощадження не спростовує того, що він міг отримати гроші ще й у безпроцентну позику у ОСОБА_1 . Отже, перебування на банківських рахунках відповідача грошових коштів не спростовує факту наявності грошових зобов`язань між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до укладеного договору позики, та не свідчить про його безгрошовість.

ОСОБА_3 звертає увагу на те, що на забезпечення договору позики, який вона вважає безгрошовим, ОСОБА_2 без її згоди уклав договір іпотеки від 24 лютого 2016 року, за яким передав в іпотеку нерухоме майно, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Між тим, рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року у справі №635/2208/16 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Харківського МНО Харківської області Харітонової Я.М. про визнання договору іпотеки недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - задоволено.

Визнано недійним договір іпотеки №714 від 24 лютого 2016 року, предметами обтяження якого є житловий будинок АДРЕСА_1 , та земельна ділянка № НОМЕР_1 , загальною площею 0,1500 га, кадастровий номер №:00:011:0025, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Харківської області Харітоновою Я.М.

Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28428191 від 24 лютого 2016 року 17:56:11 державного реєстратора приватного нотаріуса Харитонової Я.М., Харківський міський нотаріальний округ, Харківська область та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 28426607 від 24 лютого 2016 року 17:07:25 державного реєстратора приватного нотаріуса Харитонової Яни Михайлівни, Харківський міський нотаріальний округ, Харківська область - скасовано.

Вирішено питання про судові витрати.

Постановою Харківського апеляційного суду від 21 березня 2018 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року - скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Харківського МНО Харківської області Харітонової Я.М. про визнання договору іпотеки недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Постановою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року постанову Харківського апеляційного суду від 21 березня 2018 року в частині позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки - скасовано та залишено в силі в цій частині рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року.

Таким чином, договір іпотеки №714, укладений 24 лютого 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наразі визнаний судом недійсним.

ОСОБА_3 наголошує, що в розписці від 10 травня 2011 року безпідставно зазначено, що грошові кошти отримані в позику для придбання житлових будинків, розташованих в АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 .

Колегія суддів вважає, що зазначення у розписці призначення позики не є беззаперечним доказом того, що вказані будинки придбані саме за рахунок коштів запозичених у ОСОБА_1 .

При цьому, представник ОСОБА_2 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції визнав, що ОСОБА_2 не має претензій до ОСОБА_3 з приводу запозичених коштів, та не має наміру висувати такі претензії у майбутньому.

ОСОБА_3 звертає увагу на те, що рішення суду, яке є предметом цього апеляційного перегляду не пред`являлось до виконання, що також свідчить про фіктивність та безгрошовість договору позики.

Між тим, доводи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що після ухвалення рішення воно виконано ОСОБА_2 добровільно - не спростовані ОСОБА_3

Зазначений договір позики у встановленому законом порядку судом недійсним не визнаний, а тому він є чинним.

Отже, судом встановлено, не спростовано ОСОБА_3 , що 10 травня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно умов якого останній отримав у борг грошові кошти в розмірі 300 000 доларів США зі строком повернення до 01 червня 2013 року.

Згідно ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Розмір заборгованості ОСОБА_3 та відповідачем не спростовано, при цьому останнім не заперечується.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц

З урахування суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі 300 000 доларів США та 3% річних в розмірі 9 000 доларів США, а усього 309 000 доларів США.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення, яке ухвалено з дотримання вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01 липня 2015 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна