ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 948/1070/20 Номер провадження 22-ц/814/1237/21Головуючий у 1-й інстанції Косик С. М. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді доповідача Дорош А. І.

Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.

при секретарі Коротун І. В.

учасники справи:

представник позивача адвокат Позняк С.М.

відповідач ОСОБА_1

представник відповідача адвокат Бульбах Н.М.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 02 березня 2021 року, ухвалене суддею Косик С.М., повний текст рішення складено - 09 березня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме просила суд встановити факт проживання її та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 16.07.1996 р. по 01.07.2020 р. у квартирі АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 29.01.1983 р., який рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 05.07.1996 р. розірваний. У подальшому після розлучення в період з 16.07.1996 р. по 01.07.2020 р. вони продовжили проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу у квартирі АДРЕСА_1 , яку придбали під час спільного проживання у шлюбі, вели спільний побут та господарство, мали спільний бюджет, спільно придбавали майно, здійснювали поточний та капітальний ремонт придбаної квартири, відвідували місця навчання сина та доньки, тобто здійснювали взаємні права та обов`язки, які притаманні подружжю. Зараз виникла необхідність у поділі спільного майна подружжя та поділу майна, яке придбане під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, але відповідач відмовляється.

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 02 березня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року до 31 жовтня 2019 року в квартирі АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнутио з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений нею судовий збір в розмір 420,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у судовому засіданні знайшов підтвердження факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до 31 жовтня 2019 року у квартирі АДРЕСА_1 , оскільки сторони зареєстровані та у період з 01 січня 2004 року до 31 жовтня 2019 року проживали за однією адресою у квартирі, яка придбана ними у шлюбі на ім`я відповідача, спільні діти сторін до повноліття та закінчення навчання проживали також з батьками, які їх утримували, виховували та навчали разом, позивачка та відповідач спільно придбавали речі домашнього вжитку та побутову техніку в дім, спільно проводили ремонтні роботи та тримали домашнє господарство, догляд за яким здійснювали обоє, тобто судом встановлено публічне висвітленням спільного проживання сторін у спірний період 2004-2019 років та позиціонування їх як сімейної пари, яка проживає разом, у зв`язку з чим в цій частині позов підлягає задоволенню. В іншій частині вимог позов задоволенню не підлягає у зв`язку з тим, що з 01.11.2019 року позивач виїхала з квартири АДРЕСА_1 та припинила спільне проживання з відповідачем, що підтверджується актами про встановлення факту проживання громадян на території Михайлівської сільської ради (а.с. 55-67), в яких зазначено, що позивач ОСОБА_2 з 01 листопада 2019 року у квартирі АДРЕСА_1 не проживає.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи, і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги довідку сільської ради про реєстрацію за однією адресою позивача та дітей у домоволодінні і що суд цю обставину визнав як проживання сторін однією сім`єю, суд дав неналежну оцінку показанням свідків, що є порушенням судом норм процесуального права, суд першої інстанції не надав належну правову оцінку тому, що між ними має місце цивільно правовий спір з приводу поділу спільно придбаного майна, суд не взяв до уваги правову позицію КЦС ВС, сформовану у постанові від 28.08.2019 р. у справі №588/350/15-ц.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 29 січня 1983 року Михайлівською сільською радою Машівського району Полтавської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 30 липня 2008 року (а.с. 4).

Згідно копії договору купівлі-продажу від 07.10.1993 ОСОБА_1 придбав у КСП «Славутич» с. Михайлівка Машівського району Полтавської області квартиру у двоквартирному житловому будинку, яку він займає, в с. Михайлівка Машівського району Полтавської області (а.с. 6).

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 05.07.1996 шлюб між сторонами розірваний (а.с. 7-8).

Позивач ОСОБА_2 , звертаючись до суду з позовом, вказувала, що вона проживала з відповідачем ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 16.07.1996 року по 01.07.2020 року.

Як повідомили сторони, в цей період у зареєстрованому шлюбі вони не перебували.

Згідно з п.1 розділу V11 Прикінцевих положень СК цей Кодекс набирав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, які виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

До 2004 року діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України (1970 року), який визнавав тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану (ч.2 ст. 6 цього Кодексу).

Встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, з настанням певних юридичних наслідків цивільно-процесуальним законодавством, на той час не передбачалося.

Положення ст. 273 ЦПК України 1963 року передбачали можливість встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті одного з подружжя. В інших випадках, встановлення фактів проживання однією сім`єю, у період до 01 січня 2004 року законодавством не передбачено.

Майнові права та обов`язки членів сім`ї, до яких відносилися і названі вище особи, регулювалися ст. 17 ЗУ «Про власність».

Можливість встановлення бажаного позивачем юридичного факту, вперше передбачена Цивільним Процесуальним Кодексом України, в редакції, що набрала чинності з 1 січня 2004 року.

Таким чином, норми діючого на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а тому суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що у встановленні такого факту у період з 16.07.1996 року до 31.12.2003 року позивачу слід відмовити.

Розглядаючи період часу після 01.01.2004 року, суд першої інстанції виходив з того, що положеннями статті 315 ЦПК України передбачено встановлення судом фактів, що мають юридичне значення, у тому числі і проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебуваютьу шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази того, що сторони не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Такий же висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 25.01.2018 року у справі № 337-5266/15-ц.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом, законною, підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Зазначене підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною в Постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Так, як вбачається з довідки Михайлівської сільської ради № 02-45/202 від 06 липня 2020 року, позивач ОСОБА_2 , 1964 р.н., зареєстрована в домогосподарстві за адресою: АДРЕСА_2 , разом з нею зареєстровані: чоловік ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_4 (а.с. 9).

Згідно повідомлення Михайлівської сільської ради від 19.01.2021 року, наданого на запит адвоката Бульбах Н.М. (а.с. 112), на момент видачі довідки № 02-45/202 від 06 липня 2020 року відомості про розірвання шлюбу між вказаними громадянами у сільській раді були відсутні.

Згідно довідки Михайлівської сільської ради № 02-45/205 від 07 липня 2020 року, житловий будинок квартирного типу № НОМЕР_2 , розташований за адресою: АДРЕСА_3 , складається з двох квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 , розміщений на земельній ділянці комунальної власності Михайлівської сільської ради Машівського району Полтавської області (а.с. 10).

За повідомленням Михайлівської сільської ради № 1098 від 07.12.2020 р. відповідач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 33).

З наданої позивачем трудової книжки убачається, що ОСОБА_2 у період часу з 30.07.1982 року по 16.04.2009 року працювала медсестрою Жирківської дільничної лікарні, з 22.05.2009 року по 30.04.2012 року, з 23.03.2017 по 27.12.2007 року та з 17.04.2018 року по 27.11.2018 року медичним працівником ТОВ «Востокстройгаз», з 18.03.2019 року по 18.11.2019 року у вказаному підприємстві працівником по благоустрою (а.с. 11,12).

Відповідач ОСОБА_1 з 1976 року по 18.02.2000 рік працював шофером в КСП «Славутич», з 19.02.2000 р. по 06.03.2003 р. шофером в ТОВ «Агрофірма «Батьківщина», з 07.03.2003 р. по 25.01.2005 р., 11.04.2005 р. по 06.11.2008 р., 14.04.2009 р. по 02.11.2009 р., з 09.04.2011 р. по 08.11.2011 р., з 05.03.2012 р. по 23.03.2012 р., з 03.04.2012 р., з 05.04.2013 р. по 15.04.2013 р., 17.04.2013 р. по 02.12.2013 р., з 02.04.2014 р. по 04.12.2014 р., з 05.02.2015 р. по 11.02.2015 р., з 18.03.2015 р. по 09.11.2015 р., з 02.03.2016 р. по 09.03.2016 р., з 02.04.2016 р. по 12.12.2016 р. , з 03.03.2017 р. по 10.03.2017 р., з 17.03.2017 р. по 06.11.2017 р., з 18.12.2017 р. по 22.12.2017 р., 14.03.2018 р. по 10.12.2018 р., з 16.03.2019 р. по 22.03.2019 р., з 03.04.2019 р. по 31.10.2019 р., з 08.12.2019 р. по 20.12.2019 р. та з 08.04.2020 р. по 28.12.2020 року працював водієм ТОВ «Востокстройгаз» за строковим трудовим договором (а.с. 68-78).

За доводами позивача за час спільного проживання вони з відповідачем побудували біля квартири господарські будівлі і споруди, де разом вели спільний побут та господарство, проводили ремонт, також за час спільного проживання придбавали побутову техніку, меблі, автомобіль, трактор та сільськогосподарський реманент до трактора тощо.

Натомість відповідач, не заперечуючи факт придбання у вказаний позивачем період часу побутової техніки, меблів, автомобіля, трактора, проведення будівельних і ремонтних робіт, наполягав на тому, що майже все придбано за його кошти, оскільки він працював, отримував заробітну плату, яку самостійно використовував на придбання майна, ремонтні роботи та ведення господарства, водночас колишня дружина завжди мала кредити. Позивач також придбавала деякі меблі, речі, робила ремонти, але окремо. Багато речей, що є в квартирі, належать сину.

Документів, які би свідчили про належність сторонам майна, суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Свідок ОСОБА_5 повідомила суду, що вона тривалий час проживала в с.Михайлівка, а саме з 1999 року та з 2002 року по 2008 рік вона мешкала по сусідству з сім`єю ОСОБА_6 та не знала, що вони розлучені, жили як сім`я, виховували разом дітей, господарювали та разом відпочивали. До цієї сім`ї часто приїздили гості, ОСОБА_7 була гарна господиня, на подвір`ї та в будинку в них був завжди порядок. Всі думали, що одружені, про розлучення вона дізналася від ОСОБА_8 років п`ять тому.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показала, що вона проживає по сусідству з сім`єю ОСОБА_6 , а саме по АДРЕСА_6 , товаришує з ОСОБА_10 з 2004 року та бачила, що подружжя разом робили ремонт в будинку, постелили бруківку на подвір`ї, біля господарства поралися і чоловік і жінка. Сім`я обробляла городи та один город знаходиться біля її будинку і вона бачила, що ОСОБА_11 та поралася, а також з городу, що розташований далі від її будинку, їздив на тракторці чоловік.

Також свідок ОСОБА_12 показала, що вона проживає на одній вулиці з сім`єю ОСОБА_6 та товаришувала з ОСОБА_13 , оскільки мали спільне захоплення вишивкою бісером. ОСОБА_6 жили разом, вели спільне господарство, на сторонній погляд були зразковою сім`єю, а тому було дивно, коли ОСОБА_7 поїхала в Київ. Подружжя виховало двох дітей придбали синові будинок, доньку вивчили в Києві, купували до хати все разом, робили ремонти, тримали корову, свиней, бройлерів та продавали вирощене. Вона купляла інколи в них картоплю та свинину, біля свіжини поралися разом. Ліда говорила, що вони придбали трактор, інше майно, за чиї кошти не знає. Також завжди разом їздили до Гришиних батьків.

Свідок ОСОБА_14 повідомила, що знайома з сім`єю ОСОБА_6 , які жили по АДРЕСА_6 , мають двох дітей, придбали синові будинок, донька живе в м.Києві. Чула від людей що ОСОБА_6 тримали господарство та свиней, вона купляла в ОСОБА_8 м`ясо. Знає ОСОБА_15 як хорошу господиню та медсестру.

Свідок ОСОБА_16 повідомила суду, що з 1988 року по 2005 рік вона проживала по сусідству з подружжям ОСОБА_6 в одному будинку, який має дві квартири, разом тримали корову, ОСОБА_17 ніколи ОСОБА_15 не ображав, але гроші не були спільними, бо ОСОБА_7 не вміла коштами розпоряджатися. Коли ОСОБА_17 в 2003 році пішов на роботу в ТОВ «Востокстройгаз» та почав гарно заробляти, стосунки погіршилися, ОСОБА_7 скаржилася, що чоловік не дає грошей, але казала, що платить комунальні послуги, продукти. Їй відомо, що подружжя ОСОБА_6 розлучилося, але продовжували жити в одній хаті, ОСОБА_7 виїжджала в Жирківку на квартиру, а потім вони з ОСОБА_17 з`їхалися, діти жили з ними, нічого в побуті не змінилося, доглядали за господарством, ОСОБА_7 займалася городом, ОСОБА_17 виконував важку роботу на городі, тримали кожний окремо господарство. Ремонти робив ОСОБА_17 , платив компослуги, купляв техніку. Ліда казала, що її діло кухня, а все інше це ОСОБА_17 .

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні показала, що вона товаришувала з ОСОБА_10 з 1996 року по 2019 рік, тобто до того часу, коли ОСОБА_7 виїхала з села до дочки в м.Київ. Після того їхні стосунки розладилися. Після розлучення в 2005 році, про що вона дізналася в 2006 році, ОСОБА_19 та ОСОБА_20 жили в одному будинку, але в кожного було своє господарство, гроші, ремонти робили за ОСОБА_17 кошти, ОСОБА_7 купляла меблі, часто брала кредити. З 1996 року по 2005 рік жили як подружжя, тримали корову, доглядали городи.

Свідок ОСОБА_21 повідомив, що він проживає по АДРЕСА_6 та дізнався про те, що подружжя ОСОБА_6 розлучилися, від ОСОБА_22 , коли спитав в нього за гроші, які позичила ОСОБА_19 . На що чоловік сказав, що вони розлучені і за борг він нічого не знає. ОСОБА_20 років 10 тому назад віддавав за дружину кредит в банк. Також повідомив, що ОСОБА_17 та ОСОБА_7 жили разом, тримали господарство, але подробиць він не знає, в гості не ходив.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Предметом даного спору є встановлення факту проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 16.07.1996 р. по 01.07.2020 р. у квартирі АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції при ухвалення рішення у справі правильно розмежовано періоди проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу із застосуванням відповідних норм матеріального права, під дію яких вони підпадають у часі.

Судом першої інстанції правильно встановлено факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до 31 жовтня 2019 року у квартирі АДРЕСА_1 . По справі вбачається, що іншого житла, місця проживання та реєстрації позивач у цей період не мала, на той час малолітні діти сторін також проживали з батьками та виховувалися у сім`ї до часу закінчення школи та вступу у навчальні заклади. Позивачем надані докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Відповідачем у справі не спростовані докази, надані стороною позивача, на підтвердження доводів позову.

Крім цього, як пояснив колегії суддів відповідач, після розірвання за ініціативою позивача шлюбу у суді у 1996 році ніхто із сторін не отримував рішення суду та не реєстрував розірвання шлюбу в органах РАГСу, лише у 2008 році, після набрання чинності СК України 2004 р., отримали рішення суду та зареєстрували розірвання шлюбу.

Зазначене підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с. 5).

Згідно ст. 44 КпШС України, яка була чинна на час розірвання у суді шлюбу між сторонами, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги довідку сільської ради про реєстрацію за однією адресою позивача та дітей у домоволодінні і що суд цю обставину визнав як проживання сторін однією сім`єю, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки ця довідка у сукупності з іншими доказами у справі підтверджує фактичні обставини у справі, на підставі яких суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позову.

В апеляційній скарзі відповідачем підтверджуються фактичні обставини справи про те, що після розірвання шлюбу позивач та малолітні діти залишилися проживати у домоволодінні, що відповідач як батько піклувався про дітей, які за рішенням суду залишилися проживати з матір`ю, що іншого житла позивач не мала.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належну правову оцінку тому, що між ними має місце цивільно правовий спір з приводу поділу спільно придбаного майна, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки є логічним те, що встановлення факту може тягнути вирішення цивільно правового спору, проте, наявність такого спору не може впливати на об`єктивне та законне вирішення позову про встановлення цього факту на підставі наданих сторонами доказів в цій частині. У даній справі суд позбавлений давати правову оцінку обставинам з приводу можливого спору про майно, оскільки це виходить за межі позовних вимог.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо неналежної, як вважає відповідач, оцінки судом першої інстанції показань свідків, оскільки викладені доводи в цій частині є переоцінкою на власний розсуд відповідачем показань свідків. У мотивувальній частині рішення суд детально виклав показання свідків, допитаних у суді першої інстанції, які підтвердили здійснення сторонами взаємних прав та обов`язків, які притаманні подружжю.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги правову позицію КЦС ВС, сформовану у постанові від 28.08.2019 р. у справі №588/350/15-ц, оскільки фактичні обставини справ не є ідентичними, у вказаній справі мало місце перебування сторони в іншому шлюбі, проживання за кордоном без ведення спільного господарства, без наявності спільного побуту та бюджету, здійснення взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 02 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 травня 2021 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов