СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/9607/20

пр. № 2/759/1015/21

26 травня 2021 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Шум Л.М.

за участю секретаря: Прокопенко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач у червні 2020 р. звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що він з 13.05.1997р. постійно проживає та зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належала його батьку, якого вироком суду від 09.04.1997 було засуджено до позбавлення волі з конфіскацією всього індивідуального майна. Зазначений вирок суду в частині конфіскації майна виконано не було. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер. В установлений законом шестимісячний строк позивач звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом. Проте, нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право власності на квартиру через наявний арешт майна на квартиру. У судовому порядку позивачу відмовили у знятті арешту з квартири через те, що квартиру конфісковано вироком суду ( дані обставини встановлені у справі № 759/10454/18, що розглядалась Святошинським районним судом м. Києва, відображені у судовому рішенні від 26.09.2019 року у справі № 759/10454/18, копію даного рішення додано до позову, тому вищевказані обставини повторному доказуванню не підлягають). Позивач зазначає, що впродовж 21 року користується квартирою, безперервно проживає у ній, в тому числі і на момент смерті батька, окрім того будь-які інші спадкоємці не приймали спадщину померлого у 2012 році батька позивача, тому вважає себе таким, що у повній відповідності до вимог закону, успадкував вищевказану квартиру, і на цій підставі просить визнати за ним право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Враховуючи вищевикладене, просить суд визнати за ним право власності на спадкове майно - двох кімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Судові витрати покласти на відповідача.

Згідно відзиву на позовну заяву, відповідач заперечує проти задоволення позову, оскільки відсутні підстави для задоволення позову, тому що на спірну квартиру накладено арешт та позивачем не надано жодних доказів щодо порушення його прав (а.с. 57-60).

22.07.2020 року ухвалою суду відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 55).

22.02.2021 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду (а.с. 76).

Позивач, відповідач та третя особа в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового розгляду повідомлені належним чином та подали до суду заяви про розгляд справи за їхньої відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що вироком Ленінградського районного суду м. Києва від 09.04.1997 ОСОБА_3 визнано винним за ст. 140 ч. 3 КК України та призначено міру покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з конфіскацією всього індивідуального майна засудженого ОСОБА_3 . Рішення набрало законної сили (а.с. 16-18).

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Ленінградською РДА м. Києва, ОСОБА_3 , на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 25).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с. 24).

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження № НОМЕР_1 від 17.10.1989 року ОСОБА_1 є сином померлого ОСОБА_3 (а.с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 Першою київською державною нотаріальною конторою здійснено реєстрацію спадкової справи, спадкодавцем за якою є ОСОБА_3 (а.с. 42).

Судом встановлено, що постановою державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори від 30.05.2018 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що на вказану квартиру накладено арешт (а.с. 43).

Судом встановлено, що відповідно до відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 30.05.2018, на спірну квартиру накладено арешт, підстава: повідомлення Ленінградського районного суду від 15.04.1997 року (а.с. 44).

Судом встановлено, що згідно листа Святошинського районного відділу ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 12.08.2019 повідомлено, що у відділі на виконанні не перебувають та зареєстрованими не значиться виконавчі документи за якими стороною є ОСОБА_3 (а.с. 41).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 1216 ЦК України визначає поняття спадкування - це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (п. 23 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року № 7).

Згідно з п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Згідно норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідноч.6 ст.41 Конституції України, конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. В установленому чинним законодавством України порядку, конфіскація спірної квартири фактично не відбулася: додаткове кримінальне покарання у вигляді конфіскації належного спадкодавцеві майна виконано не було і відповідно до ст. 80 Кримінального кодексу України додаткове покарання у вигляді конфіскації майна вже не могло бути застосовано на момент смерті спадкодавця ОСОБА_3 за строком давності.

Судом встановлено, що право власності спадкодавця ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 підтверджується Свідоцтвом про право власності та судом встановлено факт прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 спадкоємцем - позивачем ОСОБА_1 шляхом подання відповідної заяви нотаріусу.

Згідно роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладених у листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13, місять положення, які підлягають застосуванню в справі, що розглядається. При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Згідно норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, зазначено, в п. 107 - передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Слід розрізняти «визнання» та «набуття» права власності. Визнанню підлягає існуюче право.

У позивача відбулося виникнення права на спадщину і він звернувся в установленому порядку для отримання свідоцтва на право на спадщину, але отримав відмову з незалежних від нього причин. Відмова у видачі свідоцтва, не позбавляє позивача права на спадщину. Факт відмови у видачі свідоцтва про спадщину є фактичним невизнанням права позивача на спадщину. Відповідач заперечуючи проти визнання права власності позивача на спадкове майно, яке заявлене у відзиві на позовну заяву, чим підтверджує невизнання права власності позивача на спадкове майно. Тому позивач має право на визнання права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини в судовому порядку.

Відсутність умов для одержання позивачем в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, зокрема відмова нотаріуса в оформленні права на спадщину разом з відмовою у знятті арешту з належного спадкодавцеві майна - є підставою для визнання права на спадщину в судовому порядку. В Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2020 року у справі № 645/1509/17 обґрунтована вищевказана правова позиція.

Згідно абзацу 1 частини 2 Постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Згідно із ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Правом на звернення з позовом про скасування заборони на відчуження нерухомого спадкового майна наділений саме власник такого майна. Відповідна позиція зазначена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 березня 2018 року у справі № 362/392/16-ц.

Особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Це підтверджується Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року у справі 607/3894/17.

Суд не приймає доводи відповідача про передчасність позовної вимоги про визнання права власності, про те, що в разі зняття арешту з квартири позивач зможе оформити спадкові права в нотаріальному порядку, викладені оскільки вони є необґрунтованими та безпідставними.

Згідно ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із положеннями п.1 ч.3 ст.2 ЦПК України, до основних засад (принципів) цивільного судочинства є верховенство права. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором; у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У Постанові від 20 березня 2019 року у справі № 334/4399/18 Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду викладено правову позицію, відповідно до якої, за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Питання права особи на ефективний спосіб судового захисту також визначені в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 листопада 2018 року у справі № 910/20774/17, в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 280/1597/16-ц, в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі № 696/323/17-ц. Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

В справі, що розглядається, визнання права власності на спадкове майно відповідає критеріям ефективності способу захисту права позивача та є належним способом захисту спадкового права.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в Постанові від 27 березня 2019 року у справі №404/4592/16-ц визначив, що реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Згідно статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України). За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідност.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, враховуючи, що позовна вимога про визнання права власності на спадкове майно підлягає задоволенню, то й позовна вимога про покладення судових витрат на відповідача також підлягає задоволенню.

Враховуючи, що позивач, в установлений строк звернувся до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом, інші спадкоємці які б прийняли спадщину відсутні, позивач прийняв спадщину за законом, але його право власності на спадкове майно фактично не визнається і він позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, тому право власності на квартиру підлягає визнанню в судовому порядку, у зв`язку з чим позовні вимоги необхідно задовольнити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 15, 41, 55, 129 Конституції України, ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 321, 328, 392, 1216, 1218, 1268, 1296, 1297, 1299 ЦК України, ст.ст. 2, 3, 4, 5, 13, 81, 141, 258, 258, 265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно -задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з Київської міської ради, (01042, м. Київ, вул. Хрещатик, 36) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 судовий збір в розмірі 10 510 (десять тисяч п`ятсот десять) грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Суддя: Л.М. Шум