Постанова

Іменем України

19 травня 2021 року

м. Київ

справа № 409/1334/16-ц

провадження № 61-3305св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючої - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач -Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідачка - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Луганського апеляційного суду

від 16 січня 2020 року у складі колегії суддів: Кострицького В. В., Назарової М. В., Карташова О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що 15 березня 2007 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 550-3/1-000927, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі

20 000,00 доларів США зі сплатою за користування кредитними коштами

13,00 процентів річних, згідно з пунктом 2.1. додаткової угоди № 1 процентну ставку змінено на 15,00 процентів річних, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 14 березня 2022 року.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 04 грудня 2015 року у неї виникла заборгованість у розмірі 15 186,12 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 350 629,33 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 263 924,00 грн; заборгованість за процентами - 57 017,35 грн; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 10 686,29 грн, пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 19 001,69 грн.

Посилаючись на наведене, позивач на підставі частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) просив стягнути з

ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 350 629,33 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області

від 29 червня 2016 року позов АТ «Укрсоцбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 339 943,04 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 03 серпня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області

від 29 червня 2016 року скасовано, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 29 липня

2019 року у задоволенні позову АТ «Укрсоцбанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заявленого розміру кредитної заборгованості, не підтвердив її первинними бухгалтерськими документами, не надав суду оригінали документів, у тому числі платіжних документів (касових та банківських), які б підтверджували сплату щомісячних платежів за кредитним договором, а тому у межах наявних у матеріалах справи доказів не виявляється можливим встановити відповідність розрахунку заборгованості за кредитним договором умовам укладеного між сторонами кредитного договору та додаткових угод до нього, що узгоджується з висновком експерта за результатами проведеної судово-економічної експертизи від 22 жовтня 2018 року № 14713. Суд взяв до уваги, що ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживає у м. Луганськ, за місцем проведення антитерористичної операції, а тому вважав необхідним застосувати до спірних правовідносин положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», статтею 2 якого встановлено мораторій на нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними та іншими договірними зобов`язаннями з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року замінено позивача АТ «Укрсоцбанк» його правонаступником - АТ «Альфа-Банк».

Постановою Луганського апеляційного суду від 16 січня 2020 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» задоволено частково, рішення Білокуракінського районного суду Луганської області від 29 липня 2019 рокускасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 320 941,35 грн, що складається із: суми непогашеного тіла кредиту у розмірі 263 924,00 грн та заборгованості за процентами у розмірі 57 017,35 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення, зокрема не взяв до уваги, що наданими у справі доказами підтверджується, що позичальник ОСОБА_1 отримала кредитні кошти, користувалася ними, частково виконувала умови кредитного договору шляхом сплати періодичних платежів за кредитним договором, зокрема процентів, пені та комісії, що свідчить про визнання та виконання нею зобов`язань за кредитним договором. Висновок експерта за результатами проведеної судово-економічної експертизи від 22 жовтня 2018 року № 14713 не містить інформації про предмет доказування, зводиться до аналізу доведеності вимог позивача, що виходить за межі компетенції експерта. На підтвердження позовних вимог, позивач надав: договір кредиту від 15 березня 2007 року № 550-3/1-000927, додаткову угоду від 01 вересня 2010 року № 1 про внесення змін до договору кредиту від 15 березня 2007 року № 550-3/1-000927, розрахунок заборгованості станом на 04 грудня 2015 року у зв`язку з неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором. Установивши, що фактично отримані кредитні кошти позичальник у повному обсязі кредитору не повернула, апеляційний суд вважав наявними правові підстави для стягнення з

ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» непогашеного тіла кредиту у розмірі 263 924,00 грн та процентів за користування кредитними коштами у розмірі 57 017,35 грн. В частині стягнення пені, апеляційний суд вважав вказані вимоги необґрунтованим, оскільки пеня нарахована відповідачці після 14 квітня

2014 року, без урахування положень статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», якою встановлено мораторій на нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними та іншими договірними зобов`язаннями з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Рух справи у суді касаційної інстанції. Узагальнені доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та аргументи інших учасників справи

У лютому 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , у якій вона просила постанову Луганського апеляційного суду від 16 січня 2020 року скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, зокрема зазначала, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі

№ 161/16891/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), та порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (частина третя статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 , у межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, обґрунтована посиланням на те, що вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на недоведеність позивачем наявності у неї заборгованості за кредитним договором та її розміру. Апеляційний суд вирішив справу без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», якими є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Апеляційний суд не надав оцінки тому, що позивач проігнорував необхідність надання оригіналів первинних фінансових документів, що підтверджують сплату періодичних платежів за кредитним договором, як доказ наявності у неї заборгованості, що підтвердив судовий експерт ОСОБА_2 . Сам по собі, долучений позивачем до матеріалів справи розрахунок вимог банку у зв`язку з неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором від 15 березня 2007 року № 550-3/1-000927не може слугувати доказом здійснення бухгалтерської операції щодо видачі готівкових коштів, а також про існування у неї заборгованості перед банком. Суд першої інстанції правильно встановив відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження позовних вимог, а тому апеляційний суд не мав визначених процесуальним законом підстав для скасування законного та обґрунтованого судового рішення.

Ухвалою Верховного Суду від 10 березня 2020 року відкрито касаційне провадження на підставі пункту 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, витребувано матеріали справи.

У квітні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу

від АТ «Альфа-Банк», у якому позивач просив відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 , посилаючись на те, що суд апеляційної інстанцій повно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог. Відсутність у позивача можливості надати до суду оригінали касових документів обумовлена об'єктивними обставинами, які не залежать від волі позивача, а саме проведенням в регіоні антитерористичної операції.

Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

За змістом частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що 15 березня 2007 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір

№ 550-3/1-000927, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі

20 000,00 доларів США зі сплатою за користування кредитними коштами

13,00 процентів річних, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до

14 березня 2022 року.

01 вересня 2010 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 про внесення змін до договору кредиту від 15 березня

2007 року№ 550-3/1-000927, відповідно до умов якої сторони:

- підтвердили, що залишок заборгованості за кредитним договором станом на дату укладення зазначеної додаткової угоди становить 15 551,91 доларів США;

- дійшли згоди внести зміни до умов кредитування, а саме викласти у новій редакції підпункт 1.1.1. пункту 1.1. договору, збільшивши розмір процентної ставки за користування кредитом до 15 процентів річних.

Згідно з наданим АТ «Укрсоцбанк»» розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 04 грудня 2015 року становить

15 186,12 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 350 629,33 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 263 924,00 грн; заборгованість за процентами - 57 017,35 грн; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 10 686,29 грн, пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 19 001,69 грн.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведеної судово-економічної експертизи від 22 жовтня 2018 року № 14713:

1. Документально підтвердити або спростувати за наявними в матеріалах справи документами суму заборгованості (заборгованість за кредитом та заборгованість за процентами) ОСОБА_1 перед АТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту

від 15 березня 2007 року № 550-3/1-000927, у тому числі зі змінами, внесеними додатковою угодою № 1 від 01 вересня 2010 року, не видається за можливе.

2. Встановити: «Чи відповідають суми (заборгованість за кредитом та заборгованість за процентами), зазначені в наявному у матеріалах справи «Розрахунку вимог банку у зв'язку з неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості за договором кредиту від 15 березня 2007 року № 550-3/1-000927, у тому числі зі змінами, внесеними додатковою угодою № 1 від 01 вересня

2010 року, укладеними між ОСОБА_1 та АТ «Укрсоцбанк», розрахунковим документам щодо видачі та повернення кредиту за цим кредитним договором?», за наявними в матеріалах справи документами, не видається за можливе.

3. Встановити: «Яка реальна заборгованість (заборгованість за кредитом та заборгованість за процентами) ОСОБА_1 за договором кредиту

від 15 березня 2007 року № 550-3/1-000927 у тому числі зі змінами, внесеними додатковою угодою № 1 від 01 вересня 2010 року?», за наявними в матеріалах справи документами, не видається за можливе.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Частинами першою, другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Надаючи оцінку наданим сторонами доказам, суди повинні оцінювати кожний доказ окремо, а потім надавати оцінку сукупності доказів у їх співвідношенні. При цьому суд має з`ясовувати як належність та допустимість доказів за формою та їх відношенням до правовідносин між сторонами, так і за їх змістом.

На підтвердження укладеного між позивачем та ОСОБА_1 кредитного договору, видачі позичальнику кредитних коштів та здійснення відповідачкою часткового погашення заборгованості за кредитним договором АТ «Укрсоцбанк» надало суду письмові документи: копію заяви ОСОБА_1 про отримання кредиту на споживчі цілі від 12 березня 2007 року, оригінал договору кредиту

від 15 березня 2007 року № 550-3/1-000927; копію заяви на видачу готівки

від 15 березня 2007 року № 51-012, оригінал додаткової угоди від 01 вересня

2010 року № 1 про внесення змін до договору кредиту від 15 березня 2007 року № 550-3/1-000927, розрахунок вимог банку у зв'язку з неповерненням

ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором

від 15 березня 2007 року № 550-3/1-000927 станом на 04 грудня 2015 року.

Вказуючи на помилковість висновків суду першої інстанції про недоведеність позивачем заявленого розміру кредитної заборгованості, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що аргументи ОСОБА_1 та її представника у частині заперечення проти позовних вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором, зводяться до незгоди з діями позивача щодо нарахування відповідачці заборгованості за оспорюваним кредитним договором, сам факт належності їй підпису у договорі кредиту від 15 березня 2007 року

№ 550-3/1-000927 та додатковій угоді до нього від 01 вересня 2010 року № 1, а також у заявах від 12 березня 2007 року про отримання кредиту та від 15 березня 2007 року провидачу готівки № 51-012, тобто дійсність кредитних правовідносин сторін, ОСОБА_1 не оспорює. Досягнення сторонами у встановленій законом формі 15 березня 2007 року згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору та скріплення такого їх волевиявлення підписами на правочині (кредитному договорі № 550-3/1-000927) свідчить про виникнення у кожної із його сторін взаємних зобов'язань, у якому обов`язку позикодавця надати кредитні кошти, кореспондує обов'язок позичальника повернути суму позики, та сплатити проценти, належні відповідно до статті 1048 ЦК України.

За загальним правилом зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 559 ЦК України).

Апеляційний суд встановив, що надані позивачем докази у їх сукупності підтверджують факт виникнення кредитних зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 15 березня 2007 року № 550-3/1-000927 та додатковою угодою до нього, а також їх часткове виконання позичальником, наявність у неї заборгованості у розмірі 320 941,35 грн, що складається із: суми непогашеного тіла кредиту - 263 924,00 грн та заборгованості за процентами - 57 017,35 грн.

Аналізуючи твердження заявника про те, що належними та допустимими доказами на підтвердження надання банком позичальнику кредитних коштів може бути виключно оригінал заяви на видачу кредитних коштів, а з приводу їх погашення позичальником - первинні документи, оформлені відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», що відсутні у матеріалах даної справи, Верховний Суд ураховує, що у додатковій угоді від 01 вересня 2010 року № 1 про внесення змін до договору кредиту

від 15 березня 2007 року № 550-3/1-000927, позичальник визнала наявність у неї на дату укладення такої угоди заборгованості перед АТ «Укрсоцбанк» у розмірі 15 551,91 доларів США, та узгодила з банком новий графік погашення заборгованості за кредитом. Доказів на підтвердження повного погашення існуючої у неї станом на 01 вересня 2010 року заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_1 не надала.

Не спростовують висновків апеляційного суду й аргументи заявника про необґрунтованість розміру заборгованості за кредитним договором

від 15 березня 2007 року № 550-3/1-000927, з посиланням на неможливість його встановлення судовим експертом в обсязі наданих для експертного дослідження документів.

У цьому аспекті,Верховний Суд враховує, що відсутність у позивача можливості надати суду оригінали первинних (касових) документів щодо погашення заборгованості за кредитним договором від 15 березня 2007 року № 550-3/1-000927, обумовлено незалежними від волі позивача обставинами, зокрема проведенням у регіоні за місцем знаходження архіву АТ «Укрсоцбанк» Східний регіон (м. Донецьк) - м. Макіївка, вул. Леніна, 61, куди з філії АТ «Укрсоцбанк» у

м. Луганськ були переміщені касові документи, антитерористичної операції. Щодо наведених обставин (об`єктивної неможливості банку надати оригінали документів, необхідні для проведення експертного дослідження) очевидно була обізнаною і відповідачка, оскільки аргументуючи на запит експерта власну неможливість надати документи, що підтверджують сплату ОСОБА_1 грошових коштів на погашення заборгованості за тілом кредиту, відсотками, штрафних санкцій та пені, представник відповідачки - ОСОБА_3 , як на об`єктивну та поважну причину не надання оригіналів квитанцій про сплату кредиту, теж посилався на те, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 29 грудня 2015 року № , а тому у неї відсутня можливість виїхати на тимчасово окуповану територію в місто Луганськ для отримання таких документів.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них.

У контексті спірних правовідносин, Верховний Суд вважає, що поведінка ОСОБА_1 , в частині заперечення факту існуючої заборгованості за кредитним договором лише з підстав неможливості банку надати оригінали первинних документів на підтвердження її розміру не відповідає стандарту добросовісної поведінки учасника цивільних правовідносин, оскільки сама позивач обґрунтовувала неможливість надання нею оригіналів квитанцій про сплату кредиту тим ж самими обставинами.

Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги про необхідність застосування висновку, якого Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов у постанові від 30 січня

2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження № 61-517св18), оскільки він зроблений за інших фактичних обставин (зокрема, у зазначеній справі банк не надав оригіналів кредитних договорів за 2006, 2009 роки, оригіналу Генеральної угоди від 09 серпня 2012 року, виписки з особового рахунку відповідача).

Доводи касаційної скарги в цілому зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанцій щодо установлених ним обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. Верховний Суд, діючи у межах повноважень визначених статтею 400 ЦПК України, не вправі здійснювати переоцінку доказів.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Луганського апеляційного суду від 16 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко