Дата документу 19.01.2021 Справа № 336/3728/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/3728/19 Головуючий у 1 інстанції: Дацюк О.І.
Провадження № 22-ц/807/112/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» січня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Запорізький абразивний комбінат» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Запорізький абразивний комбінат» про визнання незаконними наказів, стягнення заробітної плати, стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, вимоги за яким протягом розгляду справи зменшив, до ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» про визнання незаконними наказів, стягнення заробітної плати, стягнення компенсації за невикористану відпустку стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що станом на 01.07.2017 року працював на посаді начальника цеху № 10 виробництва відрізних кругів і шліфувальної шкурки.

Наказами ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» від 09.07.2018 року, 13.09.2018 року, 12.12.2018 року, 27.12.2018 року, 07.03.2019 року з його заробітної плати здійснювались утримання.

Вважав безпідставним здійснення утримань з заробітної плати, а також на те, що при звільненні йому не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку.

На підставі зазначеного остаточно просив:

1. Визнати незаконним наказ №118 від 09.07.2018 року в частині відшкодування матеріального збитку у сумі 63 548,92 грн. пропорційно встановленого окладу;

2. Визнати незаконним наказ №162 від 13.09.2018 року в частині часткового відшкодування завданих ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» матеріальних збитків та утримання ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» із його заробітної плати 100 % посадового окладу.

3. Визнати незаконним наказ №252 від 12.12.2018 року в частині часткової компенсації додаткових витрат ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» в розмір 35 460,00 грн. та утримання ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» із його заробітної плати 15% посадового окладу.

4. Визнати незаконним наказ №267 від 27.12.2018 року в частині часткового відшкодування завданих ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» збитків в розмірі 55 499,34 грн. та утримання ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» із його заробітної плати 100% середньомісячного заробітку.

5. Визнати незаконним наказ №50 від 07.03.2019 року в частині часткового відшкодування завданих ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» збитків в розмірі 63 263,90 грн. та утримання ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» із його заробітної плати 100% середньомісячного заробітку.

6. Стягнути із ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» на його користь незаконно утриману заробітну плату в розмірі 28 159,54 грн.

7. Стягнути із ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» на його користь компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 21 110,10 грн.

8. Стягнути із ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати незаконно утриманої за Наказом №118 від 09.07.2018 року заробітної плати у розмірі 192 607,38 грн.

9. Стягнути із ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати незаконно утриманої за Наказом №162 від 13.09.2018 року заробітної плати у розмірі 135 396,09 грн.

10. Стягнути із ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати незаконно утриманої за Наказом №252 від 12.12.2018 року заробітної плати у розмірі 112 031,14 грн.

11. Стягнути із ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати незаконно утриманої за Наказом №267 від 27.12.2018 року заробітної плати у розмірі 112 031,14 грн.

12. Стягнути із ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати незаконно утриманої за Наказом №50 від 07.03.2019 року заробітної плати у розмірі 50 975,26 грн.

13. Стягнути із ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки по день фактичного розрахунку у розмірі 50 975,26 грн.

14. Стягнути із ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» на його користь моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн.

15. Поновити строк на оскарження у відповідних частинах наказів ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» щодо утримання із його заробітної плати грошових сум: наказу №118 від 09.07.2018 року, наказу №162 від 13.09.2018 року, наказу №252 від 12.12.2018 року та наказу №267 від 27.12.2018 року.

16. Стягнути із ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» на його користь судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 серпня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ голови правління ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» № 118 від 09.07.2018 року про притягнення до дисциплінарної та матеріальної відповідальності в частині утримання заробітної плати ОСОБА_1 для відшкодування спричиненої матеріальної шкоди.

Визнано незаконним наказ голови правління ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» № 162 від 13.09.2018 року про притягнення до дисциплінарної та матеріальної відповідальності в частині утримання 100% посадового окладу ОСОБА_1 .

Визнано незаконним наказ голови правління ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» № 252 від 12.12.2019 року про притягнення до дисциплінарної та матеріальної відповідальності в частині утримання 15% посадового окладу ОСОБА_1 .

Визнано незаконним наказ голови правління ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» № 267 від 27.12.2018 року про притягнення до дисциплінарної та матеріальної відповідальності в частині утримання 100% середньомісячного заробітку ОСОБА_1 .

Визнано незаконним наказ голови правління ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» № 50 від 07.03.2019 року про притягнення до матеріальної відповідальності в частині утримання середньомісячного заробітку ОСОБА_1 .

Стягнуто з ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» на користь ОСОБА_1 заробітну плату в сумі 28159,54 грн.

Стягнуто з ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 21110,1 грн.

Стягнуто з ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, утриманої за наказом № 118 від 09.07.2018 року, в розмірі 55000 грн.

Стягнуто з ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, утриманої за наказом № 162 від 13.09.2018 року, в розмірі 66000 грн.

Стягнуто з ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, утриманої за наказом № 252 від 12.12.2018 року, в розмірі 9900 грн.

Стягнуто з ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, утриманої за наказом № 267 від 27.12.2018 року, в розмірі 66300 грн.

Стягнуто з ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, утриманої за наказом № 50 від 07.03.2019 року, в розмірі 50975,26 грн.

Стягнуто з ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку в розмірі 50975,26 грн.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір в сумі 9220,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір в сумі 4226,20 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповажність пропуску позивачем строку звернення до суду, вихід суду за межі позовних вимог, зміну позовних вимог в порушення вимог ч. 3 ст. 49 ЦПК України після закінчення підготовчого засідання, порушення позивачем вимог ч. 5 ст. 116 ЦПК України щодо подання позовної заяви протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення доказів, що свідчить про навмисне затягування, безпідставність застосування ст. 117 КЗпП України, відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконними наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у справі №336/3716/19, просило скасувати частково рішення суду та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпуски в сумі 21 110,10 грн., заробітну плату, що підлягала сплаті на момент звільнення у розмірі 9348,03 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку з 07.03.2019 року по 02.05.2019 року у розмірі 27 072,90 грн., в іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частковоз огляду на таке.

Згідно з п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Згідно зі ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Положеннями ч.1 ст.148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці.

За приписами статті 130 КЗпП працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 131 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна.

Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

Згідно зі ст.132 КЗпП за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку

Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві

Статтею 133 КЗпП визначені випадки обмеженої матеріальної відповідальності працівників, згідно із якою у відповідності з законодавством обмежену матеріальну відповідальність несуть:

1) працівники - за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. В такому ж розмірі працівники несуть матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

2) керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям.

За приписами ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до положень ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, встановлених статтею 233 цього Кодексу суд може поновити ці строки.

У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк, аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 6 квітня 2016 року, ухваленій у справі за № 6-409цс16.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується копією трудової книжки, що ОСОБА_1 з 04.04.2017 року по 07.03.2019 року працював на ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат», зокрема з 01.07.2017 року по день звільнення на посаді начальника цеху виробництва відрізних кругів і шліфувальної шкурки (т.1, а.с. 5-12).

Згідно з Посадовою інструкцією начальника цеху виробництва відрізних кругів і шліфувальної шкурки №10-02, затвердженою 26 березня 2013 року головою правління ПАТ «Запорізький абразивний комбінат», з якою ОСОБА_1 ознайомлено 26 березня 2013 року, про що свідчить його особистий підпис (т.2, а.с.71-75), начальник цеху виробництва відрізних кругів і шліфувальної шкурки, зокрема, несе відповідальність за зберігання товарно-матеріальних цінностей, обладнання, будівлі та споруд цеху (пункт 4.4) та зобов`язаний:

-виконувати накази, розпорядження керівництва комбінату з усіх питань виробництва ( пункт 4.2);

-забезпечувати виготовлення якісної продукції відповідно до затвердженої технічної документації, плановим завданням та асортиментом (пункт 2.1);

-забезпечувати безперервну технологічну правильну експлуатацію та надійну роботу обладнання, роботоспроможність на необхідному рівні точності шляхом своєчасного та якісного ремонту та технологічного обслуговування, проведення поточних та капітальних ремонтів технологічного обладнання у відповідності з вимогами правил охорони праці (пункт 2.2);

-контролювати своєчасне забезпечення виробництва основними та допоміжними матеріалами, інструментом, енергоресурсами відповідно до вимог встановлених норм, нормативних запасів, правильне їх зберігання (пункт 2.5);

- забезпечувати збереження товарно-матеріальних цінностей, обладнання, будівель та споруд (пункт 2.8);

-повністю або частково відшкодовувати шкоду, яка заподіяна підприємству в результаті неправильних дій працівників цеху (пункт 2.17);

-здійснювати постійний контроль за дотриманням працівниками технологічних процесів, правил (т.2, а.с.71-75).

Відповідно до наказу № 118 від 09.07.2018 року за порушення вимог посадових інструкцій, недбале ставлення до виконання службових обов`язків, самоусунення та не проведення своєчасної, планомірної роботи по забезпеченню належного технічного стану обладнання начальнику цеху ОСОБА_1 та іншим працівникам цеху оголошено догану.

З метою відшкодування спричиненого підприємству матеріального збитку стягнуто з заробітної плати ОСОБА_1 та інших працівників цеху суму 63 548,92 гривень пропорційно визначеним окладам. Доручено головному бухгалтеру організувати утримання спричиненого збитку в розмірі, що не перевищує середній заробіток працівника, але не більше 20% на місяць від суми відшкодування шкоди кожного (т.1, а.с.40).

З тексту наказу вбачається, що у квітні та травні 2018 року виник понаднормовий брак продукції внаслідок неякісного налаштування обладнання та несвоєчасної заміни пресустаткування. Причиною отримання понаднормового браку щодо ОСОБА_1 вказано відсутність вимоги від заступника начальника цеху № 10 ОСОБА_2 , майстра з ремонту механічного обладнання та технологічного устаткування цеху виробництва відрізних кіл та шліфувальної шкурки ОСОБА_3 , майстра з ремонту механічного обладнання цеху № 10 ОСОБА_4 , старшого майстра виробництва з ремонту відрізних кіл ОСОБА_5 , майстрів зміни ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 щодо приведення обладнання у працездатний стан, що виключає випуск бракованої продукції та прийняття своєчасних заходів реагування з усунення несправності обладнання та зауважень формувальників.

Задовольняючи вимоги щодо визнання незаконним наказу № 118 від 09.07.2018 року в частині притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності, суд послався на пояснення позивача про те, що причинами підвищеного браку є відсутність нового пресустаткування та кваліфікованих технологів, недостатня кваліфікація та уважність формувальників, та зазначив, що позивач не приймає на роботу працівників, не перевіряє достатність їх досвіду та кваліфікації, не організує їх навчання та не придбає обладнання та запчастини.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині безпідставності притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 за наказом № 118 від 09.07.2018 року, оскільки підставою для дисциплінарного та матеріального стягнення було невжиття заходів щодо запобігання випускові недоброякісної продукції, яке полягало в не виконанні позивачем обов`язків, передбачених його посадовою інструкцією, а саме: пунктом 2.2 щодо забезпечення безперервної технологічно правильної експлуатації та надійної роботу обладнання тощо, а також не вжиття своєчасних заходів реагування для усунення несправності обладнання.

Матеріали справи не містять та позивачем не надано доказів звернення ОСОБА_1 зі службовими записками до власника та керівництва підприємства з питань: відсутності або неналежної якості обладнання та запчастин, необхідності проведення навчання для підвищення кваліфікації працівників (формувальників).

При цьому матеріали справи містять накази, які видавав позивач ОСОБА_1 про притягнення до матеріальної відповідальності працівників цеху щодо виявлення браку з вини виконавців, а саме: неякісного налаштування обладнання, недбалість формувальників при дотриманні технологічного процесу виготовлення продукції (т.1, а.с.106-122), а отже був обізнаний про виникнення понаднормового браку.

Проте, колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції в частині накладення дисциплінарного стягнення наказом № 118 від 09.07.2018 року про те, що власником порушено місячний строк, передбачений ст. 148 КЗпП України, адже понаднормовий брак за квітень 2018 року мав бути та був виявлений або наприкінці квітня або на початку травня 2018 року, про що додатково свідчать накази № 37 від 02.05.2018 року, № 38 від 03.05.2018 року, № 39 від 04.05.2018 року, № 40 від 07.05.2018 року, № 41 від 07.05.2018 року, №42 від 14.05.2018 року, №43 від 14.05.2018 року, № 128 від 15.05.2018 року, №44 від 18.05.2018 року, №45 від 21.05.2018 року, №46 від 22.05.2018 року, №47 від 24.05.2018 року, №48 від 29.05.2018 року, №49 від 30.05.2018 року, №50 від 30.05.2018 року, №51 від 31.05.2018 року, №52 від 31.05.2018 року (т.1, а.с. 106-122), а понаднормовий брак за травень 2018 року мав бути виявлений або наприкінці травня або на початку червня 2018 року, натомість як дисциплінарне стягнення застосоване лише 09.07.2018 року.

На спростування цих обставин відповідачем не надано доказів ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій.

До того ж, у відзиві на позовну заяву саме відповідач зазначає про те, що про наявність понаднормового браку керівництво підприємства дізналось після подачі позивачем звіту по завершенню місяця (т.1, а.с.81).

Наказом № 162 від 13.09.2018 року за порушення вимог посадових інструкцій, недбале ставлення до виконання службових обов`язків, самоусунення та не проведення своєчасних заходів по усуненню причин виходу бракованої продукції начальнику цеху ОСОБА_1 ,. заступнику цеху ОСОБА_9 оголошено догану.

З метою відшкодування спричиненого підприємству матеріального збитку стягнуто з заробітної плати ОСОБА_1 та ОСОБА_9 по 100% посадового окладу з кожного.

З тексту наказу вбачається, що за серпень 2018 року брак відрізних кіл склав 2,19%, натомість як за нормою становить 1,31%. Сума збитку внаслідок перевищення браку склала 96 498,83 гривні. Причиною браку в наказі зазначено одноосібне рішення заступника начальника цеху № 10 ОСОБА_9 змінити показник вологості в цеху. Щодо ОСОБА_1 зазначено не забезпечення начальником цеху аналізу причин випуску бракованої продукції та не вжиття своєчасних заходів реагування для усунення причин.

Отже, з тексту наказу № 162 від 13.09.2018 року вбачається, що особою, яка безпосередньо вчинила дії, направлені на незбереження матеріальних цінностей є заступник начальника цеху № 10 ОСОБА_9 , який прийняв одноосібне рішення про зміну технологічних умов виробництва продукції, що призвело до перевищення нормативу браку продукції.

Доказів обізнаності начальника цеху ОСОБА_1 про таке рішення матеріали справи не містять та відповідачем не надано.

Враховуючи, що виробництво бракованої продукції у серпні 2018 року стало наслідком одноосібного рішення заступника начальника цеху № 10 ОСОБА_9 , висновок суду першої інстанції про незаконність наказу № 162 від 13.09.2018 року в частині притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності є обґрунтованим та таким, що відповідає матеріалам справи.

Наказом № 252 від 12.12.2018 року за неналежне виконання посадових обов`язків начальнику цеху ОСОБА_1 та заступнику начальника цеху ОСОБА_9 оголошено догану.

З метою часткової компенсації додаткових витрат комбінату утримано по 15% посадового окладу з ОСОБА_1 та ОСОБА_9 .

З наказу вбачається, що в ході перевірки 08.11.2018 року на ділянці відрізних кіл цеху № 10 встановлено, що змінними майстрами не виконується вимоги наказу № 143 від 13.10.2017 року в частині відображення з змінному журналі при переданні зміни результатів прибирання робочих місць та закріплених територій; формально існувала створена цехова комісія щотижневого контролю утримання робочих місць ділянки виробництва відрізних кіл.

Відсутність щоденного контролю з боку керівників виробництва, в першу чергу начальника цеху № 10 ОСОБА_1 , привело до передчасного зносу коштовного обладнання та пресоснащення, так як слідство - однієї з причин понаднормового браку, захаращенню виробничих ділянок, порушенню норм охорони праці та промислової санітарії.

У зв`язку з незадовільним утриманням виробничих приміщень для сухого знепилення виробничих приміщень ділянки виробництва відрізних кіл цеху № 10 у період з 22 по 26 серпня 2018 року були додатково використані послуги ПП «Теплокомунсервіс», у зв`язку з цим підприємством були понесені додаткові витрати в сумі 34 560 гривень.

Отже, за вказаним наказом начальника цеху № 10 ОСОБА_1 притягнуто до матеріальної відповідальності за понесені підприємством додаткові витрати в сумі 34 560 грн. за використання послуг ПП «Теплокомунсервіс».

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що відповідно до договору від 01.08.2018 року між ПНВП «Теплокомунсервіс» та ПрАТ «ЗАК» та акту надання послуг ПНВП «Теплокомунсервіс» провели роботи зі знепилення стін та стелі цеху виробництва відрізних кіл та формувального цеху. Вартість робіт склала 34560 гривень.

Згідно з актом від 08.11.2018 року в ході перевірки виконання наказу № 143 від 13.10.2017 року «Про покращення санітарного стану ділянки виробництва відрізних кіл» (т.1, а.с. 143). виявлено невиконання змінними майстрами вимог наказу в частині відображення в журналі при переданні зміни результатів стану робочих міст та закріплених територій, не ведеться документальне оформлення результатів роботи цехової щоденної комісії з контролю утримання робочих місць та закріплених до ділянки територій .

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів на підтвердження відсутності факту прибирання робочих міст працівниками, при цьому змістом складеного 08.11.2018 року акту, підтверджено виключно невідображення результатів прибирання у відповідному журналі, а не відсутність самого прибирання або здійснення його неналежним чином (т.1, а.с. 145).

З огляду на викладені обставини, правильним є висновок суду в цій частині про відсутність доказів на підтвердження того, що працівниками цеху № 10 прибирання робочих місць здійснювалось неналежним чином та саме це, а не сам процес виробництва, мало наслідком утворення пилу на сталі та стінах приміщення цеху, за проведення яких підприємством було сплачено ПНВП «Теплокомунсервіс» 34560 гривень.

Суд першої інстанції враховував, що договір про проведення робіт з «обезпилення» стін та стелі цеху укладений 01.08.2018 року, самі роботи проведені 22-26 серпня 2018 року, тоді як перевірка дотримання заходів із прибирання проведена лише 08.11.2018 року, та обґрунтовано зазначив в рішенні про відсутність причинного зв`язку між недоліками, зазначеними в акті від 08.11.2018 року, та послугами, замовленими за договором від 01.08.2018 року.

Наказом № 267 від 27.12.2018 року за неналежне виконання посадових обов`язків та допущену бездіяльність щодо збереження майна начальнику цеху ОСОБА_1 оголошено догану.

З метою часткового відшкодування завданих збитків утримано з ОСОБА_1 100% середньомісячного заробітку.

Відповідно до інвентаризаційного опису від 03.12.2018 року, звіряльної відомості результатів інвентаризації запасів від 17.12.2018 року виявлено нестачу 3668 алюмінієвих плит вартістю 155 499,34 гривень з ПДВ.

Як зазначено у наказі, нестача стала з причини невиконання ОСОБА_1 пунктів 2.8, 2.17, 4.2, 4.4 посадової інструкції, а саме внаслідок протиправної бездіяльності начальника цеху № 10, щодо відсутності контролю: за збереженням товарно-матеріальних цінностей, за обліком товарно-матеріальних цінностей та за роботою персоналу в змінах.

В службовій записці від 20.12.2018 року ОСОБА_1 вказав, що ним повідомлено про виявлену під час інвентаризації на 03.12.2018 року нестачу алюмінієвих плит, можливою причиною вважає викрадення, проте пояснити в який саме спосіб та хто саме скоїв крадіжку не може.

Наказом № 50 від 07.03.2019 року ОСОБА_1 притягнуто до матеріальної відповідальності та з метою часткового відшкодування завданих збитків утримано 100% середнього місячного заробітку.

Відповідно до протоколу засідання інвентаризаційної комісії від 07.03.2019 року при проведенні інвентаризації в цеху №10 виявлено нестачу алюмінієвих плит вартістю 63 263,90 гривень з ПДВ.

Згідно з інвентаризаційним описом від 04.03.2019 року, звіряльної відомості результатів інвентаризації запасів від 07.03.2019 року виявлено нестачу 1724 алюмінієвих плит вартістю 63 263,90 гривень з ПДВ.

В наказі зазначено, що за поясненнями начальника цеху нестача ТМЦ при проведенні інвентаризації утворилася внаслідок крадіжки, при цьому причини утворення та передумов для крадіжки та які ним вжиті заходи для її запобігання пояснити не міг (т.1, а.с.18).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання незаконними наказів № 267 від 27.12.2018 року та №50 від 07.03.2019 року, суд послався на письмові пояснення позивача (т.1, а.с.12), в яких останній вказував, що нестача алюмінієвих плит пояснюється відсутністю належного контролю за роботою персоналу, оскільки у змінах з 15.30 год. до 23.30 год. та з 23.30 год. до 07.30 год. працює один змінний майстер, який, спостерігаючи за працівниками в кількості 27-30 осіб, не може контролювати збереження матеріальних цінностей та дійшов висновку, що ОСОБА_1 не приймає та не звільняє з роботи працівників підприємства, не перевіряє наявності у них достатнього досвіду та кваліфікації та не організує їх навчання, а тому не має підстав для накладення дисциплінарного стягнення.

Проте, поза увагою суду залишились ті обставини, що зазначеним наказом позивача притягнуто до відповідальності за бездіяльність, відсутність контролю та невжиття заходів щодо запобігання крадіжок, а також не виконання правил внутрішнього трудового розпорядку, а також пунктів 2.8, 2.17, 4.2, 4.4 посадової інструкції, тобто не виконання передбачених посадовою інструкцією функцій контролю та організації роботи структурного підрозділу.

Матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_1 до голови правління Приватного акціонерного товариства «Запорізький абразивний комбінат», або інших керівників підприємства з відповідними доповідними (службовими записками) з приводу не забезпечення кадрами, зокрема, змінними майстрами в необхідній кількості (з метою належного контролю за збереженням матеріальних цінностей) та з обґрунтуванням в цьому зверненні відповідної кількості працівників зазначеної кваліфікації.

Отже, виходячи зі змісту наказів №267 від 27.12.2018 року та № 50 від 07.03.2019 року, а також положень п.2.ст.133 КЗпП України, за вказаним наказом ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності як керівника структурного підрозділу за невжиття заходів до запобігання розкраданню матеріальних цінностей.

За вказаних обставин посилання суду на те, що саме відповідач, як власник, не виконав обов`язки щодо створення працівникам умов, необхідних для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна, не заслуговує на увагу.

Згідно з пунктами 4.4, 2.17 Посадової інструкції начальника цеху виробництва відрізних кругів і шліфувальної шкурки № НОМЕР_1 , начальник несе відповідальність за зберігання товарно-матеріальних цінностей, обладнання, будівлі та споруд та зобов`язаний повністю або частково відшкодовувати шкоду, яка заподіяна підприємству в результаті неправильних дій працівників цеху.

Відповідно до затверджених 22.11.2016 року головою правління ПАТ «Запорізький абразивний комбінат» доповнень до Посадової інструкції начальника цеху виробництва відрізних кругів і шліфувальної шкурки №10-02 розділ I «Загальні положення» посадової інструкції доповнено пунктом 1.4 у наступній редакції: начальник цеху виробництва відрізних кругів і шліфувальної шкурки є матеріально-відповідальною особою із укладанням договору про матеріальну відповідальність згідно з затвердженим на комбінаті порядком. З доповненнями до посадової інструкції ОСОБА_1 ознайомлений 22.11.2016 року (т.1, а.с.11).

Не заслуговує на увагу посилання суду на те, що неможливо покласти на позивача обов`язки матеріальної відповідальності, оскільки договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність підписаний лише ОСОБА_1 , а тому він є неукладеним.

По-перше, випадки обмеженої матеріальної відповідальності працівників, згідно з якою у відповідності із законодавством обмежену матеріальну відповідальність несуть керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники, до яких належить ОСОБА_1 визначені у пункті 2 ст.133 КЗпП України, а також передбачені доповненнями до його посадової інструкції від 26.11.2016 року.

По-друге, договір про матеріальну відповідальність, який підписаний саме ОСОБА_1 , позивач не оскаржував з підстав його недійсності.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, задовольняючи позов в частині визнання незаконними та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної та матеріальної відповідальності, не зазначив у рішенні мотивів та підстав для поновлення позивачу пропущеного строку для звернення до суду, а також не навів доказів поважності пропуску строку на звернення до суду, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У свою чергу, відповідно до ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Як роз`яснено у пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (абзац 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Неможливість поновлення строку обґрунтована також частиною 4 ст.267 Цивільного кодексу, якою встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За матеріалами справи до суду з позовною заявою про визнання незаконними наказів: №118 від 09.07.2018 року; №162 від 13.09.2018 року; №252 від 12.12.2018 року; №267 від 27.12.2018 року, 07.03.2019 року ОСОБА_1 звернувся 07.03.2019 року.

При цьому позовна заява в цій частині позовних вимог не містить обґрунтувань поважності пропуску строку на звернення до суду та клопотання про поновлення пропущеного строку (т.1, а.с.1- 48).

У відзиві на позов від 22.08.2019 року відповідач наголошував про застосування строку позовної давності (т.1, а.с. 87-88).

У заяві про зменшення позовних вимог, яка подана ОСОБА_1 після отримання відзиву відповідача 21.02.2020 року (т.1, а.с.159-164), позивач як на поважність причини пропущення тримісячного строку на оскарження відповідних наказів посилається на те, що про порушене право він дізнався в день звільнення, оскільки йому не були виплачені всі суми його заробітної плати та на свою юридичну необізнаність.

Матеріалами справи підтверджено, що з наказами про притягнення до дисциплінарної та матеріальної відповідальності ОСОБА_1 ознайомлено відповідно:

- №118 від 09.07.2018 року - 11.07.2018 року (т.1, а.с.40);

- №162 від 13.09.2018 року - 17.09.2018 року (т.1, а.с.37);

- №252 від 12.12.2018 року - 13.12.2018 року (т.1, а.с.34);

- №267 від 27.12.2018 року - 22.01.2019 року (т.1, а.с.29);

- №50 від 07.03.2019 року - 07.03.2019 року (т.1, а.с. 18).

Виписки з особового рахунку ОСОБА_1 , які містяться в матеріалах справи, також підтверджують обізнаність позивача щодо своєчасності виконання вищезазначених наказів в частині утримання із заробітної плати спричиненого матеріального збитку. Крім того, на зазначені обставини посилається сам позивач у позовній заяві від 07 червня 2019 року (т.1, 1-20).

Отже строк звернення до суду з позовом про оскарження наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності сплинув відповідно:

- №118 від 09.07.2018 року - 11.10.2018 року;

- №162 від 13.09.2018 року - 17.12.2018 року;

- №252 від 12.12.2018 року - 13.03.2018 року;

- №267 від 27.12.2018 року - 22.04.2019 року;

- №50 від 07.03.2019 року - 07.06.2019 року.

Європейський суд з прав людини наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 201 1 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства».

Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом. що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є Цивільний кодекс України, який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Отже, матеріали справи не містять та позивачем не надано доказів на підтвердження поважності пропуску строку на звернення до суду з позовами про оскарження наказів: №118 від 09.07.2018 року; №162 від 13.09.2018 року; №252 від 12.12.2018 року; 13.12.2018 року; №267 від 27.12.2018 року.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач станом на час звернення до суду із зазначеним позовом вже звертався до суду з позовом до ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 11.02.2020 року, прийнятою у справі № 336/3716/19, за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 серпня 2020 року та в задоволенні позову відмовлено (т.2, а.с.36-41).

Апеляційний суд у постанові від 11.02.2020 року зазначив, що в справі відсутні докази того, що під час перебування у трудових відносинах, ОСОБА_1 будь-яким чином висловлював свою незгоду з діями роботодавця, що свідчить про те, що позивачу було відомо про утримання із заробітної плати матеріальної шкоди, яку він завдав у зв`язку з неналежним виконанням своїх посадових обов`язків.

Отже, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що, задовольняючи позов в частині визнання незаконними та скасування наказів про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної та матеріальної відповідальності: №118 від 09.07.2018 року ; №162 від 13.09.2018 року; №252 від 12.12.2018 року; №267 від 27.12.2018 року, суд першої інстанції не зазначив у рішенні мотивів та підстав для поновлення позивачу пропущеного строку для звернення до суду, а також не навів доказів поважності пропуску строку на звернення до суду.

З огляду на викладене, колегія суддів, відповідно до п.п.2,4 ст.376 ЦПК України, дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Запорізький абразивний комбінат» про визнання незаконними наказів в частині відшкодування завданих збитків та прийняття нової постанови в цій частині про відмову у задоволенні позову про визнання незаконними наказів №267 від 27.12.2018 року та №50 від 07.03.2019 року у зв`язку з недоведеністю позовних вимог; про визнання незаконними наказів №118 від 09.07.2018 року, №162 від 13.09.2018 року, №252 від 12.12.2018 року у зв`язку з пропуском позовної давності.

Оскільки не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Запорізький абразивний комбінат» про визнання незаконними наказів в частині відшкодування завданої матеріальної шкоди, підстави для задоволення похідних позовних вимог про стягнення незаконно утриманої на підставі наказів: №118 від 09.07.2018 року, №162 від 13.09.2018 року, №252 від 12.12.2018 року, №267 від 27.12.2018 року, №50 від 07.03.2019 року заробітної плати а також середнього заробітку за час затримки виплат незаконно утриманих за зазначеними наказами заробітних плат не підлягають задоволенню.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується відповідачем той факт, що при звільненні позивачу не було сплачено заборгованість по заробітній платі у розмірі 9 348,03 грн. та компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 21 110,10 грн. (т.1, а.с.41), а отже позовні вимоги в частині стягнення з відповідача Приватного акціонерного товариства «Запорізький абразивний комбінат» на користь позивача ОСОБА_1 зазначених сум підлягають задоволенню.

За приписами ст. ст. 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Перевіривши доводи апеляційної скарги щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів бере до уваги таке.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року, ухваленій у справі № 761/9584/15-ц, дійшла правового висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України та зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у цій постанові відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справине інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до нього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п.2 ч.2. ст.49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного провадження.

Згідно з положеннями ч.3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного провадження зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж п`ять днів до початку першого судового засідання.

Так у позовній заяві від 07 червня 2019 року позивач, зокрема, просив суд: визнати незаконними накази № 118 від 09.07.2018 року № 162 від 13.09.2018 року, № 252 від 12.12.2018 року, № 267 від 27.12.2018 року. № 50 від 07.03.2019 року в частині утримання відповідних сум та стягнути утриману за наказами грошову суму в загальному розмірі 52 640 грн. При цьому позовних вимог про стягнення несплаченої при звільненні заробітної плати вказана заява не містить (а.с. 10).

Як вбачається з матеріалів справи, з уточненою позовною заявою позивач звернувся до суду 21 лютого 2020 року, після підготовчого судового засідання, проведеного 04 вересня 2019 року (т.1, а.с.74, 123) та початку першого судового засідання - 11 жовтня 2019 року (т.1, а.с.152).

За змістом уточненої позовної заяви від 21 лютого 2020 року, позивач просить суд стягнути в тому числі несплачену при звільненні (незаконно утриману) заробітну плату в розмірі 28 159,54 грн. (т.1, а.с.159-164). При цьому уточнена позовна заява не містить обґрунтувань саме такого розміру несплаченої заробітної плати, а також доказів на її підтвердження.

Матеріалами справи підтверджено та не спростовано учасниками справи, що не сплачена при звільненні сума заробітної плати становить 9708 гривень 33 копійки (т.1, а.с.41).

Відповідно до Довідки № 149 про заробітну плату, виданої ОСОБА_1 09.12.2020 року (т.2, а.с.28-29) середньоденна заробітна плата позивача складає 731,70 грн. Заробітна плата за січень 2019 року - 13 016,10 грн., за лютий 2019 року - 16 983,58 грн., фактично відпрацьовані дні у січні 18 днів, у лютому 2019 - 23 дні ((13 016,10 грн. + 16983,58 грн.) : (18 днів + 23 дні) = 29 999,68 грн. : 41 день = 731,70 грн.).

Колегія суддів не приймає заперечення представника позивача щодо залучення вищевказаної Довідки до матеріалів справи, як нового доказу, оскільки апеляційний суд при розгляді справи зобов`язаний усунути неповноту судового розгляду, яку допустив суд першої інстанції.

Суд першої інстанції не звернув увагу на той факт, що Довідка №61 від 07.03.2019 року, видана ОСОБА_1 (т.1, а.с.43) не містить відомостей про фактично відпрацьовані позивачем дні, а тому за змістом цієї довідки неможливо встановити середньоденну заробітну плату позивача відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 8 лютого 1995 р.

Звертаючись до суду з уточненим позовом 21 лютого 2020 року, ОСОБА_1 просив стягнути середній заробіток за час затримки незаконно утриманої заробітної плати у сумі 50 975 гривень за період з 08.03.2019 року по 07.06.2019 року та надавав розрахунок саме за цей період, виходячи із середньоденної заробітної плати в розмірі 835 гривень 66 копійок (835,66 грн. х 61 робочий день = 50 975 гривень26 коп.) (т.1, а.с.159-164).

З врахуванням наданої відповідачем Довідки про заробітну плату, виданої ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , розмір середнього заробітку за час затримки заробітної плати за вказаний ОСОБА_1 період з 08.03.2019 року по 07.06.2019 року становить: 731,70 грн. х 61 день = 44 337 грн.

В апеляційної скарзі Приватного акціонерного товариства «Запорізький абразивний комбінат» голова правління Приватного акціонерного товариства «Запорізький абразивний комбінат» просить стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 07.03.2019 року по 02.05.2019 року в розмірі 27 0 72,90 грн. (т.1, а.с.237).

З огляду на вищенаведені мотиви, колегія суддів доходить висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку необхідно зменшити до 30 000 гривень.

За вказаних обставин, рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Запорізький абразивний комбінат» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в сумі 50 975 гривень згідно з вимогами п.2,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нової постанови про часткове в сумі 30 000 гривень задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди не оскаржувалось та не переглядалось в апеляційному порядку.

Згідно з ч.ч. 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої було задоволено клопотання позивача про відстрочку сплати судового збору за подання позовної заяви.

Таким чином, з врахуванням звільнення позивача від сплати судового збору в частині стягнення заробітної плати відповідно до Закону України «Про судовий збір» та позовних вимог, в задоволенні яких було відмовлено, з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 11 082,16 грн. (3 842 грн. за 5 вимог немайнового характеру та 7240,16 грн. за вимоги майнового характеру).

Також, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» має право на компенсацію позивачем суми судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, пропорційно до задоволених вимог в розмірі 9571,30 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Запорізький абразивний комбінат» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 серпня 2020 року у цій справі в частині позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Запорізький абразивний комбінат» про визнання незаконними наказів, стягнення заробітної плати, стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку скасувати та прийняти в цій частині нову постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Запорізький абразивний комбінат» про визнання незаконними наказів, стягнення заробітної плати, стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Запорізький абразивний комбінат» на користь ОСОБА_1 заробітну плату в розмірі 9348 (дев`ять тисяч триста сорок вісім) гривень 03 копійки, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 21110 (двадцять одна тисяча сто десять) гривень 10 копійок, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 30 000 (тридцять тисяч) гривень.

В іншій частині позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Запорізький абразивний комбінат» про визнання незаконними наказів, стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку - відмовити.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди не оскаржувалось та не переглядалось в апеляційному порядку.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Запорізький абразивний комбінат» судовий збір в розмірі 9571 (дев`ять тисяч п`ятсот сімдесят одна) гривня 30 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 11 082 (одинадцять тисяч вісімдесят дві) гривні 16 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 січня 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова