ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/3831/20Головуючий у 1-й інстанції Грицай К.М.
Провадження № 22-ц/817/526/21 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Бершадська Г. В., Шевчук Г. М.,

з участю секретаря - Іванюта О.М.

сторін:

представника апелянта Дригуша Я.М.,

представника відповідача Гураля Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/3831/20 за апеляційною Комунального підприємства «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 лютого 2021 року, ухвалене суддею Грицай К.М., повний текст якого складено 23 лютого 2021 року, у справі за позовом Комунального підприємства «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої працівником при виконанні трудових обов`язків,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року Комунальне підприємство «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» (далі - КП «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої працівником при виконанні трудових обов`язків.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що відповідач знаходився в трудових відносинах з КП «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» ТМР з 12 лютого 2016 року та працював на посаді завідувача господарством. З ОСОБА_2 було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. 11 березня 2019 року відповідач був звільнений з роботи за власним бажанням. При проведенні інвентаризації підзвітних відповідачу товарно-матеріальних цінностей виявлена недостача на суму 8180.35 грн. Частково недостачу в сумі 2000.00 грн. відповідачем було добровільно відшкодовано і на даний час сума недостачі складає 6180.35 грн.

У зв`язку з викладеним просили суд стягнути з відповідача в користь позивача матеріальну відповідальність в сумі 6180.35 грн. та судовий збір.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, КП «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» подало на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вина ОСОБА_2 в недостачі товарно-матеріальних цінностей підтверджується актом проведеної інвентаризації. При цьому ОСОБА_2 погодився з результатами інвентаризації, не заперечував своєї вини, так як без будь яких зауважень завірив особистим підписом інвентаризаційний опис необоротних товарів №112 від 14 березня 2019 року. Крім того, ОСОБА_2 погодився відшкодувати матеріальну шкоду та 11 листопада 2019 року добровільно погасив 2000 грн., що підтверджується квитанцією №0.0..1. Звертає увагу на те, що недостача товарно-матеріальних цінностей виникла у зв`язку з недбалими діями відповідача по забезпеченню їх зберігання.

У зв`язку з викладеним просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

05 травня 2021 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від представника відповідача адвоката Гураля Р.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відзив мотивований тим, що позивачем не доведено, що до трудових обов`язків відповідача входило збереження матеріальних цінностей, недостачу яких виявлено в результаті інвентаризації 14 березня 2019 року. Крім того, позивач не надав суду посадову інструкцію відповідача. Вказує, що позивачем до позовної заяви не додано жодного документу, з якого б слідувало, що відповідач отримав на збереження товарно-матеріальні цінності, стосовно яких виникла недостача.

У звязку з викладеним просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Представник позивача адвокат Гураль Р.В. проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

12 лютого 2016 року ОСОБА_2 прийнятий на роботу у КП «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» Тернопільської міської ради на посаду завідувача господарством, що підтверджується наказом про прийняття на роботу № 81/ос від 10 лютого 2016 року (а.с.5).

Крім того, 12 лютого 2016 року між сторонами по справі укладено угоду про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.7).

Згідно п.4 вказаної угоди працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

Згідно наказу про припинення трудового договору № 64/ос КП «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» Тернопільської міської ради від 11 березня 2019 року, ОСОБА_2 звільнений з посади завідувача господарством з 14 березня 2019 року (а.с.6).

Протоколом інвентаризаційної комісії від 14 березня 2019 року у складі голови комісії ОСОБА_4 , членів комісії ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 встановлено нестачу матеріальних цінностей на суму 8180.35 грн. (а.с.8-10).

ОСОБА_2 завірив особистим підписом інвентаризаційний опис необоротних об`єктів №112 від 14 березня 2019 року, інвентаризаційний опис запасів№109, 203, 201 від 14 березня 2019 року про передання матеріальних цінностей.

Як вбачається із пропозиції щодо врегулювання виявлених розбіжностей між фактичною наявністю матеріальних активів та зобов`язань і даними бухгалтерського обліку, які наводяться у звіряльних відомостях та актах інвентаризації, остаточна нестача складає 8180.35 грн.

Позивач 13 травня 2019 року, 22 липня 2019 року та 29 січня 2020 року надсилав звернення відповідачу про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству в добровільному порядку (а.с.32-34).

Згідно довідки КП «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» Тернопільської міської ради, в результаті передачі товарно-матеріальних цінностей ОСОБА_2 виявлена недостача на суму 8180.35 грн. Сума в розмірі 2000 грн. була погашена ОСОБА_2 в добровільному порядку 11 листопада 2019 року, що підтверджується квитанцією № 0.0..1. Станом на 20 лютого 2020 року заборгованість складає 6180.35 грн. (а.с.38).

Згідно квитанції від 11 листопада 2019 року ПАТ «КБ «Приват банк» підтверджено переказ коштів в сумі 2000 грн. від платника ОСОБА_2 на рахунок КП «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» Тернопільської міської ради. Призначення платежу - оплата за нестачу матеріальних цінностей згідно акту інвентаризації (а.с.39).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Предметом позову у справі, яка переглядається, є відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді (стаття 131 КЗпП України).

Згідно з пунктами 1, 2, 5 частини першої статті 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування.

Письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (які досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України (стаття 135-1 КЗпП України).

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Під прямою дійсною шкодою необхідно розуміти, зокрема, втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (стаття 138 КЗпП України).

Постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, яка є чинною, затверджено Перелік посад і робіт, що виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску) перевезення або застосування в процесі виробництва (далі - Перелік).

Договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва не зазначені, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-16цс12.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Позивачем не надано посадової інструкції відповідача, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивачем не доведено покладення на відповідача виконання роботи відповідно до професії, безпосередньо пов`язаної із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском) довірених працівнику цінностей.

Посилання апелянта на розділ 2 «Завдання та обов`язки» посадової інструкції, колегія суддів відхиляє, оскільки в ньому не вказано, якої посади вона стосується, коли і ким затверджена, чи був відповідач з нею ознайомлений.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що позивачем не було подано до суду первинної документації або інших належних та допустимих доказів, що свідчать про отримання відповідачем товарно-матеріальних цінностей згідно з даними бухгалтерського обліку, для зберігання чи інших цілей. При цьому інвентаризаційний опис запасів від 14 березня 2019 року не є таким.

Судом не встановлено та матеріалами справи не підтверджено, що відповідач отримав на збереження ті товарно-матеріальні цінності, стосовно яких виникла недостача.

Крім того, в протоколі інвентаризаційної комісії від 14 березня 2019 року в графі «причини лишків, нестач» відсутній відповідний запис про те, що нестача спричинена винними діями ОСОБА_2 .

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 погодився відшкодувати матеріальну шкоду та 11 листопада 2019 року сума в розмірі 2000 грн. частково була погашена ОСОБА_2 в добровільному порядку, суд апеляційної інстанції до уваги не бере, оскільки вказана обставина не свідчить про наявність прямої дійсної шкоди та якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій відповідача обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 31 травня 2021 року.

Головуючий

Судді