Постанова

Іменем України

26 січня 2021 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/1675/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Солом`янського районного суду м. Києва

в складі судді Українця В.В.

від 17 листопада 2020 року

у справі №760/3147/20 Солом`янського районного суду м. Києва

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2020 року позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом, в якому посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує взятих на себе зобов`язань у договірних відносинах, просив стягнути з останнього заборгованість у розмірі 28 785 грн 97 коп.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг, підписавши Анкету-заяву №б/н від 23.09.2011, отримав кредит в розмірі 6000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок та підтвердив свою згоду на те, що підписана Анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг та відповідач ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли на момент підписання заяви.

При встановленні та зміні кредитного ліміту Банк керувався пунктами 2.1.1.2.5., 2.1.1.2.6. Договору, на підставі яких позичальник при укладенні цього Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за ініціативою і рішенням Банку.

Також, вказував, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору в останнього утворилась заборгованість, яка станом на 08.12.2019 складає загальну суму 28 785,97 грн, з яких: 20 735,42 грн - заборгованість за тілом кредиту; 1479,23 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 4 724,28 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит; штрафи - 500,00 грн (фіксована частина) та 1 346,95 грн (процентна складова).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що суд дійшов безпідставного висновку про відмову в задоволенні позову через недоведеність позовних вимог.

Судом неповно з`ясовано обставини справи та не взято до уваги, що у анкеті-заяві від 23.09.2011 відповідач погодився з тим, що анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами, складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомився та згодний з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, про що свідчить його підпис на анкеті-заяві.

Зазначив, що після отримання картки відповідач здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, отримував кредитні кошти з власної ініціативи, що свідчить про укладення сторонами кредитного договору на визначених ними Умовах про надання та обслуговування платіжних карток. На думку позивача, відповідач, підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами.

Зазначив, що до апеляційної скарги позивачем долучено підписану ОСОБА_1 довідку про умови кредитування, яка на думку позивача містить всі істотні умови укладеного між сторонами кредитного договору. Як на підставу долучення такого доказу, як нового, до апеляційної скарги вказував, підстави необхідності подання такого доказу на підтвердження позовних вимог стали відомі вже після отримання копії судового рішення.

Вказав, що суд першої інстанції, посилаючись на правовий висновок, висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17, не звернув уваги, що такий висновок зроблений за наявності інших встановлених судом обставин, зокрема коли відповідачем заперечувалися умови договору, які погоджені між сторонами у належний спосіб. У даній справі кредитний договір відповідачем не спростовувався.

Суд безпідставно відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення відсотків, нарахованих за ст. 625 ЦК України, та у стягненні неустойки, які погоджені в договорі та прийняті відповідачем.

За вказаних обставин, просив скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 листопада 2020 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Крім того, в апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просив проводити розгляд справи у судовому засіданні з викликом представника позивача, посилаючись на те, що представник у судовому засіданні зможе надати детальні пояснення щодо конкретних обставин справи.

Колегія суддів вважає, що клопотання позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

У частині першій статті 368 ЦПК України передбачено, що в суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Суд апеляційної інстанції, діючи у межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 374 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, які можуть додатково пояснити її учасники, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Київський апеляційний суд надав учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею письмово, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників.

Зважаючи на те, що позивач не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого розгляду справи необхідно провести усні слухання, підстави для задоволення вказаного клопотання відсутні.

Відповідач своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним з наступних підстав.

Відповідно до ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 вересня 2011 року ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (далі - Договір) (а.с. 10).

При підписанні вказаної Анкети-заяви ОСОБА_1 погодився з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають між ним та Банком Договір про надання банківських послуг.

Тобто, наданий позивачем доказ - підписана відповідачем Анкета-заява, яка підтверджує факт, що відповідач виявив бажання стати клієнтом банку та отримувати банківські послуги.

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» зазначив, що згідно підписаної відповідачем анкети-заяви від 23.09.2011 останньому встановлено кредитний ліміт на картковий рахунок в розмірі 6000,00 грн. Внаслідок порушення ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором в останнього виникла заборгованість і станом на 08.12.2019 складає загальну суму 28 785,97 грн, з яких: 20 735,42 грн - заборгованість за тілом кредиту; 1479,23 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 4 724,28 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит; штрафи - 500,00 грн (фіксована частина) та 1 346,95 грн (процентна складова).

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

З наведеного слідує, що оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, то на нього покладено обов'язок надати докази на підтвердження видачі кредиту та його розміру, а також докази, коли виникла заборгованість за Договором та який пільговий період, по закінченню якого розпочато нарахування неустойки на заборгованість.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 77 ЦПК України).

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження позовних вимог позивачем до позовної заяви долучено копію Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку №б/н від 23.09.2011; витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD»; витяг з Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (далі - Умови); розрахунок заборгованості станом на 31.08.2019 (а.с. 7-28).

Однак, надані позивачем копія Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку; витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD»; витяг з Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не доводять факту видачі кредиту на підставі цієї Анкети-заяви у розмірі 6000,00 грн, як зазначає позивач у позовній заяві, як і не доводять факту, коли виникла заборгованість за кредитом та який позичальнику було встановлено пільговий період для сплати заборгованості.

Позовна заява не містить обґрунтувань, що між сторонами виникли кредитні правовідносини і що відповідачу видавалася кредитна картка, не зазначено номер такої картки, її строк дії, ліміт.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, в копії Анкети-заяви, яка долучена позивачем до позовної заяви, зазначені лише дані відносно відповідача. Дані про те, яку кредитну картку відповідач отримує чи відомості, яку картку виявив бажання отримати відповідач, який рахунок відкривається на ім`я відповідача, межі ліміту по кредиту або дані про отримання бажаної суми кредиту у цій Анкеті-заяві відсутні. Також в даній анкеті-заяві відсутні відомості про номер карткового рахунку, дату вручення картки відповідачу, повідомлення йому пін-коду картки, строку дії картки саме за цим договором та наданим розрахунком заборгованості.

Крім цього, судом також правильно зазначено в рішенні, що в анкеті-заяві від 23.09.2011 відсутні істотні умови договору про встановлення відповідальності відповідача у вигляді сплати відсотків та неустойки, зокрема пені, за порушення грошового зобов`язання та їх розміру.

Наданий позивачем Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанку» не доводить обставини видачі Банком ОСОБА_1 кредиту шляхом видачі кредитної картки зі встановленням кредитного ліміту на підставі Анкети-заяви №б/н від 23.09.2011, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку лише передбачають загальний порядок надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк»

Долучений Банком до позовної заяви Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» також не доводить обставини видачі Банком ОСОБА_1 кредиту шляхом видачі кредитної картки зі встановленням кредитного ліміту, як і обставини виникнення заборгованості, а містить лише загальні відомості, що картка «Універсальна» є різних видів, а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD».

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності дійшов правильних висновків про те, що ці докази не підтверджують надання відповідачу кредитних коштів, оскільки позивачем не надано первинних бухгалтерських документів, які є належними доказами на підтвердження видачі банком відповідачу кредитної картки, зарахування на цю картку суми кредиту у розмірі 6000,00 грн, або іншої суми, зняття таких коштів відповідачем, відкриття рахунків на ім`я відповідача.

В матеріалах справи відсутні докази, що на підставі анкети-заяви від 23.09.2011 видано кредитну картку, відкрито картковий рахунок (номер рахунку, строк дії), рух коштів за цією карткою, і відомості щодо перевипуску картки.

Судом також правильно зазначено в рішенні, що додана до позовної заяви виписка не є належним доказом. Так, із наданої Банком виписки вбачається, що інформація відображена у ній за період з 18.09.2017 по 01.03.2020 по картковому рахунку НОМЕР_1 , в той час як позивач просив стягнути заборгованість у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, оформленого Анкетою заявою №б/н від 23.09.2011. Згідно наданих банком довідок, датою відкриття карткового рахунку НОМЕР_1 та датою старту того ж карткового рахунку є 18.09.2017 (а.с. 49).

В матеріалах справи відсутні докази, що на підставі анкети-заяви від 23.09.2011 видано кредитну картку, відкрито картковий рахунок (номер рахунку, строк дії), рух коштів за цією карткою, відомості щодо перевипуску картки.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що стосуються укладення між сторонами договору приєднання, оскільки в мотивувальній частині рішення відсутні висновки, що договір не укладено.

Суд відмовив у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю і такий висновок суду колегія суддів вважає правильним, оскільки належними доказами у справі про стягнення заборгованості є первинні бухгалтерські документи.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Позовна заява не містить обґрунтувань коли виникла заборгованість. В позовній заяві зазначено, що договір виконувався відповідачем з посиланням на виписку по рахунку та розрахунок заборгованості, де вказані операції щодо використання кредитного ліміту, операції щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування. Також зазначено, що розрахунок заборгованості додано до позовної заяви.

Водночас, як правильно зазначив суд в мотивувальній частині рішення, долучений позивачем до позовної заяви розрахунок заборгованості не є належним доказом, оскільки не містить відомостей щодо встановлення кредитного ліміту та його розміру.

Також долучений позивачем до позовної заяви розрахунок заборгованості не є належним доказом, оскільки по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог. Більш того, наданий позивачем розрахунок заборгованості не доводить факту видачі кредиту у розмірі 6000,00 грн, як і не доводить факту, коли виникла заборгованість за кредитом та який позичальнику було встановлено пільговий період для сплати заборгованості.

Крім того, сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем не є підтвердженням наявності заборгованості. До того ж, розрахунок заборгованості не засвідчений належним чином, оскільки не містить підпису уповноваженої особи АТ КБ "ПриватБанк" із зазначенням посади і печатки Банку.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги про те, що суд не перевірив розрахунок заборгованості та доводи щодо користування відповідачем кредитними коштами.

Відповідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Оскільки належних доказів передання грошових коштів відповідачу позивач не надав, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про недоведеність позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Позивач до позовної заяви копію картки позичальника не долучив, у позовній заяві про строк дії картки не вказував.

Оскільки, як вказувалося вище, докази, надані позивачем до суду першої інстанції, не підтверджують отримання кредиту відповідачем та наявність заборгованості за тілом кредиту, доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів вважає необґрунтованими.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення відсотків та штрафів, оскільки за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження видачі відповідачу кредитної картки та встановлення розміру кредиту, відсутня можливість перевірити нарахування Банком заборгованості за відсотками та штрафами.

Крім того, судом правомірно взято до уваги, що у підписаній відповідачем анкеті-заяві відсутні відомості щодо істотних умов договору, а саме, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та штрафів.

Дійсно, оскільки умовами анкети-заяви, яка підписана відповідачем, не погоджено розміру відсотків за користування кредитними коштами та розміру штрафів, а матеріали справи не містять доказів, що Умови та Правила, які діяли на момент підписання анкети-заяви підписані відповідачем, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та мотивованого висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17, який судом і враховано при ухваленні оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги, що позичальник в анкеті-заяві підтвердив, що підписана ним заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, а також Тарифами Банку, складає між ним та Банком Договір, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки дані обставини не підтверджують наявність погодження істотних умов договору кредиту, зокрема щодо сплати заборгованості по процентам та штрафам. З цих же підстав не заслуговують на увагу судової колегії і доводи апеляційної скарги щодо не спростування відповідачем факту укладення кредитного договору та ознайомлення з його умовами.

Також не заслуговують на увагу судової колегії і доводи апеляційної скарги, що відповідач користувався кредитними коштами та здійснював погашення заборгованості за кредитом, оскільки дані обставини не є належними доказами погодження між сторонами істотних умов договору.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що судом безпідставно взято до уваги правовий висновок, висловлений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, з огляду на таке.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою АТ КБ "ПриватБанк" посилався на те, що в матеріалах справи наявні витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, що діяли на момент підписання ОСОБА_1 анкети-заяви. За таких обставин, на думку позивача, суд першої інстанції повинен був відступити від висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 по справі №342/180/17, що ґрунтуються на можливості Банку надати будь-яку редакцію Умов та Правил надання банківських послуг.

Дійсно, в матеріалах справи наявні витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, а також наказ Банку щодо затвердження Умов та Правил надання послуг в редакції, що діяли на момент підписання ОСОБА_1 анкети-заяви.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17 дійшла висновку, що Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою договору, якщо вони не підписані та не визнаються відповідачем.

Матеріали справи не містять доказів, що Умови та Правила, які діяли на момент підписання анкети-заяви підписані відповідачем.

Крім того, позивач сам зазначив у позовній заяві про зміну умов кредитування, а саме зміну відсоткової ставки з 01.09.2014, 10.09.2015, 01.04.2019 (а.с. 3 на звороті).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно взято до уваги висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17.

Доводи апеляційної скарги, що суд, безпідставно відмовив у стягненні відсотків, нарахованих за ст. 625 ЦК України, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Дійсно, Банк, відповідно до умов кредитного договору, має право на отримання відсотків за користування кредитом. Водночас, відсотки нараховуються за умовами договору або на підставі закону. Оскільки позивачем не надано належних доказів погодження між сторонами істотних умов кредитного договору щодо розміру відсотків, суд першої інстанції правомірно відмовив в їх стягненні.

Вимог про стягнення відсотків за законом, як то передбачено ст. 1048 ЦК України, позивач не заявляв, як і не пред`являв вимог про стягнення інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, зокрема з підстав та у розмірах, встановлених статтею 625 ЦК України.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що заборгованість по відсоткам нарахована на прострочений кредит, згідно Умов та Правил в редакції, що почала діяти з 01.04.2019, де згідно п. 2.1.1.2.12. сторони дійшли згоди, що починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості.

Наведені обставини свідчать, що відсотки нараховані Банком на підставі Умов та Правил. А як вже зазначалося вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності в матеріалах справи доказів погодження між сторонами істотних умов договору зі сплати відсотків. Більше того, дані Умови та Правила, як зазначено Банком, почали діяти з 01.04.2019, тоді як анкету-заяву на видачу кредиту відповідачем підписано 23.09.2011, що не узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17. До того ж, дані Умови та Правила відсутні в матеріалах справи. Також матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 ознайомлено під підпис з Умовами та Правилами в редакції від 01.04.2019.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом положень ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів не може прийняти доданий АТ КБ "ПриватБанк" до апеляційної скарги новий доказ - довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка універсальна» 30 днів пільгового періоду, оскільки такий доказ до суду першої інстанції не подавався та про нього позивач не заявляв.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Матеріали справи не містять доказів, що позивач не мав можливості подати, долучений до апеляційної скарги новий доказ, до суду першої інстанції і позивач не надав докази на підтвердження таких обставин.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що підстави необхідності подання такого доказу на підтвердження позовних вимог стали відомі вже після отримання копії оскаржуваного рішення не є поважною причиною, яка об`єктивно не залежала від позивача.

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Суд діє у спосіб, визначений Цивільним процесуальним кодексом України та з власної ініціативи не може долучати до матеріалів справи докази або витребовувати їх.

Позивач - АТ КБ «ПриватБанк», згідно Статуту АТ КБ «ПриватБанк» є юридичною особою та у своїй діяльності керується законодавством України, включаючи нормативно-правові акти Національного банку України. Банк як юридична особа діє через своїх представників, зокрема в Банку існує відповідний юридичний Департамент, в якому працюють фахівці в галузі права, які здійснюють представництво.

Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Як вбачається з матеріалів справи, представник АТ КБ «ПриватБанк» - Гребенюк О.С., звертаючись до суду з позовом на підтвердження обґрунтувань позову про наявність заборгованості, окрім розрахунку заборгованості, копії анкети-заяви, витягів з Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифів обслуговування кредитних карт, інших доказів на підтвердження заявлених вимог до суду першої інстанції не надав. З прохальної частини позову вбачається, що позивач не заперечував проти розгляду справи за відсутності представника Банку та ухвалення заочного рішення.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом позивач одночасно подав клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в матеріалах справи доказами. Також, подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, в якому зазначив, що в матеріалах справи є всі необхідні докази (а.с. 36, 38).

Також, з матеріалів справи вбачається, що 05.08.2020 позивач, діючи через свого представника Савіхіну А.М. надіслав на адресу суду клопотання про долучення письмових доказів, яке отримано судом 02.09.2020 за вх. №65219, проте вищезгадану довідку не долучав (а.с. 46-70).

Отже, АТ КБ «ПриватБанк» скористався своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд, та не надав до суду першої інстанції належних доказів на підтвердження видачі ОСОБА_1 кредиту у розмірі 6000,00 грн та відповідно доказів наявності заборгованості, у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору.

Також, долучаючи до апеляційної скарги довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка універсальна» 30 днів пільгового періоду, як доказ в обґрунтування позовних вимог, позивач у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України не навів виняткових випадків неподання такого доказу до суду першої інстанції.

Більше того, позов про стягнення заборгованості за договором оформленим анкетою- заявою, а новий доказ - довідка про умови кредитування, щодо погодження істоних умов стосується договору SAMAB4031. Однак, матеріали справи не містять доказів, що між сторонами було укладено такий договір, а також позивач вимог про стягнення заборгованості за договором SAMAB4031 не заявляв.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, щосуд першої інстанції правомірно відмовив і в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками та штрафами.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави для скасування рішення суду.

Розглядаючи спір суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай