КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 756/8024/20

номер провадження: 22-ц/824/3452/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.М.,

за участю секретаря-- Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Порошина Олександра Сергійовича на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року в складі судді Луценка О.М., у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Затишна Оселя» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Затишна Оселя» (далі - ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя»)звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг.

Позовна заява мотивована тим, що 13 червня 2016 року були проведені збори співвласників багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами яких складено протокол № 1 від 13 червня 2016 року, відповідно до якого співвласниками цього будинку було визначено ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя» управителем багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , затверджено умови укладення з управителем договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, обрано уповноважених осіб на укладення від імені співвласників будинку договору з ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя» про надання послуг з управління багатоквартирним будинком.

Позивач вказував, що 28 грудня 2016 року між ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя» та уповноваженими співвласниками багатоквартирного будинку укладено договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком. Згідно акту прийняття -передачі житлового будинку №20 від 25 січня 2017 року будинок за адресою: АДРЕСА_1 , передано в управління ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя».

Зазначав, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 . У період з лютого 2017 року по квітень 2020 року відповідач належним чином не виконувала обов`язки щодо оплати комунальних послуг за договором, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість у розмірі 12 893 грн 15 коп.

З урахуванням наведеного, ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя»просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 12 893 грн 15 коп. та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року позов ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у сумі 12 893 грн 15 коп. та судовий збір у сумі 2 102 грн 00 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач ОСОБА_1 , яка є споживачем послуг за адресою: АДРЕСА_3 , зобов`язана своєчасно та у повному обсязі сплачувати ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя» за житлово-комунальні послуги, проте відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі вносила відповідні плати, внаслідок чого у період з травня 2019 року по квітень 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 12 893 грн 15 коп., яка підлягає стягненню з відповідача.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Порошин О.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким застосувати строк позовної давності до позовних вимог ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя» та відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки позивач у розрахунку заборгованості зазначив, що відповідач, починаючи з лютого 2017 року, не сплатила деякі чергові платежі за надані послуги. Враховуючи, що позов поданий до суду 06 липня 2020 року, то представник відповідача вважає, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності до частини чергових платежів.

Вказує, що судом не взято до уваги, що позивач не надав належних доказів щодо наявності заборгованості позивача, оскільки наданий позивачем розрахунок заборгованості не може бути належним доказом наявності заборгованості, так як він не є фінансовим документом.

Також зазначає, що спеціальним положенням, що регулює тарифи за оплату комунальних послуг є Порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року №869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги», який визначає, що якщо в технічному паспорті житлового будинку (гуртожитку) не відображені та не відкориговані площі, необхідні для розрахунку тарифу на послуги, застосовуються площі, які зазначені в актах, складених за результатами проведених обмірів житлового фонду. Наведене свідчить, що наявність технічних паспортів на будинки та інших відповідних документів на прибудинкові території є обов`язковою умовою при формуванні тарифів на утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Тому вважає, що позивачем не доведено, що вартість послуги, які він надає відповідачу відповідає вартості виставлених рахунків, а також позивачем не надано доказів того, що ним в повному обсязі надаються вказані послуги. Вказує, що позивачем не надано розшифровки вартості кожної окремої послуги та не надано інформації, яку саме площу нежилої прибудинкової території він обслуговує.

Учасники справи не скористалася своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 05 грудня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкрібляк К.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 2276.

13 червня 2016 року були проведені збори співвласників багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами яких складено протокол №1 від 13 червня 2016 року, з якого вбачається, що співвласниками вказаного багатоквартирного будинку було визначено ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя» управителем багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , затверджено умови укладення з управителем договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, обрано уповноважених осіб на укладення від імені співвласників будинку договору з ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя» про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Матеріали справи не містять доказів про визнання вказаного вище рішення зборів співвласників багатоквартирного будинку за місцезнаходженням: АДРЕСА_1 , оформлених протоколом №1 від 13 червня 2016 року, недійсним.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 грудня 2016 року між ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя» та уповноваженими співвласниками багатоквартирного будинку укладено договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком (далі - Договір).

Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору управитель зобов`язується надавати співвласникам послугу з управління багатоквартирним будинком за адресою: АДРЕСА_1 , а співвласники зобов`язуються оплачувати управителю зазначену послугу, згідно з вимогами законодавства України та умовами цього договору.

Згідно з пунктом 10 договору ціна послуги становить 4 грн 16 коп. на місяць за 1 кв.м; при сплаті до 20-го числа місяця наступного за розрахунковим надається знижка і ціна послуги в наступному місяці становить 3 грн 97 коп. на місяць за 1 кв.м загальної площі житлового або нежитлового приміщення у будинку, яке перебуває у власності або користуванні кожного із співвласників.

Відповідно до акту прийняття - передачі житлового будинку № 20 від 25 січня 2017 року будинок за адресою: АДРЕСА_1 , передано в управління ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя».

23 березня 2019 року на зборах співвласників багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , було змінено ціни на послуги з управління вказаним багатоквартирним будинком ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя» з 01 березня 2019 року у розмірі 6 грн 94 коп. за 1 кв.м, про що свідчить протокол №3 зборів співвласників вказаного багатоквартирного будинку від 23 березня 2019 року.

Відповідачем не надано суду першої інстанції заперечень щодо незгоди з вказаним рішенням зборів співвласників багатоквартирного будинку та його недійсність не була предметом спору.

Наведений вище протокол зборів є чинними, у встановленому законом порядку не скасований та не визнаний судом незаконним, а тому підлягає виконанню.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач належним чином не виконувала обов`язки щодо оплати комунальних послуг за договором, у зв`язку з чим у неї за період з травня 2019 року по квітень 2020 року виникла заборгованість у розмірі 12 893 грн 15 коп.

Отже, судом встановлено, що відповідач належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання щодо оплати управителю вартості наданих послуг.

Доказів протилежного відповідач суду не надала.

Відповідно до положень ч.4 ст.319 ЦК України власність зобов`язує.

Згідно зі ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, положення ст.322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно з ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Положеннями ст.ст.20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено права та обов`язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг, зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, а обов`язком - оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов`язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості.

Із зазначених положень закону випливає, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що хоча у ч.1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказаний правовий висновок є незмінним.

Отже, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 грудня 2020 року у справі №761/48615/18-ц (провадження №61-14819св20).

Відповідно до положень ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як зазначалось вище, згідно договору купівлі - продажу квартири від 05 грудня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкрібляк К.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 2276, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 163,20 кв.м.

Відповідно до протоколу №3 зборів співвласників багатоквартирного будинку від 23 березня 2019 рокуціна послуги з управління багатоквартирним будинкомстановить 6 грн 94 коп. на місяць за 1 кв.м.

Вартість послуг, яку має сплачувати відповідач щомісячно, складає 1 132 грн 61 коп. (163,20 кв.м ? 6 грн 94 коп.).

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, сума боргу відповідача з оплати житлово-комунальних послугза період з травня 2019 року по квітень 2020 року становить 12 893 грн 15 коп. (а.с.96).

Вказаний розрахунок містить період нарахувань, площу квартири, тариф, розмір послуги, що підлягає до сплати та розмір оплати цих послуг відповідачем, який підписаний представником ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя», а тому є належним доказом на підтвердження розміру заявлених позовних вимог.Доказів на його спростовання та власного розрахунку відповідачем суду не надано, що є її процесуальним обов`язком відповідно до вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивач не надав належних доказів щодо наявності заборгованості позивача, так як вважає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не може бути належним доказом наявності заборгованості, оскільки він не є фінансовим документом, є необґрунтованими з наведених вище підстав.

Судом встановлено, що позивач ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя» фактично надавав послуги, що визначені умовами договору від 28 грудня 2016 року, укладеного між ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя» та уповноваженими співвласниками багатоквартирного будинку, які відповідач отримувала і користувалася ними.

Доказів того, що ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя» не надавало послуг з управління багатоквартирним будинком, у якій проживає відповідач або надає такі послуги у меншому обсязі, відповідач суду не надала. Не містять таких доказів і матеріали справи.

Також у справі відсутні докази, що ОСОБА_1 відмовлялась від послуг з управління багатоквартирним будинком, які надає ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя» .

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач, як власник квартири у вказаному вище будинку, зобов`язана їх оплачувати.

В свою чергу доказів на спростування даної обставини відповідачем суду не надано.

Установивши, що відповідач ОСОБА_1 є споживачем послуг, які надає позивач по справі, однак відповідач не виконувала належним чином свої зобов`язання щодо оплати наданих йому послуг відповідно до затверджених в установленому порядку тарифів, які є чинними, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу з оплати житлово-комунальних послуг за період з травня 2019 року по квітень 2020 року у розмірі 12 893 грн 15 коп.

Таким чином, розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, повно та всебічно дослідив наявні в справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що спеціальним положенням, що регулює тарифи за оплату комунальних послуг є Порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року №869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги», апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки у даному випадку тарифи на утримання будинку були затверджені, зокрема, протоколом №3 зборів співвласників вказаного вище багатоквартирного будинку від 23 березня 2019 року. З наведених підстав також не можуть буті прийняті доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено, що вартість послуги які він надає відповідачу дійсно відповідає вартості виставлених рахунків.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя»заявило вимоги про стягнення з відповідача боргу за період з травня 2019 року по квітень 2020 року, а з вказаним позовом позивач звернувся до суду 06 липня 2020 року, тобто, в межах трирічного строку, встановленого ст.257 ЦПК України.

З урахуванням того, що практично всі доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви та доводам позивача у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, апеляційний приходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому апеляційний враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Порошина Олександра Сергійовича - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: