Справа № 348/449/17
Провадження № 22-ц/4808/652/21
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.

за участю секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Сокуренко Наталії Вікторівни на рішення Надвірнянського районного суду в складі судді Міськевич О.Я., ухвалене 08 лютого 2021 року в м. Надвірній Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 19 лютого 2021 року, в справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору,

в с т а н о в и в:

У лютому 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (в подальшому змінено назву на АТ КБ «ПриватБанк») звернулось в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14 червня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір №IFN0GA00000006, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 45 100,00 доларів США терміном до 13 червня 2017 року. В порушення вимог закону та умов договору останній належним чином не виконував свої зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 12 січня 2017 року утворилася заборгованість в сумі 77 237,25 доларів США. З яких: 17 308,40 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 4,03 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 59 924,82 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Посилаючись на зазначені обставини, право вимагати повернення частини суми заборгованості позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за тілом кредиту у розмірі 17 308,40 доларів США, що за курсом Національного Банку України еквівалентно 469 230,72 грн, та судові витрати.

ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Капак В.М., у жовтні 2017 року подав зустрічний позов, в якому з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просив визнати недійсною додаткову угоду до кредитного договору.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 22 червня 2015 року між ним та банком було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №IFN0GA00000006 від 14 червня 2007 року. Вважає, що ця угода не відповідає вимогам закону. За змістом п.2.3.3 кредитного договору при виникненні порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами договору, банк на власний розсуд має право згідно статті 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальнику відповідного повідомлення. У зазначену в повідомленні дату договір вважається розірваним. При цьому в останній день дії договору позивач зобов`язаний повернути банку суму кредиту в повному обсязі. Листом від 11 листопада 2010 року АТ КБ «ПриватБанк» направив ОСОБА_1 повідомлення, в якому вказав про розірвання кредитного договору з 25 листопада 2010 року. Відтак зміни були внесені до розірваного договору.

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 05 жовтня 2017 року позови об`єднано в одне провадження.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 08 лютого 2021 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки, у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсною додаткову угоду №1 від 22 червня 2015 року до кредитного договору №IFN0GA00000006 від 14 червня 2007 року укладену між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк».

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банком дотримано порядку пред`явлення повідомлення (вимоги) про розірвання договору та вимоги про повернення достроково кредиту, а тому позовні вимоги є обґрунтованими. Водночас ним пропущено позовну давність, про застосування наслідків спливу якої заявлено стороною відповідача. А тому у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» необхідно відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1 місцевий суд виходив з того, що кредитний договір розірвано 25 листопада 2010 року. А тому укладаючи 22 червня 2015 року додаткову угоду №1 до кредитного договору № IFN0GA00000006 від 14 червня 2007 року банк порушив норми чинного на час укладання угоди законодавства, адже цією угодою внесено зміни до розірваного договору.

Додатковим рішенням Надвірнянського районного суду від 22 лютого 2021 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави 840,80 грн судового збору.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Сокуренко Н.В. посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права просить рішення суду скасувати. Ухвалити нове рішення, яким позов банку задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що зважаючи на значну заборгованість за кредитним договором, для поліпшення відносин із клієнтом між сторонами укладено додаткову угоду про реструктуризацію заборгованості за кредитним договором. При цьому заборгованість було зменшено на розмір відсотків у сумі 56 526,56 доларів США та пені у сумі 903,92 доларів США. Факт сплати позичальником тривалий час обумовленого сторонами у додатковій угоді розміру платежу є підтвердженням дії кредитного договору. Крім того, однією із умовою розірвання договору є погашення заборгованості в повному обсязі, що відповідачем не було здійснено. А відтак кредитний договір не є розірваним.

Крім того, на момент укладення договору та додаткової угоди до нього обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами. Також правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, зокрема надання кредиту позичальнику.

Однак цим обставинам суд належної правової оцінки не дав та дійшов помилкового висновку про визнання недійсною додаткової угоди. Окрім того, враховуючи укладення кредитного договору відповідно до вимог законодавства, наявність заборгованості за кредитним договором відсутні були підстави для відмови у стягненні заборгованості за договором.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Капак В.М. зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з повним та об`єктивним дослідженням усіх доводів сторін, поданих доказів, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 17 травня 2021 року задоволено клопотання представника АТ КБ «ПриватБанк» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

В засіданні апеляційного суду представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Рокетська С.В. доводи скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Капак В.М. доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 14 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № IFN0GA00000006. Відповідно до пункту 7.1. договору банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 13 червня 2007 року по 13 червня 2017 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 41 000,00 доларів США на капітальний ремонт житла, а також у розмірі 4 100,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5% від суми виданого кредиту, у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. договору. Періодом сплати вважати період з «12» по «19» число кожного місяця (а.с. 9-10 т.1).

Пунктом 2.3.3. кредитного договору сторони визначили, що при виникненні кожного з наступних подій: відмови позичальника в оформленні (переоформленні) якого-небудь із договорів іпотеки, поруки, договорів страхування, згідно з пунктом 2.2.7. даного договору; порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору, у тому числі при порушенні цільового використання коштів; порушення іпотекодавцями зобов`язань по договорах іпотеки, укладених для забезпечення виконання зобов`язань за даним договором, у тому числі при порушенні порядку заміни предмета іпотеки; порушення судом справи про визнання позичальника недієздатним або обмежено дієздатним або кримінальної справи відносно позичальника; неможливості звернення стягнення на майно, заставлене з метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, з будь-якої причини (у тому числі втрати, знищення, ушкодження або недосяжності предмета іпотеки для банку з будь-яких причин); встановлення невідповідності дійсності відомостей, які містяться в даному договорі, договорі іпотеки або інших документів, представлених позичальником або іпотекодавцем; пред`явлення третіми особами вимог до забезпечення й/або порушення іпотекодавцем (-ями) зобов`язань по договорах, укладених з метою забезпечення виконання зобов`язань за даним договором; надання позичальником або іпотекодавцем предмета іпотеки іншій особі без письмової згоди банку; настання страхового випадку, передбаченого договором страхування майна, або договором особистого страхування, або договору страхування наземного транспорту; винесення постанови органів внутрішніх справ про знаходження позичальника в розшуку більше 180 днів, банк на власний розсуд має право: а) змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому, згідно статей 212, 611, 651 ЦК України, щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором, або: б) розірвати договір у судовому порядку. При цьому, в останній день дії договору позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором, або: в) згідно статті651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальникові відповідного повідомлення. У зазначену в повідомленні дату договір вважається розірваним. При цьому, в останній день дії договору позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, повністю виконати інші зобов`язання за договором. Одностороння відмова від договору не звільняє позичальника від відповідальності за порушення зобов`язань.

Листом від 11 листопада 2010 року АТ КБ «ПриватБанк» повідомив ОСОБА_1 , що у зв`язку із порушенням ним зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору, цей договір буде розірвано з 25 листопада 2010 року. Також зобов`язано у тижневий термін з дати розірвання договору погасити заборгованість у повному обсязі (а.с.152 т.1).

Зі змісту розрахунку банку заборгованість позичальника за кредитним договором станом на 29 листопада 2010 року складала 48 387,99 доларів США. З яких, зокрема: 37 565,69 доларів США - прострочена заборгованістьза кредитом, 6 639,68 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 2 870,62 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 1 312,00 грн - заборгованість за комісією (а.с.4-7 т.1).

Звертаючись до суду з цим позовом АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту станом на 12 січня 2017 року в розмірі 17 308,40 доларів США.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Частинами першою та третьою статті 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

За приписами частин другої та третьої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Аналіз змісту вищезазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що якщо укладеним між сторонами договором передбачено розірвання договору в односторонньому порядку і зацікавленою стороною дотримано порядку його розірвання, він відповідно є розірваним у порядку, визначеному договором.

Згідно з частиною другою статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Отже наслідком розірвання кредитного договору є припинення зобов`язань сторін, а позичальник зобов`язаний достроково повернути суму залишку заборгованості за кредитом та усі нараховані, але непогашені на час розірвання кредитного договору відсотки за користування кредитом, пеню (штраф), комісію тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зазначено, «якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року)».

Встановивши, що позивачем дотримано порядку пред`явлення вимоги про розірвання кредитного договору та дострокове повернення кредиту, проте кошти у добровільному порядку в повному обсязі не повернуто, місцевий суд прийшов правильного висновку про порушення прав банку.

В ході розгляду справи представник ОСОБА_1 заявив про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судового рішення.

Пред`явлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності.

Зважаючи на те, що АТ КБ «ПриватБанк» пред`явивши вимогу про розірвання договору з 25 листопада 2010 року та погашення заборгованості в повному обсязі відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а до суду з цим позовом звернувся у лютому 2017 року, місцевий суд правильно вважав, що банком пропущено загальний строк позовної давності, на застосуванні якої наполягала сторона відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір не є розірваним, оскільки позичальником не було погашено заборгованість в повному обсязі не заслуговує на увагу.

Відповідно до умов кредитного договору сторони визначили, що банк має право здійснити одностороннє розірвання договору у разі, зокрема: порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору, у тому числі при порушенні цільового використання коштів (підпункт «в» пункту 2.3.3.).

Не спроможними є і доводи апелянта щодо підтвердження дії кредитного договору фактом сплати позичальником коштів згідно умов додаткової угоди.

За загальним правилом розірвання договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факти укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання.

Щодо зустрічного позову про визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору.

З`ясовано, що 22 червня 2015 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №IFN0GA00000006 від 14 червня 2007 року. Зі змісту такої вбачається, що вона укладена з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором (а.с.69 т.1).

Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зважаючи на те, що кредитний договір був розірваний з 25 листопада 2010 року, відповідно до нього не могли бути внесені будь-які зміни чи доповнення, відтак додаткова угода від 22 червня 2015 року є такою, що не тягне за собою правових наслідків. А тому підстави для визнання її недійсною відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . У решті рішення суду необхідно залишити без змін.

Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині зустрічного позову підлягає скасуванню, колегія суддів вважає за необхідне скасувати і додаткове рішення Надвірнянського районного суду від 22 лютого 2021 року.

В силу частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 141 ЦПК визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина сьома статті 141 ЦПК України).

Враховуючи, що за наслідками апеляційного розгляду справи відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , останній звільнений від сплати судового збору на підставі частини третьоїстатті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», АТ КБ «ПриватБанк» необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 960,00 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Сокуренко Наталії Вікторівни задовольнити частково.

Рішення Надвірнянського районного суду від 08 лютого 2021 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 та додаткове рішення Надвірнянського районного суду від 22 лютого 2021 року скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Компенсувати акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України 960,00 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 01 червня 2021 року