Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/2932/20

номер провадження 2/695/501/21

22 січня 2021 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Середи Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Біліченко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноша цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей,

ВСТАНОВИВ:

До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області звернулась ОСОБА_1 (далі позивач) з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач), в якому просить:

-стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно і до повноліття кожної дитини, починаючи з моменту пред`явлення позову;

-допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу аліментів за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, однак з березня 2020 року шлюбні відносини між подружжям припинено, проживають окремо. Сторони є батьками, народжених у вказаному шлюбі неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з позивачем. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дітей надає не регулярно, домовленості щодо розміру аліментів сторони не досягли, тому основні витрати на утримання дітей несе позивач. Позивач вказує, що станом на день звернення з позовом, відповідач офіційно працює, не є особою з інвалідністю, інших дітей або непрацездатних членів родини не має, проживає сам у житлі, яке належить його батькові на праві власності, що, на думку позивача, у сукупності свідчить про наявність у відповідача можливості сплачувати аліменти на неповнолітніх дітей у заявленому розмірі.

Ухвалою від 10.12.2020 відкрито провадження у справі за даним позовом, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін 22.01.2021 о 08.00 год.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач 06.01.2021 надав до суду відзив, в якому зазначив, що з початку окремого проживання з позивачем, відповідач стабільно надає позивачу готівкою кошти на утримання дітей, купує та привозить продукти харчування, оплачує рахунки на придбання одягу для дітей, які надсилає відповідачу позивач. Також відповідач вказує, що постійно відвідує дітей за місцем їх проживання, та за згодою позивача, діти гостюють у відповідача та його батьків. Щодо призначення аліментів відповідач не заперечує, однак заперечує проти призначення аліментів за грудень 2020 року, оскільки у період з 02.12.2020 по 20.12.2020 діти проживали у відповідача у м. Києві, у вказаний період відповідач утримував дітей виключно за власні кошти, а також оплачував рахунки за консультацію лікаря, лабораторні дослідження та придбання ліків, призначених дочці. Відповідач стверджує, що за вказаний період на харчування, розваги та лікування дітей відповідача витратив понад 6000,00 грн, що перевищує розмір аліментів за 1 місяць, які можуть бути призначені судом виходячи із розміру заробітку відповідача. Тому, на думку відповідача, відсутні підстави для стягнення з нього аліментів на утримання дітей за грудень 2020 року.

20.01.2021 позивачем надано до суду відповідь на відзив, в якому позивач вказала, що твердження відповідача про стабільне надання коштів на утримання дітей спростовується наданими відповідачем до відзиву доказами. Позивач зазначила, що відповідач конкретну суму наданої допомоги на утримання дітей у відзиві не вказав, доказів її систематичного надавання не надав. Також позивач наполягає, що відповідачем не доведено понесення у грудні 2020 року витрат у сумі 6000 грн на утримання дітей. У відповіді на відзив вказано, що позивач несе більшу частину витрат на утримання дітей, нею за власні кошти здійснено облаштування належних умов для дітей у новому місці проживання після переїзду з м. Києва, відповідач здійснює психологічний тиск на позивача, також відповідач створив нестерпні умови для проживання у квартирі у м. Києві, наніс тілесні ушкодження позивачу, за даним фактом триває досудове розслідування кримінального провадження за ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України. Наведені обставини, на думку позивача, підтверджують обґрунтованість заявлених нею позовних вимог.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 від 31.07.2013ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб у Лівобережному відділі державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 1160, після реєстрації шлюбу прізвище дружини ОСОБА_6 .

Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження Серія НОМЕР_2 від 16.04.2015 та Серія НОМЕР_3 від 07.10.2017.

Судом встановлено, що сторони не підтримують шлюбних стосунків, не ведуть спільного господарства, разом не проживають з березня 2020 року.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Вознесенської сільської ради від 27.10.2020 № 994 позивач разом з дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з вересня 2020 року проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка не має можливості самостійно утримувати дітей, оскільки вона не працює та перебуває у відпустці по догляду за дитиною до 21.04.2021, що підтверджується довідкою ТОВ «Клініка Профімед» від 15.01.2021 № 1/01-2021.

Статтею 2 Конвенції Організація Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989, яка підписана Україною 21.02.1990, та ратифікована Постановою Верховної Гади Української РСР від 27.02.1991 № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини.

У статті 3 Конвенції Організація Об`єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя.

Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з якою батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 Сімейного кодексу України (далі СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення повноліття.

Частиною 3 ст.181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття (ч. 2 ст. 183 СК України).

Нормами ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Судом встановлено, що діти виховуються позивачкою і потребують матеріальної допомоги, відповідач є особою працездатного віку, не є особою з інвалідністю, офіційно працює, інших утриманців або інших аліментних зобов`язань не має, у зв`язку з чим може надавати матеріальну допомогу на утримання дітей.

При вирішенні спору судом враховано, що відповідач проти призначення аліментів, розміру та способу їх стягнення не заперечує, про що вказав у відзиві.

Водночас, щодо заперечень відповідача проти стягнення з нього аліментів на утримання дітей лише за грудень 2020 року, суд зазначає про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.

Позивач звернулась до суду з даним позовом 01.12.2020, що підтверджується відбитком суду вхідної кореспонденції на позовній заяві.

Заперечуючи проти задоволення позову в цій частині, відповідач вказав, що уперіод з 02.12.2020 по 20.12.2020 діти проживали у відповідача у м. Києві, у вказаний період відповідач утримував дітей виключно за власні кошти, відповідач стверджує, що за вказаний період на харчування, розваги та лікування дітей відповідача витратив понад 6000,00 грн, що перевищує розмір аліментів за 1 місяць, які можуть бути призначені судом виходячи із розміру заробітку відповідача. Тому, на думку відповідача, відсутні підстави для стягнення з нього аліментів на утримання дітей за грудень 2020 року.

Однак доказів понесення відповідачем витрат на утримання дітей у вказаний період на зазначену суму відповідач суду не назвав та не надав.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81, ст. 76, ч. 2 ст. 78 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників, та інших осіб, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства в площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі №127/13957/16-ц.

Надані відповідачем докази оплати рахунків за консультацію лікаря та лабораторні дослідження підтверджують про понесення відповідачем на вказані потреби витрат на суму 1035,00 грн. Інших доказів на підтвердження наведених у відзиві обставин відповідач суду не назвав та не надав.

Відтак, твердження відповідача про надання коштів на утримання дітей спростовується наданими відповідачем до відзиву доказами.

Крім того, суд зауважує, що згідно з наданих позивачем доказів, судом встановлено, що у період з 01.12.2020 по 20.01.2020 позивач хворіла на коронавірусну хворобу COVID-19, що унеможливлювало проживання дітей разом з позивачкою у вказаний період.

Таким чином, на підставі викладеного вище, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню повністю.

Частиною 1 ст. 430 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання судових рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у даній справі, суд зазначає про таке.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України та ст.4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у сумі 840,80 грн.

Керуючись ст.,ст. 4, 5, 12, 76-84, 133, 141, 263, 265, 430 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей задовольнити повністю.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно і до повноліття кожної дитини, починаючи з моменту пред`явлення позову 01.12.2020 і до досягнення старшим сином повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів в порядку визначеному ст.,ст. 354-356 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 );

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ).

Суддя: Середа Л.В.