Справа № 199/6224/20
РІШЕННЯ

іменем України

19.05.2021

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Спаї В.В.,

при секретарі судового засідання Перетятько А.В.,

за участі:

представника позивачів адвоката Сінцової Т.В.,

представника відповідача - 2 адвоката Чміль Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про визнання недійсним результатів електронних торгів, визнання недійсним договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

16 вересня 2020 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулись позивачі із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послались на те, що заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2011 року по справі №2-730/11 вирішено стягнути солідарно зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитними договорами №0 від 01 березня 2007 року, №0 від 04 червня 2007 року. В подальшому на підставі договору про відступлення прав вимоги від 08 грудня 2011 року належних ПАТ «УкрСиббанк» прав вимог за вказаними кредитними договорами набув ПАТ «Дельта Банк». Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2015 року вирішено стягнути зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором №31/60/05-А від 21 жовтня 2005 року. 17 грудня 2019 року відбулись електронні торги (аукціон) з реалізації майна ПАТ «Дельта Банк», за результатами яких між відповідачами по справі 16 січня 2020 року було укладено договір №2130/К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло належних першому прав вимоги до боржників в тому числі за кредитними договорами №0 від 01 березня 2007 року, №0 від 04 червня 2007 року, №31/60/05-А від 21 жовтня 2005 року, а також до їх майнових/фінансових поручителів. Позивачі вважають, що результати вказаних відкритих електронних торгів (аукціону), а також укладений за їх наслідками договір від 16 січня 2020 року мають бути визнані недійсними з тих підстав, що такі торги та договір укладені в порушення пп.3 п.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виконання позивачами, як позичальниками за кредитними договорами №0 від 01 березня 2007 року, №0 від 04 червня 2007 року, своїх зобов`язань із повернення кредиту в іноземній валюті було забезпечено договором іпотеки №0/1 від 04 червня 2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , а іпотечне майно за цим договором відповідає вимогам пп.1 п.1 вказаного Закону України. Також позивачі послались на те, що аукціон проходив із суттєвим порушенням вимог закону через відсутність оприлюднення в друкованих ЗМІ інформації про проведення електронних торгів, за договором від 16 січня 2020 року відступлено вимоги до позивачів в значно більшому розмірі, ніж указано в заочних рішеннях судів від 28 січня 2011 року та 26 лютого 2015 року, що за переконанням позивачів свідчить про порушення порядку продажу активу (права вимоги) внаслідок не проведення інвентаризації активів банку, не сформування ліквідаційної маси. Також послались позивачі на порушення двадцятиденного строку укладення спірного договору від 16 січня 2020 року, який обраховується з дати завершення відкритих торгів, а також вказали на визначення вартості активу під час торгів у гривні, в той час як самі кредити позивачами брались та повертались у іноземній валюті (долари США), в ході торгів відбулось значне зниження початкової ціни лоту, а також було зареєстровано лише одного потенційного покупця (учасника торгів). Також позивачі в обґрунтування своїх вимог вказали на те, що оскільки спірний договір №2130/К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 16 січня 2020 року, за переконанням позивачів, є саме договором факторингу, то відповідач ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» не має належної правосуб`єктності, визначеної ст.1079 ч.3 ЦК України (мав би бути банком або іншою фінансовою установою, яка має право здійснювати факторингові операції). Крім того, за переконанням позивачів у відповідності до Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг спірний правочин має бути визнаний судом недійсним через те, що боржниками за відступленими вимогами виступають фізичні особи, які не є суб`єктами господарювання. Мотивуючи право на подання даного позову та порушення спірними електронними торгами (аукціоном) та договором їх прав, позивачі вказали, що вони є сторонами спірних правовідносин як заінтересовані особи, є споживачами наданих відповідачем ПАТ «Дельта Банк» фінансових послуг, а отже і на спірні правовідносини поширює свою дію Закон України «Про захист прав споживачів», передбачені яким права споживачів порушені спірним договором та електронними торгами (аукціоном), оскільки позивачів було позбавлено усіх прав, які надаються клієнтам банку як споживачам фінансових послуг. Окрім того, спірний договір та електронні торги (аукціон) проведено без повідомлення та без погодження із позивачами.

Відповідач - 1 не скористався правом брати участь у судових засіданнях.

Відповідач - 2 позов не визнав та просив суд відмовити в його задоволенні (а.с. 88 - 91), згідно з відзивом відповідача - 2 позовні вимоги необґрунтовані та не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Так, судом встановлено, що 01 березня 2007 р. між АКІБ «УкрСиббанк», як кредитодавцем, та ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 43500 доларів США, які зобов`язався повернути кредитодавцю в строки, в порядку та на умовах, визначених таким договором. Дані обставини підтверджуються копією вказаного договору, а також встановлені рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2011 року, яке у відповідності до ст.82 ч.4 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду цієї справи (а.с.27-30, 41-42).

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 взятих на себе договірних зобов`язань із повернення отриманого кредиту між АКІБ «УкрСиббанк», як кредитодавцем, та ОСОБА_2 , як поручителем, 01 березня 2007 року укладено договір поруки №0/2. За умовами такого договору ОСОБА_2 зобов`язалась перед кредитодавцем відповідати солідарно та в повному обсязі із позичальником ОСОБА_1 за невиконання останнім взятих на себе договірних зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 01 березня 2007 року. Наведені обставини підтверджуються копією договору поруки (а.с.35-36).

04 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», як кредитодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, на підставі якого вказаний позичальник отримала кредит в розмірі 48000 доларів США, зобов`язавшись повернути кредитні кошти в строки, в порядку та на умовах, визначених таким договором. Ці обставини підтверджуються копією договору, а також копією рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2011 року, яке у відповідності до ст.82 ч.4 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду цієї справи (а.с.31-34, 41-42).

Виконання позичальником ОСОБА_2 своїх договірних зобов`язань із повернення отриманого нею кредиту забезпечено договором поруки №0/2, укладеним 04 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», як кредитодавцем, та ОСОБА_1 , як поручителем. За умовами цього договору останній зобов`язався перед кредитодавцем відповідати солідарно та в повному обсязі із позичальником ОСОБА_2 за невиконання останньою взятих на себе договірних зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 04 червня 2007 року. Викладене підтверджується копією договору поруки (а.с.36).

Крім того, виконання позичальником ОСОБА_2 своїх договірних зобов`язань із повернення кредиту, отриманого за договором про надання споживчого кредиту №0 від 04 червня 2007 року, в повному обсязі забезпечено також і договором іпотеки №0/1 від 04 червня 2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк», як іпотекодержателем, та ОСОБА_2 , як іпотекодавцем. Предметом іпотеки виступила належна іпотекодавцю квартира АДРЕСА_1 . Загальна площа квартири становить 46,8 м2, а житлова - 29,5 м2. Дані обставини підтверджуються копією договору іпотеки (а.с.37-40).

28 січня 2011 р. Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська за наслідками розгляду по суті цивільної справи №2-730/11 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договорами ухвалено заочне рішення суду, яким вирішено стягнути солідарно зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 01 березня 2007 року в розмірі 328740,91 гривень, а також за кредитним договором №0 від 04 червня 2007 року в розмірі 341799,56 гривень, стягнуто судові витрати по справі. Рішення суду набрало законної сили 16 листопада 2011 року. Ці обставини підтверджуються копією заочного рішення суду та даними Єдиного державного реєстру судових рішень (а.с.41-42).

Також судом встановлено, що 21 жовтня 2005 р. між ВАТ «Кредитпромбанк», як кредитодавцем, та ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено кредитний договір №31/60/05-А, на підставі якого позичальник отримав кредит шляхом відкриття йому кредитної лінії в межах суми 32548 Євро. На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 20 травня 2013 року новим кредитором у цьому кредитному договірному зобов`язанні став ПАТ «Дельта Банк». Викладені обставини підтверджуються копією заочного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2015 року, яке у відповідності до ст.82 ч.4 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду цієї справи (а.с.25-26).

26 лютого 2015 р. Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська за наслідками розгляду по суті цивільної справи №199/8583/14-ц (провадження №2/199/266/15) було ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено в повному обсязі, а саме вирішено стягнути із вказаного відповідача на користь вказаного позивача заборгованість за кредитним договором №31/60/05-А від 21 жовтня 2005 року в загальному розмірі 158263,2 гривень. Викладене підтверджується копією зазначеного заочного рішення суду, яке набрало законної сили 10 березня 2015 року, а також даними Єдиного державного реєстру судових рішень (а.с.25-26).

Крім того, судом встановлено, що з жовтня 2015 р. відносно ПАТ «Дельта Банк», який є правонаступником первісним кредиторів боржників ОСОБА_1, ОСОБА_2 за вищевказаними трьома кредитними договорами, заборгованість за якими вирішено стягнути з останніх двома заочними рішеннями судів, запроваджено процедуру виведення з ринку та ліквідації, зокрема відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». В ході здійснення цієї процедури 17 грудня 2019 року проведено електронні торги (аукціон) з продажу активів (майна) ПАТ «Дельта Банк» - кредитного портфелю, що складається з прав вимоги за 65 кредитними договорами, які забезпечені порукою та іпотекою. Переможцем електронних торгів (аукціону) став відповідач ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», в зв`язку із чим з останнім 16 січня 2020 року ПАТ «Дельта Банк» уклало нотаріально посвідчений договір №2130/К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги. За цим договором ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набув належних ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за договором про надання споживчого кредиту №0 від 01 березня 2007 року, забезпеченим договором поруки №0/2 від 01 березня 2007 року, за договором про надання споживчого кредиту №0 від 04 червня 2007 року, забезпеченим договором поруки №0/2 від 04 червня 2007 року та договором іпотеки №0/1 від 04 червня 2007 року, а також за кредитним договором №31/60/05-А від 21 жовтня 2005 року. При цьому, як вбачається зі змісту договору №2130/К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 16 січня 2020 року, при його укладенні сторони керувались положеннями ст.ст.6, 512-519, 627, 632, 656 ЦК України. Дані обставини підтверджуються загальнодоступними відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, копією протоколу електронного аукціону №UA-EA-2019-11-21-000024-a, копією договору №2130/К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 16 січня 2020 року з додатками (а.с.23-24, 43-51).

Процесуальні дії у справі:

-ухвалою суду від 14.01.2021 р. відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів;

-ухвалою суду від 01.04.2021 р. відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів;

-ухвалою суду від 01.04.2021 р. закрито підготовче провадження, справа призначена до розгляд по суті.

Правовідносини, які виникли між сторонами спору, окрім наведених договорів, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», Положенням щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженим рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року №388 (далі - Положення), Регламентом роботи електронної торгової системи для проведення електронного аукціону, який складається з автоматичного покрокового зниження початкової (стартової) ціни лота, етапів подання закритих цінових пропозицій та цінової пропозиції для продажу активів (майна) банків, що виводяться з ринку або ліквідуються, який діє з 10 вересня 2019 року та розроблений Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Регламент ЕТС).

Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 124 Конституції України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Нормою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст.ст. 546, 553, 572, 575 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про іпотеку» виконання зобов`язання може забезпечуватись порукою та заставою, різновидом якої є іпотека.

Нормами ст.ст. 509-511 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

За змістом ст.ст. 512-514, 516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 24 Закону України «Про іпотеку» правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Нормою ст. 518 ЦК України встановлено, що боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

За змістом ст.ст. 1077-1080 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Положеннями пп.1 п.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Підпунктом 3 п.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено, що протягом дії цього закону кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Пунктом 7 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що дія пп.3 пункту 1 цього Закону не поширюється на банки, віднесені до категорії неплатоспроможних та щодо яких здійснюються процедури виведення з ринку відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у частині уступки (продажу, передачі) заборгованості або боргу на користь (у власність) іншої особи.

Згідно ст. 650 ЦК України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.

Нормами ст.ст. 655, 656 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

За змістом норм ст.ст. 48, 50, 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження: здійснює повноваження органів управління банку; приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; здійснює відчуження активів банку. З дня початку процедури ліквідації банку Фонд приступає до інвентаризації та оцінки майна банку з метою формування ліквідаційної маси банку. До ліквідаційної маси банку включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку. Майно (активи) банку може бути реалізоване на відкритих торгах (аукціоні), що може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках). Порядок реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури регламентується нормативно-правовими актами Фонду.

Пунктами 1, 2 Розділу VI Положення передбачено, що на відкритих торгах (аукціоні) можуть продаватися, зокрема, такі види активів (майна) банку, що ліквідується: дебіторська заборгованість; права вимоги. Продаж активів (майна) банку, що ліквідується, на відкритих торгах (аукціоні) може проводитися в електронній формі, у тому числі через ЕТС.

Пунктом 3 Розділу VIІ Положення та аналогічним йому за змістом пп.5.10.6 п.5.10 Глави 5 Регламенту ЕТС визначено, що банк укладає договір купівлі-продажу активу (майна)/відступлення права вимоги протягом 20 робочих днів з дня формування протоколу відкритих торгів (аукціону) з можливістю продовження такого строку за рішенням Фонду у разі отримання Фондом обґрунтованого подання від банку та надходження на рахунок такого банку до кінця вісімнадцятого робочого дня з дати формування протоколу від переможця відкритих торгів (аукціону) повної оплати коштів за лот (загальний строк не може перевищувати 132 робочих днів та не може закінчуватися пізніше завершення строку ліквідації банку), забезпечує проведення розрахунків відповідно до нього та протягом наступного робочого дня після дня проведення розрахунків інформує про завершення розрахунків уповноважений структурний підрозділ Фонду. Кореспондуючий обов`язку банка обов`язок переможця відкритих електронних торгів (аукціону) із укладення договору купівлі-продажу активу (майна)/відступлення права вимоги передбачениий п.7.21 Глави 7 Регламенту ЕТС.

Згідно п. 7.22 Глави 7 Регламенту ЕТС договір за результатами проведення електронного аукціону укладається відповідно до норм ЦК України та ГК України з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», нормативно-правовими актами Фонду та цим Регламентом ЕТС, між банком, якому належить актив (майно), та переможцем.

За змістом ст.ст. 202, 204, 626 ЦК України правочин, різновидом якого є договір, є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.ст. 202, 203, 215, 626 ЦК України підставою визнання недійсності правочину (договору) є недодержання в момент вчинення правочину (договору) стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову, виходячи з наступного.

Так, виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних/відкритих торгах (аукціоні), в тому числі проведених в електронній формі (на електронних майданчиках) під час здійснення ліквідаційної процедури банку, суд доходить висновку, що така реалізація майна (активів) банку, що ліквідується, є ускладненою формою оформлення договірних правовідносин із купівлі-продажу майна. Особливістю такого оформлення договірних правовідносин є попереднє визнання покупця, яким виступає переможець проведених за певною процедурою торгів (аукціону), що оформлюється відповідним протоколом, і потім подальше остаточне оформлення правовідносин відбувається шляхом укладення між банком, якій ліквідується, та переможцем торгів (аукціону) відповідного договору купівлі-продажу майна (активу) банку. Оскільки ж різновидом майна (активу) банку, що ліквідується, яке може продаватись на відкритих електронних торгах (аукціоні), є належне банку право вимоги, то останнє може виступати предметом означеного договору купівлі-продажу. Дотримання ж встановленої законом процедури призначення та проведення прилюдних/відкритих електронних торгах (аукціону), як їх передумови та підстави, є обов`язковою умовою правомірності самого правочину, укладеного за результатами таких торгів (аукціону). Крім того, сам правочин за своїм змістом та формою так само має відповідати вимогам чинного на момент його укладення законодавства. Відтак, правова природа продажу майна (активів) з публічних/відкритих електронних торгів (аукціону) дає підстави для можливості визнання недійсним як самих торгів (аукціону)/їх результату, так і укладеного за його наслідками договору за правилами недійсності правочинів, зокрема на підставі норм ст.ст.203, 215 ЦК України про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку призначення та проведення торгів (аукціону). Разом з тим, слід окремо відзначити, що оскільки підставою та метою звернення позивача до суду із позовом про визнання недійсними торгів (аукціону)/їх результату та укладеного за наслідками цих торгів (аукціону) договору є виключно необхідність захисту/відновлення саме порушених, невизнаних чи оспорюваних прав і законних інтересів позивача, то окрім доведення порушень норм закону при призначенні, проведенні, визначенні результатів торгів (аукціону) і при укладенні за їх наслідками договору, що суттєво вплинуло/могло вплинути на результати оспорюваних торгів (аукціону) та укладення за їх наслідками спірного договору, другою обов`язковою умовою для можливості задоволення означеного позову є доведення перед судом факту порушення, невизнання, оспорювання конкретних суб`єктивних прав та законних інтересів позивача оспорюваними ним торгами (аукціоном) та укладеним внаслідок їх договором. Доведення цих двох підстав для задоволення позову цивільним процесуальним законодавством покладається на позивача.

Близькі за змістом правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року по справі №6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року по справі №6-1749цс15, від 06 квітня 2016 року по справі №3-242гс16, від 13 квітня 2016 року по справі №6-2988цс15, від 29 червня 2016 року по справі №6-370цс16, від 29 червня 2016 року по справі № 6-547цс16, від 29 листопада 2017 року по справі №668/5633/14-ц, у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року по справі №461/2493/16-ц, від 19 травня 2020 року по справі №607/13888/16-ц, від 11 червня 2020 року по справі №310/8429/16-ц, від 17 червня 2020 року по справі №759/7197/15-ц, від 08 липня 2020 року по справі №214/5314/17, від 06 серпня 2020 року по справі №734/580/15-ц, від 24 вересня 2020 року по справі №372/3161/18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року по справі №910/856/17, від 15 травня 2019 року по справі №678/301/12.

Відмовляючи у задоволенні позову в повному обсязі, суд в першу чергу керувався тією обставиною, що позивачами належним чином не доведено існування другої із вказаних вище підстав, необхідних для задоволення даної категорії позовів. А саме позивачами не мотивовано та не доведено порушення оспорюваними електронними торгами (аукціоном) від 17 грудня 2019 року та укладеним за їх результатами договором від 16 січня 2020 року конкретних суб`єктивних прав та інтересів позивачів, не зазначено і не доведено, в чому саме полягало таке порушення, яке саме негативне значення і наслідки воно має для самих позивачів та як вплинуло на результати торгів (аукціону) тощо. В позовній заяві наведене лише загальне посилання позивачів на порушення їх прав без належної конкретики, а також посилання на те, що оспорюваний договір стосується їх, оскільки вони є боржниками, право вимоги до яких відступлено за цим договором. Решта заявлених позивачами підстав для задоволення позову стосується саме порушення вимог законодавства при проведенні спірних торгів та укладенні спірного договору. Більш того, слід відзначити, що заміна кредитора у зобов`язанні, що має місце у спірних правовідносинах, сама по собі жодним чином не впливає зміст самого зобов`язання, а відтак і на обсяг прав та обов`язків боржників, якими є позивачі, а отже не може порушувати їх права та інтереси. За таких обставин, керуючись наведеною вище правовою позицією, яка кореспондується зі сталою судовою практикою суду касаційної інстанції, а остання у відповідності до ст.263 ч.4 ЦПК України є обов`язковою для врахування при вирішенні даної цивільної справи, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову з підстав недоведеності порушення оспорюваними торгами (аукціоном) і договором прав і законних інтересів позивачів.

Разом з тим, суд критично оцінює та не приймає до уваги твердження сторони позивачів про те, що вони мають статус споживачів у спірних правовідносинах, на які, в свою чергу, начебто розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів». Правова оцінка суду такого твердження позивачів ґрунтується на тому, що позивачі не є і не можуть бути учасниками оспорюваних відкритих електронних торгів (аукціону) з продажу права вимоги до них (абзац 2 п.4 Розділу VII Положення), не є стороною оспорюваного правочину, а саме укладеного за наслідками таких спірних торгів (аукціону) договору №2130/К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 16 січня 2020 року, не отримують за цим договором будь-яких товарів, робіт, послуг, зокрема споживчого характеру, а сам цей договір за своїм змістом, характером та суб`єктним складом сторін не є споживчим договором в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». А отже вказаний нормативно-правовий акт, з огляду на зміст викладеної в його ст.1-1 норми, не регулює спірні правовідносини. Відтак, жодних прав позивачів, як споживачів, оспорювані торги (аукціон) та договір від 16 січня 2020 року не порушили і не можуть порушувати.

Посилання позивачів на неповідомлення їх ПАТ «Дельта Банк» про укладення спірного договору і про відступлення права вимоги до них за кредитними договорами навіть при дійсності цього не може бути підставою для задоволення позову, оскільки безумовний обов`язок такого повідомлення не передбачений законодавством. Натомість неповідомлення боржника письмово про заміну кредитора у зобов`язанні лише тягне настання несприятливих наслідків для нового кредитора, зокрема виконання боржником за таких умов свого обв`язку первісному кредитору вважатиметься належним виконанням (ст.516 ч.2 ЦК України). Крім того, боржники при заміні кредитора у зобов`язанні не позбавляються прав висувати проти вимог нового кредитора заперечення, які вони мали проти первісного кредитора (ст.518 ЦК України).

Не приймає суд до уваги і твердження позивачів про порушення їх прав внаслідок укладення спірного договору від 16 січня 2020 року без погодження із ними. Підстава, з якої суд відкидає означене посилання, полягає в тому, що за змістом ст.516 ч.1 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Чинне на момент виникнення спірних правовідносин законодавство, яке регулює питання укладення кредитних договорів, договорів поруки та іпотеки, а також відступлення прав вимоги за ними, зокрема за наслідками проведення електронних торгів (аукціону), не передбачає обов`язку погодження із боржником такого відступлення права вимоги. Не передбаченого цього обов`язку і положеннями укладених з позивачами кредитних договорів, договорів поруки та договору іпотеки, відступлення прав вимоги за якими оспорюється позивачами за даним позовом. Щодо посилань позивачів на правовий висновок Верховного Суду у постанові від 31 січня 2018 року по справі №910/7038/17, то такий висновок про необхідність погодження з боржником заміни кредитора було зроблено судом касаційної інстанції в зв`язку із встановленням наявності цього обов`язку в укладеному між сторонами договорі, а отже за зовсім інших фактичних обставин спірних правовідносин, ніж ті, що існують між сторонами у даній справі.

Критично суд оцінює посилання позивачів і на те, що внаслідок укладення спірного договору від 16 січня 2020 року їх позбавлено усіх прав, які надані клієнтам банку, як споживачам фінансових послуг. Зазначена оцінка суду зумовлена тим, що твердження позивачів не містить в собі жодного конкретного посилання на конкретні права позивачів, як клієнтів банку, якими вони мали намір і могли скористатись при первісному кредиторові ПАТ «Дельта Банк», однак не змогли цього зробити саме внаслідок укладення спірного договору, зокрема в контексті вже наведених положень ст.518 ЦК України, а також з огляду на те, що заміна кредитора у зобов`язанні внаслідок уступки права вимоги не впливає на зміст самого зобов`язання, на обсяг прав та обов`язків боржника. Більш того, спірний договір було укладено в межах процедури ліквідації вказаного банку, тобто процедури припинення функціонування ПАТ «Дельта Банк» як юридичної особи, а відповідно до ст.ст.44, 46 Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» внаслідок початку процедури ліквідації банку відкликається банківська ліцензія, на підставі якої останній і мав право надавати відповідні фінансові (банківські) послуги клієнтам, банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси. Відтак, посилання позивачів на позбавлення/обмеження спірними торгами (аукціоном) і договором їх прав є надуманим.

Щодо визнання недійсними в порядку ст.ст.203, 215 ЦК України оспорюваних електронних торгів (аукціону), проведених 17 грудня 2019 року, їх результату та укладеного за їх наслідками договору №2130/К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 16 січня 2020 року з підстав порушення визначеної законом процедури призначення, проведення та визначення результатів торгів (аукціону), а також вимог законодавства, що ставляться до суб`єктного складу сторін, змісту та форми вказаного договору від 16 січня 2020 року, то заявлені позивачами підстави для задоволення позову також не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Наведені в тексті позову порушення вимог законодавства в своїй більшості не підкріплені жодними належними, допустимий, достовірними та достатніми доказами або ж зроблені внаслідок невірного розуміння та тлумачення законодавства.

Так, є помилковим посилання позивачів як на підставу задоволення позову на положення пп.3 п.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким забороняється відступлення (продаж, передача) заборгованості або боргу за валютними кредитами, забезпеченими іпотекою, предметом якої, зокрема, є належна боржнику/іпотекодавцю квартира із обмеженням її загальної площі та яка є єдиним постійним місцем проживання позичальника/іпотекодавця за відсутності в когось із них на вправі власності іншого нерухомого майна. Зазначена норма закону не підлягає застосуванню до спірних правовідносин сторін, оскільки оспорюване позивачами відступлення права вимоги до ним шляхом укладення договору купівлі-продажу такого права вимоги здійснено в межах процедури виведення з ринку, ліквідації первісного кредитора - банку ПАТ «Дельта Банк» відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». А означені обставини відповідно до п.7 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є виключенням, на яке не розповсюджується дія норми пп.3 п.1 цього ж закону, на яку послались позивачі.

Не може суд прийняти до уваги як підставу для задоволення позовних вимог посилання позивачів на відсутність оприлюднення в ЗМІ інформації про проведення оспорюваних електронних торгів (аукціону), порушення порядку продажу активу (права вимоги) через не проведення інвентаризації активів банку та не сформування ліквідаційної маси, реєстрацію лише одного учасника торгів (аукціону), який і став його переможцем. Дані твердження позивачів, як вказувалось вище, не доведені жодними доказами, а отже можуть сприйматись лише як припущення, на яких суд у відповідності до ст.81 ч.6 ЦПК України не може ґрунтувати своє рішення. Щодо останнього із вказаних посилань, то позивачі роблять такий висновок і намагаються його підтвердити посиланням на зміст копії протоколу оскаржуваного електронного аукціону №UA-EA-2019-11-21-000024-a, в якому дійсно не зазначено інших учасників торгів (аукціону) окрім його переможця. Однак, такий протокол не є документом довільної форми, навпаки його зміст та форма чітко визначені додатком №1 до Регламенту ЕТС, який містить формуляр відповідного протоколу. І відповідно до нього зміст протоколу не передбачає зазначення інших окрім переможця учасників електронних торгів (аукціону), а відтак наявний в матеріалах справи протокол електронного аукціону №UA-EA-2019-11-21-000024-a не може слугувати доказом відсутності інших учасників аукціону, тобто доказом порушення вимог п.6 Розділу VII Положення.

Критично ставиться суд і до тверджень позивачів про пропуск строку укладення спірного договору від 16 січня 2020 року (20 робочих днів з дня формування протоколу відкритих торгів (аукціону), оскільки п.3 Розділу VIІ Положення та аналогічний йому за змістом пп.5.10.6 п.5.10 Глави 5 Регламенту ЕТС, які і встановлюють означений строк, містять посилання на можливість продовження такого строку за рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Оскільки ж позивачами не доведено відсутність вказаного рішення Фонду про продовження строку в межах граничного (132 робочі дні та не пізніше завершення строку ліквідації банку), то суд вважає такі твердження позивачів необґрунтованими і недоведеними, а отже такими, що не можуть бути покладені в основу судового рішення про задоволення позову. При цьому, слід відзначити, що позивачами не мотивовано, яким чином недотримання такого строку порушує їх прав та інтереси.

Необґрунтованим є посилання позивачів на безпідставне відступлення вимоги до них в значно більшому розмірі, ніж указано в заочних рішеннях судів від 28 січня 2011 року та 26 лютого 2015 року, оскільки твердження про таку необґрунтованість фактично нічим не підтверджені. Разом з тим, з часу ухвалення та набрання законної сили заочними рішеннями суду від 28 січня 2011 року (набрання законної сили 16 листопада 2011 року) та від 26 лютого 2015 року (набрання законної сили 10 березня 2015 року), якими вирішено стягнути зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 кредитну заборгованість, минуло відповідно більше восьми та чотирьох років до моменту проведення оспорюваних торгів (аукціону) від 17 грудня 2019 року та укладення спірного договору від 16 січня 2020 року. За цей період первісний кредитор мав законне право нараховувати на визначений судом розмір заборгованості, який дотепер не повернуто позивачами, передбачені ст.625 ч.2 ЦК України проценти та інфляційні втрати, що відповідає правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року по справі №202/3772/19, від 05 листопада 2020 року по справі №711/5482/18, від 05 листопада 2020 року по справі №466/7784/13-ц, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц.

Не підлягає врахуванню як підстава для задоволення позову посилання позивачів на протиправне визначення в ході оспорюваних торгів (аукціону) вартості активу банку щодо права вимоги до позивачів у національній валюті України - гривні, в той час як отримані позивачами кредити є валютними (долар США та Євро). Відкидаючи зазначене твердження позивачів, суд виходив з того, що борг позивачів за трьома кредитними договорами №0 від 01 березня 2007 року, №0 від 04 червня 2007 року, №31/60/05-А від 21 жовтня 2005 року за наслідками ухвалення згаданих вище двох заочних рішень судів про стягнення кредитної заборгованості визначено судом у гривні, що і зумовило подальший облік та обчислення такого боргу позивачів у національній валюті України.

Безпідставним є і твердження позивачів про суттєве зниження початкової ціни лоту в ході проведення торгів (аукціону), оскільки законодавством така обставина не передбачена для визнання торгів (аукціону) недійсними чи такими, що не відбулись.

Стосовно посилання позивачів, що оспорюваний ними договір №2130/К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 16 січня 2020 року фактично є договором факторингу, а відповідач ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» не мав належної правосуб`єктності фактора, визначеної ст.1079 ч.3 ЦК України, для укладення такого договору, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як встановлено судом в ході розгляду справи, укладення оспорюваного позивачами договору від 16 січня 2020 року відбулось за наслідками проведених 17 грудня 2019 року відкритих електронних торгів (аукціону) з продажу активів ПАТ «Дельта Банк» в межах процедури ліквідації цього банку. В зв`язку із чим ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» після проведення таких торгів (аукціону) і визначення його переможцем уклало оспорюваний договір саме купівлі-продажу, предметом якого є право вимоги до позивачів, що цілком передбачено нормами ст.ст.627, 628, 655, 656 ЦК України, ст.ст.48, 50, 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», п.п.1, 2 Розділу VI, 3 Розділу VIІ Положення, пп.5.10.6 п.5.10 Глави 5, п.7.22 Глави 7 Регламенту ЕТС, а також фактично є договором про відступлення права вимоги в розумінні ст.512 ЦК України. При цьому, ціна продажу права вимоги встановлювалась не безпосередньо його сторонами, а в результаті проведення аукціону, переможець якого і набув право на укладення та уклав після сплати визначеної суми вартості придбаного активу оспорюваний договір про відступлення права вимоги. Відтак, спірний договір купівлі-продажу, предметом якого є відступлення право вимоги, не має однієї з основних ознак договору факторингу - фінансування (надання коштів) однієї сторони (кредитора) іншою (фактором) за плату під відступлення права вимоги, яке (право вимоги) не розглядається як плата за послугу фінансування. Натомість, у спірних правовідносинах фактично відбулась купівля-продаж права вимоги без стягнення додаткової плати на користь фактора. Таким чином, оспорюваний позивачами договір є нічим іншим як договором відступлення права вимоги (цесією), а не договором факторингу, як хибно заявляють позивачів внаслідок помилкового тлумачення законодавства, яке регулює питання цесії та факторингу, з урахуванням на фактичні обставини укладення спірного договору. Вказаний правовий висновок суду щодо правової природи оспорюваного договору узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 13 лютого 2019 року по справі №522/18180/15-ц, від 24 липня 2019 року по справі №303/5215/16-ц.

З тих же підстав хибним є посилання позивачів на необхідність застосування до спірних правовідносин положень Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, до якої України приєдналась 11 січня 2006 року (набрання чинності для України - 01 липня 2007 року). Крім того, дана конвенція, як слідує з її назви та змісту, зокрема преамбули і норм ст.ст.1, 2, регулює правовідносини саме міжнародного факторингу, а відтак не підлягає застосуванню до правовідносин, сторони яких є резидентами однією держави.

При ухваленні даного рішення суд не приймає до уваги наведені позивачами в тексті їх позову норми матеріального права та правові висновки Верховного Суду України, Верховного Суду. Це зумовлено тим, що наведені позивачами норми і правові висновки жодним чином не спростовують висновків суду, сформованих при розгляді даної цивільної справи і наведених за текстом рішення вище, в тому числі і тому, що містять або ж загальні декларативні формулювання і правові позиції, які не суперечать приведеним вище висновкам суду, або ж не враховують всі фактичні обставини спірних правовідносин, наявність певних конкретних норм законодавства, які регулюють ці спірні правовідносини сторін, і на які спирався суд при ухваленні даного рішення.

Складаючи повний текст даного рішення суду за наслідками розгляду по суті спору сторін, та наводячи у ньому мотивовану оцінку аргументів позивачів, заявлених як підстави для задоволення позову, суд у відповідності до норм ст.10 ч.4 ЦПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» враховує практику Європейського суду з прав людини як джерело права, відповідно до якої, практики, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово посилався на те, що згідно ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. (див. Ruiz Torija v. Spain, рішення від 9 грудня 1994 року, Серії А №303-А, с.12, §29; Hirvisaari v. Finland, рішення від 27 вересня 2001 року, заява №49684/99, §30; Van de Hurk v. the Netherlands (Ван де Гурк проти Нідерландів), §61; Garcia Ruiz v. Spain (Гарсіа Руїз проти Іспанії), §26; Jahnke and Lenoble v. France (Янке і Ленболь проти Франції) (dec.); Perez v. France (Перез проти Франції), §81; Салов проти України, рішення від 06 вересня 2005 року, заява №65518/01, п.89)

Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість, безпідставність та недоведеність заявлених позовних вимог, що зумовлює необхідність відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи кількість та характер заявлених позовних вимог, результат вирішення справи, а також ту обставину, що позивачами не було сплачено при зверненні до суду судовий збір за подання такого позову внаслідок хибного посилання на розповсюдження на спірні правовідносини норми ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд на підставі ст.ст. 133, 141 ЦПК України, ст.ст. 4, 6 Закону України «Про судовий збір», ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», у зв`язку з чим суд вважає за необхідне стягнути з позивачів на користь держави в рівних частинах судовий збір, який мав бути сплачений ними при зверненні до суду із позовом, в загальному розмірі 1681,6 гривень, тобто по 840,8 гривень з кожного з позивачів.

На підставі викладеного та керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 16, 202-204, 215, 216, 236, 509-514, 516, 518, 546, 553, 572, 575, 626, 650, 655, 656, 1054, 1077-1080 ЦК України, ст.ст.1, 24 Закону України «Про іпотеку», п.п. 1, 7 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст.ст.48, 50, 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», п.п.1, 2 Розділу VI, п.3 Розділу VIІ Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженим рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року №388, пп.5.10.6 п.5.10 Глави 5, п.п.7.21, 7.22 Глави 7 Регламенту роботи електронної торгової системи для проведення електронного аукціону, який складається з автоматичного покрокового зниження початкової (стартової) ціни лота, етапів подання закритих цінових пропозицій та цінової пропозиції для продажу активів (майна) банків, що виводяться з ринку або ліквідуються, який діє з 10 вересня 2019 року та розроблений Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст.2, 5, 10, 12, 13, ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 19, 76-82, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 ) до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (; 01133, м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 36-Б) в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (; 49000, м. Дніпро, вул. Автотранспортна, буд.2, офіс 205) про визнання недійсним результатів електронних торгів, визнання недійсним договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги - відмовити.

У рахунок відшкодування судових витрат по справі стягнути зі ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 ) на користь держави судовий збір в загальному розмірі 1681,6 гривень, тобто по 840,8 гривень з кожного.

Дата складення повного судового рішення 31.05.2021 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Спаї