Справа № 507/856/20
Провадження № 2/507/30/2021
Номер рядка звіту 29
РІШЕННЯ
"24" травня 2021 р. смт. Любашівка
Любашівський районний суд Одеської області у складі :
головуючого судді - Дармакуки Т.П.
при секретарі судового засідання Копищик М.С.,
із участю представника позивача ОСОБА_1
відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Любашівка цивільну справу в порядку загального провадження за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та про визнання права власності, -
в с т а н о в и в :
Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та про визнання права власності. В обґрунтування вимог вказувала, що 04 листопада 1999 року між нею та відповідачами укладено договір купівлі-продажу , відповідно до якого ОСОБА_2 разом із сім`єю із 4-х осіб продав належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 . Оскільки 27 січня 1994 року ОСОБА_2 та ОСОБА_7 розлучилися і стали проживати окремо, обумовлену суму грошей отримали ОСОБА_8 із дітьми свою частку в розмірі 2400 доларів США, а ОСОБА_2 перейшов у будинок матері ОСОБА_4 , який оцінений за 600 доларів США, розташований про АДРЕСА_2 . А ОСОБА_8 із дітьми перейшла проживати в будинок за адресою : АДРЕСА_3 . Відповідно до договору між ними узгоджено вартість квартири, яка становила на той час 3000 доларів США, після передачі коштів відповідачам за квартиру, вона відповідно до угоди почала проживати в придбаній квартирі, зробила капітальний ремонт. Посилаючись на ст..47 ЦК УРСР позивач просила визнати договір купівлі-продажу квартири від 04 листопада 1999 року дійсним та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 . (а.с.107).
Представник позивача адвокат Остапишена Л.С. позовні вимоги підтримала, із підстав викладених в позові.
ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнав, вказуючи на те, що дійсно із ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу квартири, умови договору сторонами виконанні.
ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала, вказуючи на те, що із нею ніхто не домовлявся про купівлю-продаж квартири, вона із чоловіком тоді розлучалася, ОСОБА_4 поставила її до відома, що вона купляє квартиру. Домовлялася ОСОБА_4 із її колишнім чоловіком ОСОБА_2 , вона ж згоду на продаж квартири не давала, на той час в неї було троє неповнолітніх дітей. Гроші, які зазначені в розписці вона отримала, але договір купівлі не укладала.
ОСОБА_5 , ОСОБА_6 надали до суду заяви про розгляд справи у їхню відсутність, позовні вимоги не визнають (а.с.70, 71).
Процесуальні дії у справі.
Ухвалою судді від 05 жовтня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі та постановлено розгляд справи проводити в загальному порядку (а.с.16).
Ухвалою від 24 грудня 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду (а.с.61).
Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що квартира , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 17 травня 1993 року , виданого органом приватизації Любашівської селищної ради народних депутатів на праві приватної власності належить ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 та ОСОБА_10 (а.с.47). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, частка кожного співвласника складає 1/5 (а.с.45,46). Відповідно до висновку про технічний стан Любашівського РБТІ від 20 липня 2020 року, вартість квартири становить 220854 грн (а.с.17).
Із змісту договору купівлі-продажу квартири від 4 листопада 1999 року, вбачається, що ОСОБА_6 , власник квартири АДРЕСА_1 , разом із сім`єю із 4-х осіб продав, ОСОБА_4 купила квартиру ОСОБА_11 за 3000 доларів США. Обумовлену суму отримали ОСОБА_3 свою частку із дітьми 2400 доларів, а ОСОБА_2 перейшов у будинок матері ОСОБА_4 по АДРЕСА_2 , який оцінений за 600 доларів США. Зазначений договір підписано ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.14) .
Відповідно до розписки, ОСОБА_3 , яка проживала за адресою АДРЕСА_4 , 30 жовтня 1999 року отримала від ОСОБА_4 2 100 доларів США, а також 4 листопада 1999 року борг за квартиру 300 доларів США (а.с.15).
Також в судовому засіданні безспірно встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 проживає позивач ОСОБА_4 .
Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права.
Виходячи із положень ст. 224 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 225 ЦК Української РСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.
Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодеку).
Незважаючи на зазначене, продавець ОСОБА_2 та покупець ОСОБА_4 оформили купівлю-продаж квартири шляхом укладання договору купівлі-продажу від 04 листопада 1999 року в простій письмовій формі.
Відповідно до ст.47 УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
За змістом наведених норм позивач має довести ухилення відповідача від нотаріального посвідчення угоди. При цьому ухилення це умисні дії, направлені на не вчинення своїх обов`язків.
Отже, однією з умов застосування ст.47 УРСР та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.
Проте, позивачем не надано суду жодних доказів того факту, що нею вчинені будь-які можливі дії для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, а відповідачі ухилилися від його посвідчення.
Також суд звертає увагу, що договір купівлі-продажу від 04 листопада 1999 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , хоча співвласниками квартири, крім ОСОБА_10 , було ще 4 осіб, із яких троє, на той час, неповнолітніх дітей.
Згідно ст. 14 ЦК УРСР за неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун.
Статтями 60, 78, 128, 145 КпШС України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що обов`язком батьків є захист прав та інтересів їх неповнолітніх дітей. Якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування. Завданням опіки і піклування є, зокрема, захист особистих і майнових прав та інтересів неповнолітніх дітей. Опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових.
В судовому засіданні , із пояснень сторін, безспірно встановлено, що орган опіки та піклування не надавав згоду на укладення угоди щодо продажу квартири, і батьки за такою згодою до органу опіки та піклування не зверталися.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що сторони не посвідчили договір купівлі-продажу квартири через те, що співвласниками квартири були неповнолітні діти.
Проте вказані позивачем обставини не можуть бути підставою для застосування ст..47 ЦК УРСР.
Що стосується тверджень представника позивача про те, що ОСОБА_3 отримала кошти за частину квартири, яка належала її та її дітям, що на думку позивача є підставою для задоволення позову, то суд зазначає наступне.
За змістом статті 153 ЦК Української РСР в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Оцінивши надану позивачем розписку, отриману від ОСОБА_3 суд дійшов висновку про те, що розписка від 04 листопада 1999 року про отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_4 грошових коштів за квартиру, не свідчить про домовленість між сторонами: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу, відповідно до вимог статей 153, 228 ЦК Української РСР , тому відсутні підстави вважати вказану розписку договором купівлі-продажу. Отже, між сторонами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 взагалі відсутній договір купівлі-продажу хоча б у простій письмовій формі, є лише розписка про отримання грошових коштів відповідачем, в якій не зазначено обставин, фактів, які б свідчили про узгодження між сторонами домовленостей щодо усіх істотних умов договору. За таких обставин, вимоги позивача про застосування до спірних правовідносин ст.47 ЦК УРСР є безпідставними, оскільки вказана норма матеріального права підлягає застосуванню у разі укладення між сторонами правочину, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального посвідчення такого договору.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження обставини щодо того, що між сторонами були обумовлені та виконані всі істотні умови договору, оскільки відсутні належні та достатні докази про те, а також, що відповідачі ухилялися від посвідчення договору.
За відсутністю підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири, відсутні підстави для визнання права власності на це нерухоме майно, тому суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.
Розподіл судових витрат між сторонами
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з платіжним дорученням позивач сплатив 2102 грн. судового збору (а.с. 1).
Вимоги позивача задоволені повністю, тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Підстави для негайного виконання рішення відсутні.
Заходи забезпечення позову по даній цивільній справі не застосовувалися.
Керуючись ст.133, 141, 258259, 265, 268, 354 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та про визнання права власності відмовити повністю.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду через Любашівський районний суд. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 01 червня 2021 року.

Суддя: Т.П. Дармакука