Постанова

Іменем України

19 травня 2021 року

м. Київ

справа № 732/2059/19

провадження № 61-16157св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючої - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

третя особа - орган опіки та піклування Новозаводської районної у м. Чернігові ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 29 травня 2020 року у складі судді Лиманської М. В. та постанову Чернігівської апеляційного суду від 21 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Скрипки А. А., Онищенко О. І., Харечко Л. К.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Новозаводської районної у м. Чернігові ради, про визначення місця проживання дитини.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що вони із ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 2010 року, який розірвано рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25 січня 2018 року.

Від шлюбу мають малолітню дитину - сина ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 . Місце проживання дитини зареєстровано за його місцем проживання: АДРЕСА_1 . Після розлучення син періодично проживає як з ним, так і з відповідачкою. Він займається вихованням та навчанням сина, який навчається у Чернігівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 21 Чернігівської міської ради Чернігівської області, та має для цього відповідні можливості, зокрема, стабільний дохід, постійне місце проживання, яке належить на праві власності його матері, яка допомагає йому опікуватися сином, та й сам син виявляє бажання проживати саме з ним.

Натомість, мати дитини - ОСОБА_2 , на користь якої він сплачує аліменти на утримання сина, використовує їх не за цільовим призначенням, зловживає спиртними напоями, за що була неодноразово притягнута до відповідальності у справах про адміністративні правопорушення. Відповідачка непрацевлаштована, належним чином вихованням дитини не займається, син часто пропускає заняття, оскільки мати не відводить його до школи.

Посилаючись на те, що відповідачка не може забезпечити дитині належного рівня виховання та формування його як особистості, не може створити сину безпечних для нього умов проживання та належного матеріального забезпечення та, що проживання дитини разом з ним відповідає найкращим інтересам дитини, позивач просив визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним за адресою його місця проживання.

Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 29 травня

2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач та відповідач мають прийнятні умови для проживання та виховання сина, формування його особистості. Відмовляючи у задоволенні вимог позивача про визначення місця проживання малолітнього сина разом з ним, суд керувався положеннями Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН

від 20 листопада 1959 року, статтею 161 СК України та виходив з відсутності у справі виняткових обставин, які могли б виправдовували розлучення дитини з матір`ю. Факти неправомірної поведінки ОСОБА_2 , яка згідно з встановленими у справі обставинами 19 січня 2018 року та 19 листопада

2019 року притягалася до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП та протягом 2019 року - до адміністративної відповідальності за статтями 175-1, 178 КУпАП, на думку суду, не підтверджують обставин зловживання нею спиртними напоями, або ухилення від виконання батьківських обов`язків, а тому позивач не довів існування обставин, передбачених частиною другою статті 161 СК України, що унеможливлюють проживання дитини з матір`ю. Суд взяв до уваги висновок органу опіки та піклування Новозаводської районної у м. Чернігові ради від 10 березня

2020 року № 53, який вважав за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 з матір`ю, та вважав зазначений висновок достатньо обґрунтованим. Той факт, що під час з`ясування думки дитини щодо визначення його місця проживання з одним із батьків, малолітній син сторін виявив більшу прихильність до батька, на думку суду, не може бути достатньою підставою для розлучення дитини з матір`ю, оскільки малолітній син в силу свого віку потребує щоденної жіночої ласки і турботи, материнської любові. Оскільки сторони проживають в одному населеному пункті, зазначене не позбавляє батька можливості щоденного спілкування з сином, та як батько, має достатньо можливостей впливати на виховання сина, гармонічний його розвиток та формування його як особистості.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 29 травня 2020 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з фактичних обставин справи та правильно застосував до спірних правовідносин норми права. Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітнього сина сторін разом з батьком, суд першої інстанції обгрунтовано взяв до уваги принцип 6 Декларації прав дитини, малолітній вік дитини, відсутність виключних обставин, які б викликали крайню необхідність розлучення малолітньої дитини з матір`ю, та відсутність доказів ухилення відповідачки ОСОБА_2 від виховання та матеріального забезпечення сина, розглянувши справу з урахуванням найкращих інтересів дитини.

Суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано не урахував, що ОСОБА_2 притягувалася до адміністративної відповідальності, а також факту зловживання нею спиртними напоями, посилаючись на те, зазначені аргументи не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки як правильно зазначив суд першої інстанції, зазначені обставини хоча і свідчать про факти неправомірної поведінки відповідачки, однак достовірно не підтверджують зловживання нею спиртними напоями, або ухилення від виконання нею батьківських обов`язків щодо малолітнього сина ОСОБА_4 . У суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила, що спиртними напоями вона не зловживає, таке мало епізодичний характер, вона має постійний дохід та належні умови проживання. Перевіряючи зазначені обставини апеляційний суд встановив, що відповідно до витягу з наказу Чернігівського закладу дошкільної освіти № 38 Чернігівської міської ради Чернігівської області від 10 серпня 2020 року № 15-к, ОСОБА_2 прийнято на посаду вихователя з 11 серпня 2020 року з педагогічним навантаженням

5.4 години ставки вихователя (27 годин на тиждень). Відповідно до договору оренди житлового приміщення від 11 серпня 2020 року, орендодавець ОСОБА_5 надав в оренду орендарю ОСОБА_2 у користування строком на 1 рік будинок по АДРЕСА_2 . З акту обстеження умов проживання, складеного 18 серпня 2020 року провідним спеціалістом сектору профілактичної роботи та соціального захисту дітей Служби у справах дітей Новозаводської районної у м. Чернігові ради встановлено, що у помешканні за місцем проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , малолітньому ОСОБА_6 для виховання та розвитку виділено окрему кімнату площею близько

9 кв. м, місце для занять та відпочинку. Житло з усіма комунальними зручностями, кімнати обладнані відповідними меблями електричними побутовими пристроями.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У листопаді 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , у якій він просив рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 29 травня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема зазначав, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваному судовому рішенні застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня

2018 року у справі № 402/428/16-ц та постанові Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі № 404/1100/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 у межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, обгрунтована посиланням на те, що ухвалюючи оскаржувані судові рішення суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкових висновків про те, що відповідачка має стабільне джерело доходу та постійне місце проживання, зокрема не звернули уваги на те, що ОСОБА_2 працевлаштувалася лише під час розгляду справи в суді, до цього фактично не працювала і не мала постійного доходу, те ж саме стосується і оренди нею житла у м. Чернігові. Суди також не надали належної оцінки обставинам неодноразового притягнення відповідачки до відповідальності у справах про адміністративні правопорушення, передбачені частиною першої статті 173-2, частиною першою статті 184, статтями 175-1, 178 КУпАП, а також не урахували думку дитини, особистість батька та тісний зв`язок, що існував між батьком і дитиною на момент розгляду справи, у світлі висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі

№ 402/428/16-ц та постанові Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі № 404/1100/16-ц про те, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце проживання, психологічний стан тощо. Зокрема поза оцінкою судів залишилися істотні обставини, а саме, що з січня 2020 року малолітній ОСОБА_4 постійно проживає за адресою:

АДРЕСА_1 . За зазначеною адресою дитина проживає з дитинства, відвідує школу, що розташована поруч з місцем проживання, має друзів-однолітків. У разі зміни місця проживання дитини, сину доведеться повністю змінити його уклад життя, можливо змінити школу, що негативно вплине на психоемоційний стан дитини. Дитина втратить звичне та комфортне для неї середовище існування, оточення. Додатковим стресом для дитини може стати і необхідність налагодження стосунків з новим обранцем його матері, з яким ОСОБА_2 має намір створити сім'ю.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України витребувано матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

За змістом частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлені судами фактичні обставини справи

16 жовтня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25 січня 2018 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_4 .

Судовим наказом Городнянського районного суду Чернігівської області

від 25 березня 2019 року у справі № 732/440/19, із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто щомісячно аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку та не менше ніж 50 процентів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення

з 06 березня 2019 року і до 02 червня 2029 року.

Відповідно до довідки Новозаводського відділу державної виконавчої служби

м. Чернігова Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області від 31 жовтня 2019 року № 17, станом на 31 жовтня 2019 року № 17 у ОСОБА_1 відсутня заборгованість по сплаті аліментів.

З 26 червня 2016 року місце проживання малолітнього ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано разом з батьком

ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . У січні

2020 року, позивач без погодження з відповідачкою змінив фактичне місце проживання сина з матір'ю, та визначив таке за місцем свого проживання.

Малолітній ОСОБА_4 навчається у Чернігівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 21 Чернігівської міської ради Чернігівської області. Згідно з довідками адміністрації навчального закладу, мати дитини - ОСОБА_2 бере участь у вихованні дитини, відвідує батьківські збори, цікавиться успіхами сина у навчанні, батько дитини - ОСОБА_1 постійно відвідує школу, цікавиться успіхами сина у навчанні, бере активну участь у житті класу.

Допитана у судовому засіданні у суді першої інстанції свідок ОСОБА_10 , син якої навчається в одному класі із ОСОБА_4 , пояснила, що ОСОБА_2 є відповідальною матір`ю, яка постійно піклується про розвиток та навчання свого сина, постійно відвідує школу, цікавиться успіхами сина у навчанні, бере активну участь у житті класу.

З відповіді наданої адміністрацією Комунального некомерційного підприємства «Дитяча поліклініка № 1» Чернігівської міської ради від 31 жовтня 2019 року №01-29/933, за наслідками розгляду звернення ОСОБА_1 , убачається, що дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на прийом до лікаря проводили батько або мати.

Згідно з актом від 01 березня 2019 року № 1462, складеного мешканцями будинку АДРЕСА_2 , мешканці ОСОБА_2 , 1988 року народження, ОСОБА_4 , 2011 року народження не зареєстровані, але з 08 лютого 2019 року проживають у квартирі АДРЕСА_3 .

З акту обстеження умов проживання, складеного 09 січня 2020 року провідним спеціалістом сектору профілактичної роботи та соціального захисту дітей служби у справах дітей Новозаводської районної у м. Чернігові ради Ципуриндою О. М. убачається, що у помешканні за місцем проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 , малолітньому ОСОБА_4 для виховання та розвитку створено такі умови: місце для занять та відпочинку, є продукти харчування, одяг, іграшки, книжки відповідно віку.

Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 , ОСОБА_2 протягом 2014-2019 років працювала вихователем у дошкільних дитячих закладах

м. Чернігова, має повну вищу освіту за спеціальністю «Психологія» та здобула кваліфікацію психолога, викладача вищого навчального закладу.

Згідно з характеристикою, наданою центром активного фізичного та духовного розвитку Чернігівського дошкільного навчального закладу № 32 «Веселка»

08 січня 2020 року № 04, ОСОБА_2 працювала у зазначеному дошкільному навчальному закладі з 14 листопада 2017 року по 05 вересня

2018 року вихователем. За час роботи в дошкільному закладі добросовісно ставилася до виконання своїх посадових обов`язків, трудову дисципліну не порушувала, конфліктів з колегами та батьками вихованців не мала. 05 вересня 2018 року звільнилась у порядку переведення до дошкільного навчального закладу № 64 міста Чернігова.

На момент розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_2 була працевлаштованою на посаді продавця продовольчих товарів у ФОП ОСОБА_12 . Згідно з витягом із наказу Чернігівського закладу дошкільної освіти № 38 Чернігівської міської ради Чернігівської області від 10 серпня 2020 року № 15-к, ОСОБА_2 прийнято на посаду вихователя з 11 серпня 2020 року з педагогічним навантаженням 5,4 години ставки вихователя (27 годин на тиждень).

Відповідно до довідки ФОП ОСОБА_13 від 23 жовтня 2019 року № 7,

ОСОБА_1 працює у ФОП ОСОБА_13 з 22 жовтня 2019 року на посаді торгівельного агента зі збуту.

Рішенням виконавчого комітету Новозаводської районної у м. Чернігові ради

від 10 березня 2020 року № 53 затверджено висновок орган опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_2 .

Згідно з повідомленням Чернігівського відділу поліції ГУ НП в Чернігівській області від 11 березня 2020 року № 1472/124/49/10/2020, ОСОБА_2 притягувалася да адміністративної відповідальності:

- за статтею 175-1 КУпАП («Куріння тютюнових виробів у заборонених місцях») - 08 жовтня 2019 року; 27 грудня 2019 року;

- за статтею 178 КУпАП («Розпивання пива, алкогольних, слабоалкогольних напоїв у заборонених законом місцях або поява у громадських місцях у п`яному вигляді») - 08 жовтня 2019 року; 16 жовтня 2019 року;

- за статтею 173-2 КУпАП («Вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування») - 08 жовтня 2019 року.

Також зазначено, що за протоколами, складеними 27 грудня 2019 року,

28 січня 2020 року, відносно ОСОБА_2 за статтею 184 КУпАП («Невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей») рішення не прийнято.

У суді першої інстанції малолітній ОСОБА_4 пояснив, що любить обох батьків та хотів би проживати з ними обома у м. Чернігові, однак оскільки це не є можливим, то хотів би мешкати разом з батьком. Свою прихильність до батька мотивував тим, що з батьком йому цікавіше, за місцем проживання батька він має друзів-однолітків, натомість мама раніше (коли йому було близько 7 років) часто відвозила його до дідуся і бабусі в село, де йому було нецікаво, оскільки там він не має друзів та не має доступу до мережі Інтернет.

Апеляційним судом встановлено, що з 11 серпня 2020 року ОСОБА_2 орендувала у ОСОБА_5 строком на один рік будинок АДРЕСА_2 . З акту обстеження умов проживання, складеного

18 серпня 2020 року провідним спеціалістом сектору профілактичної роботи та соціального захисту дітей служби у справах дітей Новозаводської районної у

м. Чернігові ради Ципуриндою О. М. встановлено, що у помешканні за місцем проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , малолітньому ОСОБА_4 для виховання та розвитку створено такі умови: окрема кімната площею близько 9 кв. м, місце для занять та відпочинку. Житло з усіма комунальними зручностями, кімнати обладнані відповідними меблями, електричними побутовими пристроями.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного опікування.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Частиною першою статті 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (частина друга статті 161 СК України).

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ вказав, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (справа «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року).

У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормамиКонституції Українита законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 61-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов'язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага має приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини.

Таким чином, ураховуючи вказаний вище висновок Великої Палати Верховного Суду, вимоги статті 51 Конституції України, статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, статті 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду.

Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом при розгляді справ про визначення місця проживання дитини.

Встановивши відсутність виняткових обставин для розлучення матері та дитини, суди першої та апеляційної інстанцій зосередили свою увагу саме на цьому, не врахували, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, а тому не має для Україні обов`язкового характеру, а тому необґрунтовано не надали оцінки фактичним обставинам справи, зокрема наявним у справі відомостям про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за її неправомірні дії у громадських місцях, можливого випливу такої поведінки матері на виховання дитини і формування її як особистості у контексті урахування найкращих інтересів дитини, формально зазначивши, що справу розглянуто через призму врахування найкращих інтересів малолітньої дитини.

Зважаючи на викладене, Верховний Суд вважає переконливими доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про неурахування судами попередніх інстанцій при вирішенні справи правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі

№ 402/428/16-ц та постанові Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі № 404/1100/16-ц про те, що при розгляді справ про визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, прихильність дитини до батьків, забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі тощо.

У контексті обставин даної справи, суди не надали належної оцінки доводам позивача про те, що проживання сина сторін разом з матір`ю не відповідає найкращим його інтересам, оскільки ОСОБА_2 неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності, що не може слугувати позитивним прикладом для дитини, не надали оцінку обставинам тривалого проживання дитини з батьком, що зумовило формування певних зв'язків малолітнього у середовищі, в якому він безпосередньо проживає, виховується та спілкується. Поза увагою судів залишилися і пояснення ОСОБА_1 про те, що зміна ним місця проживання сина була обумовлена саме способом життя, який на той час вела відповідачка, а саме фактами, як встановив апеляційний суд, «епізодичного вживання» нею алкогольних напоїв, періодичного залишення нею дитини за місцем проживання своїх батьків у селі Невкля Городнянського району Чернігівської області, де син не мав друзів-однолітків та можливості доступу до мережі Інтернет.

Не врахувавши думку малолітного ОСОБА_3 щодо визначення його місця проживання з батьком, який під час з`ясування такої судом висловив більшу прихильність до батька та бажання проживати з ним, суди обмежилися посиланням на загальні бачення того, що в силу малолітнього віку, дитина потребує щоденної жіночої турботи та материнської любові, і не надали оцінки існуючим соціальним зв`язкам дитини, наявності у нього друзів-однолітків, відвідування ним закладу освіти, розташованого за місцем проживання батька, не звернули увагу на те, що малолітній син сторін обгрунтовував свою більшу прихильність до батька тим, що позивач створив йому кращі умови для проживання, та його негативні згадування про те, що мама періодично залишала його у діда і баби в селі, де йому не цікаво, оскільки там він не має друзів та доступу до мережі Інтернет.

Погоджуючись з доводами ОСОБА_2 про те, що вона має постійний дохід та належні умови проживання, суд апеляційної інстанції не надав оцінки тому, що ОСОБА_2 була прийнята на посаду вихователя Чернігівського закладу дошкільної освіти № 38 з 11 серпня 2020 року, тобто після рішення суду першої інстанції, що договір оренди будинку по АДРЕСА_2 від 11 серпня 2020 року, орендодавець ОСОБА_5 , укладений строком на 1 рік, тоді як на час розгляду справи у суді першої інстанції вона орендувала інше житлове приміщення. Відсутність постійного житла у місті Чернігові, а також періодична зміна місця проживання ставить під сумнів можливість забезпечення нею дитині спокійного та стійкого середовища щодо умов проживання та навчання. У цьому контексті заслуговують на увагу доводи позивача ОСОБА_1 про те, що у зв`язку зі зміною місця проживання матері, дитині у разі визначення його місця проживання з матір`ю можливо доведеться змінювати навчальний заклад та доведеться налагоджувати стосунки з новим обранцем матері, що буде додатковим стресом для дитини.

Суд касаційної інстанції в силу повноважень, визначених статтею 400 ЦПК України позбавлений можливості усувати недоліки з`ясування обставин справи, не надання оцінки тим чи іншим обставинам, що залишились поза увагою судів попередніх інстанцій і мають значення для правильного вирішення спору, а тому без надання оцінки у взаємозв`язку всіх вищевказаних фактів і обставин прийняття справедливого та обґрунтованого рішення у такій чутливій сфері правовідносин є неможливим.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом підпункту першого частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Верховний Суд ураховує тривалість розгляду справи, її значимість та актуальність вирішення зазначеного спору у розумний строк, однак оскільки в силу визначених статтею 400 ЦПК України повноважень, Верховний Суд позбавлений можливості усунути неповноту з`ясування судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, а тому рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 29 травня 2020 року та постанова Чернігівського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

З огляду на висновок касаційного суду щодо результатів вирішення касаційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, підлягають розподілу за результатами розгляду спору по суті.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 29 травня 2020 року та постанову Чернігівської апеляційного суду від 21 вересня 2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко