ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 січня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/924/20

Головуючий у першій інстанції - Ковальова Т. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/97/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

із секретарем: Шкарупою Ю.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: 4 Державний пожежно-рятувальний загін Управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернігівській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до 4 Державного пожежно-рятувального загону Управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернігівській області про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

місце ухвалення судового рішення - м. Ніжин,

час проголошення рішення - 14 год. 53 хв,

дата складення повного тексту рішення суду першої інстанції - 21 жовтня 2020 року.

У С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до 4-го Державного пожежно-рятувального загону (далі - 4 ДПРЗ) Управління ДСНС України у Чернігівській області, в якому просила: визнати незаконним наказ № 15 від 05 лютого 2020 року, яким її з 06 лютого 2020 року було звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин; поновити її на роботі на посаді юрисконсульта з 07 лютого 2020 року; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу станом на день подачі позову у розмірі 5 161,54 грн та 50 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

У мотивування заявлених вимог зазначала, що з 10 січня 2013 року працювала у відповідача на посаді юрисконсульта. У період перебування у щорічній відпустці з 31 грудня 2019 року по 16 січня 2020 року вона захворіла та лікувалась амбулаторно, у зв`язку з чим термін відпустки їй було продовжено з 17 по 26 січня 2020 року. 16 січня у неї погіршився стан здоров`я, тому за рекомендацією сімейного лікаря вона 17 січня 2020 року здійснила обстеження в ДУ «Інститут урології НАМН України», що розташовано у м. Київ, де їй було запропоновано повторно пройти контрольний огляд для підтвердження діагнозу в медичній установі 27 січня 2020 року, про що здійснено запис у медичній карті. Зазначає, що про відсутність на роботі у наведену дату вона неодноразово повідомляла т.в.о. начальника загону ОСОБА_2 , у черговий раз зателефонувавши йому зранку 27 січня 2020 року та пояснивши, що її не буде на роботі через відвідування інституту урології в м. Києві.

Указувала, що 28 січня 2020 року вона приступила до виконання своїх посадових обов`язків, письмових пояснень щодо її відсутності на робочому місці 27 січня 2020 року від неї ніхто не вимагав, проте 05 лютого вона дізналась про своє звільнення з 06 лютого 2020 року відповідно до наказу № 15, який вважає незаконним, оскільки він не містить посилання на будь-які документи, на підставі яких приймалося рішення про її звільнення, заходи для з`ясування причин відсутності на роботі не здійснювалися, фіксація факту її відсутності на роботі не проводилася, надати письмові пояснення у неї ніхто не вимагав, отже її звільнення було проведено з порушенням встановленого трудовим законодавством порядку. Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу розрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 грудня 1995 року № 100.

Зазначає, що незаконним діями відповідача їй було завдано моральної шкоди, яка полягає в обмеженні гарантованого ст. 43 Конституції України права на працю, приниженні її честі та гідності, через що вона відчувала постійні хвилювання, що призвело до встановлення лікарем-неврологом діагнозу «Астено-невротичний синдром» та призначення їй заспокійливих ліків. Розмір завданої моральної шкоди оцінює в 50 000 грн.

Рішенням від 19 жовтня 2020 року Ніжинський міськрайонний суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до 4 ДПРЗ Управління ДСНС у Чернігівській області про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не взяв до уваги ті обставини, що оспорюваний наказ не містить правових підстав для його видання, які передбачені п. 101 Інструкції з діловодства в апараті ДСНС; копія наказу, всупереч ч. 2 ст. 47 КЗпП України, у день звільнення позивачці вручена не була; письмових пояснень з приводу порушення трудової дисципліни, у відповідності до ч. 1 ст. 149 КЗпП України, від останньої не відбиралися.

Скаржниця зазначає, що акт відсутності на роботі від 27 січня 2020 року складений з порушенням, оскільки не має реєстраційного номеру, періодом відсутності указана лише дата - 27 січня, без зазначення конкретного часу, назва посад та місця складання не відповідають дійсності, з актом вона не ознайомлювалась, за її запитом та запитом районного суду копія акту надана не була, що, на її переконання, свідчить про складання акту заднім числом.

Звертає увагу на те, що покази допитаних у судовому засіданні свідків - працівників загону є суперечливими та недостовірними, отже не можуть бути належними доказами у справі та покладеними в основу судового рішення.

Указує, що згідно з правовою позицією ВСУ, викладеною у рішенні від 19 жовтня 2011 року у справі № 6-56708св10, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є встановлення поважності причин відсутності, і суд першої інстанції, з`ясовуючи обставини справи, не визнав достовірними доказами висновок від 27 січня 2020 року та виписку з медичної картки, а також консультативний висновок лікаря від 27 січня 2020 року, оформлення та видача яких повністю відповідали вимогам п.п. 1.13, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6. Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян.

На думку заявниці, наявність сумнівів у достовірності записів у медичній документації не є безумовною підставою для визнання факту відсутності працівника на роботі без підтверджуючого документа, а достовірність медичних документів перевіряється тільки шляхом запиту до відповідної медичної установи (постанова ВС від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17), чого районним судом зроблено не було. Суд, керуючись лише власним переконанням, а не нормами закону, дійшов хибного висновку про те, що надана нею медична документація не підтверджує поважності її відсутності, оскільки не містить записів про те, що особа не може працювати.

Наголошує на тому, що допитані у якості свідків керівник загону ОСОБА_2 та фахівець з персоналу ОСОБА_3 підтвердили той факт, що в установі існує усталена практика відпрошуватися з роботи в телефонному режимі або у ході особистої розмови з керівником, з урахуванням чого нею й здійснювалися телефонні дзвінки ОСОБА_2 стосовно її відсутності на роботі 27 січня 2020 року.

Відповідачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивачки, її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що роботодавцем був повністю дотриманий порядок застосування дисциплінарного стягнення, встановлений ст.ст. 147, 149 КЗпП України, а наявними у матеріалах справи не доведено тієї обставини, що позивачка була відсутня на роботі 27 січня 2020 року з поважних причин - через хворобу, оскільки висновок та виписка із медичної карти від 27 січня 2020 року достовірно не свідчать про її тимчасову непрацездатність в указану дату, а лише підтверджують факт самозвернення особи за консультацією з приводу захворювання. Районний суд послався й на недоведеність своєчасного повідомлення ОСОБА_1 про своє місцезнаходження та причини відсутності на робочому місці 27 січня 2020 року, оскільки будь-яких письмових заяв чи звернень з приводу її відсутності на роботі у цей день матеріали справи не містять, а надати письмові пояснення з приводу своєї відсутності на роботі 27 січня 2020 року ОСОБА_1 відмовилася.

Також суд констатував про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, оскільки вони є похідними від вимоги про поновлення на роботі.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 з 10 січня 2013 року працювала на посаді юрисконсульта 4 ДПРЗ Управління ДСНС України у Чернігівській області, про що свідчить копія трудової книжки (а.с. 6-7).

Посада юрисконсульта входить до штату 4 ДПРЗ Управління ДСНС України у Чернігівській області, затвердженого наказом ДСНС України від 28 травня 2013 року (а.с. 208-209).

Посадові обов`язки юрисконсульта закріплені посадовою інструкцією, затвердженою 18 січня 2018 року начальником 4 ДПРЗ Управління ДСНС України у Чернігівській області (а.с. 203-207), копія якої надана на запит апеляційного суду. За змістом посадової інструкції юрисконсульт, в тому числі, підпорядковується безпосередньо начальнику 4 ДПРЗ Управління ДСНС України у Чернігівській області (п. 1.3 Інструкції) та, перебуваючи на робочому місці, відповідає за додержання внутрішнього трудового розпорядку (п. 4.4. Інструкції).

На підставі наказу № 170 від 24 грудня 2019 року позивачці було надано відпустку за різні періоди роботи загальним терміном 17 календарних днів з 31 грудня 2019 року по 16 січня 2020 року (а.с. 9).

З копії листка непрацездатності серії АДЧ № 906558, виданого 06 січня 2020 року КНП «Ніжинський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Ніжинської міської ради, вбачається, що ОСОБА_1 перебувала на амбулаторному лікуванні з 06 по 15 січня 2020 року (загальне захворювання), днем виходу на роботу зазначено 16 січня 2020 року (а.с. 11).

У акті про відсутність на роботі 27 січня 2020 року комісією у складі: фахівця (з персоналу) 4 ДПРЗ ОСОБА_3., діловода 4 ДПРЗ ОСОБА_4 , заступника начальника 16 ДПРЧ (м. Ніжин) ОСОБА_10., начальника ФЕЗ 4 ДПРЗ ОСОБА_5 та бухгалтера 4 ДПРЗ ОСОБА_11. встановлено, що 27 січня 2020 року юрисконсульт 4 ДПРЗ ОСОБА_1 була відсутня на роботі. Документів, підтверджуючих відсутність ОСОБА_1 з поважних причин, до діловода загону не надходило (а.с. 92).

На пропозицію надати письмові пояснення щодо причин невиходу на роботу 27 січня 2020 року, ОСОБА_1 відмовилась, про що 31 січня 2020 року о 09 год 45 хв. посадовими особами 4 ДПРЗ був складений відповідний акт (а.с. 93).

Наказом від 05 лютого 2020 року № 15 ОСОБА_1 , юрисконсульта 4 ДПРЗ Управління ДСНС України у Чернігівській області, було звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України з 06 лютого 2020 року (а.с. 5). Підставою звільнення ОСОБА_1 стало порушення трудової дисципліни, що виявилося у її відсутності на роботі 27 січня 2020 року без поважних причин. До трудової книжки позивачки внесений відповідний запис про звільнення.

Звернувшись з позовом про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, ОСОБА_1 посилалася на недотримання відповідачем процедури її звільнення у відповідності до вимог ст. 149 КЗпП України. Також зазначала, що оспорюваний наказ про звільнення не містить посилання на будь-які документи, на підставі яких приймалося рішення про її звільнення, заходів для з`ясування причин її відсутності на роботі не здійснювалося, фіксації факту її відсутності на роботі не проводилося, надати письмові пояснення у неї ніхто не вимагав. Через незаконне звільнення вона зазнала моральної шкоди, яка виразилася в душевних стражданнях та погіршенні стану її здоров`я.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Положення ст. 139 КЗпП України передбачають обов`язки працівників працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір.

Згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пунктами 22, 24 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.п. 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП; чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст. 147-1-149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не визначено, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин. Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я, тощо. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази. Указаний висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17.

Відповідно до ст.ст. 147-148 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

За змістом ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Відповідно до положень ст.ст. 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю відповідає вимогам законодавства та встановленим фактичним обставинам справи, оскільки позивачкою не було доведено належними доказами своєчасність повідомлення керівництва про її відсутність на робочому місці 27 січня 2020 року та поважність причини такої відсутності.

Так, за матеріалами справи, що не заперечується сторонами, на підставі наказу від 24 грудня 2019 року № 170 ОСОБА_1 була надана відпустка на період з 31 грудня 2019 року по 16 січня 2020 року. Під час перебування у відпустці, а саме, з 06 по 15 січня 2020 року позивачка знаходилась на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності.

Ураховуючи наведені обставини, ОСОБА_1 повинна була приступити до роботи 17 січня 2020 року по закінченню відпустки, проте, не вийшла на роботу указаної дати, вважаючи, що відпустка автоматично продовжується на кількість днів хвороби. Із заявою про продовження відпустки на час перебування на лікарняному позивачка до відділу кадрів не зверталась.

Верховний Суд у своїй постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 712/9213/18 дійшов висновку, що продовження щорічної відпустки в разі тимчасової непрацездатності працівника, яка настала під час відпустки, відбувається автоматично. Вказані дії є обов`язком роботодавця, для виконання яких достатньо отримати від працівника повідомлення про тимчасову непрацездатність, засвідчену у встановленому порядку (тобто про наявність листка непрацездатності), незалежно від того, чи подав працівник відповідну заяву. Відсутність заяви від працівника про продовження відпустки не може скасувати законодавчо встановлений обов`язок роботодавця продовжити відпустку на дні тимчасової непрацездатності. Така обставина не може бути вирішальною підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення за прогул без поважних причин.

Не взявши до уваги таку правову позицію Верховного Суду, суд першої інстанції, пославшись у своєму рішенні на лист Мінсоцполітики від 31 січня 2012 року № 30/13/133-12, яким роз`яснено про необхідність подання працівником заяви про продовження чи перенесення відпустки на бажаний строк у разі тимчасової непрацездатності, помилково зазначив про те, що позивачкою порушені наведені норми закону, а відповідачем у даному випадку не застосовано до неї заходів дисциплінарної відповідальності. Проте, зважаючи на те, що ОСОБА_1 було звільнено за прогул, що мав місце 27 січня 2020 року, такий помилковий висновок суду першої інстанції не призвів до неправильного вирішення справи по суті.

Отже, виходячи з наведених вище обставин щодо продовження позивачкою строку відпустки у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю до 26 січня 2020 року, вона мала стати до роботи 27 січня 2020 року, проте цього дня ОСОБА_1 на роботу не вийшла, що вона сама не заперечує, зважаючи на доводи її позовної заяви.

На підтвердження поважності причини своєї відсутності на роботі 27 січня 2020 року ОСОБА_1 надала до суду виписку з медичної карти амбулаторного хворого № 4895 (а.с. 12-13), висновок лікаря ДУ «Інститут урології національної академії медичних наук України» від 27 січня 2020 року (а.с. 14) та консультативний висновок від 27 січня 2020 року (а.с. 15), з яких вбачається, що 27 січня 2020 року ОСОБА_1 перебувала на консультації у лікаря інституту урології м. Києва Аксьонова П.В. з приводу захворювання сечоводу, у ході якої їй був встановлений діагноз: «Камінь нижньої третини лівого сечоводу» та надані рекомендації щодо подальшого лікування.

У позові ОСОБА_1 посилається на те, що їй запропоновано було пройте контрольний огляд у медичній установі саме 27 січня 2020 року. Разом із тим, надана позивачкою медична карта амбулаторного хворого, заведена щодо неї у ДУ «Інститут урології національної академії медичних наук України» (а.с. 12-13) даних щодо визначеної дати контрольного огляду не містить.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, надані медичні документи не містять жодних відомостей про наявну непрацездатність позивачки саме 27 січня 2020 року, а лише підтверджують факт звернення останньої з власної ініціативи за консультацією з приводу захворювання. Колегія суддів погоджується з тим, що наявність у позивачки певного діагнозу не є безумовним підтвердженням того, що вона 27 січня 2020 року за станом свого здоров`я не могла перебувати на роботі та виконувати свої службові обов`язки, беручи до уваги ті обставини, що зі встановленим їй діагнозом вона протягом дня їздила на електропоїзді з м. Ніжин до м. Києва та у зворотному напрямку, а також знаходилась у черзі за отриманням консультації з приводу лікування у майбутньому, а не невідкладної медичної допомоги.

Медичні документи, додані ОСОБА_1 на підтвердження доводів позову, не засвідчують наявність у позивачки 27 січня 2020 року підвищеної температури, як вона про це зазначала, даючи пояснення апеляційному суду. Так, незважаючи на твердження про непрацездатність, наступного дня позивачка не продовжила лікування і стала до роботи.

Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на те, що районний суд, у відповідності до наведеної у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17 позиції, мав би перевірити достовірність медичної документації у відповідній медичній установі не є слушними з огляду на те, що суд у своєму рішенні не ставив під сумнів правдивість та достовірність зазначеної у висновку лікаря та консультативному висновку від 27 січня 2020 року інформації щодо дати обстеження та встановленого діагнозу позивачки, а зазначив лише те, що надані документи не містять жодних відомостей про наявну непрацездатність позивачки саме 27 січня 2020 року.

Стверджуючи про своєчасне та належне повідомлення керівництва про її відсутність на роботі 27 січня 2020 року у зв`язку з поїздкою до медичної установи м. Києва на консультацію, ОСОБА_1 зазначала, що з цього приводу декілька разів телефонувала керівництву, на підтвердження чого надала скріншот зі свого мобільного телефону вихідних дзвінків керівнику загону 20, 22 та 27 січня 2020 року (а.с. 16). Проте, наданий документ не може бути належним доказом в контексті ст.ст. 76-80 ЦПК України, оскільки він достеменно не свідчить про те, що саме начальнику загону ОСОБА_2 були зроблені телефонні дзвінки указаних дат, також зі скріншоту не вбачається й змісту телефонних розмов.

Допитаний у ході розгляду справи в якості свідка ОСОБА_2 , який попереджався про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, стверджував, що ані 27 січня 2020 року, ані до цього він не розмовляв із ОСОБА_1 з приводу її відсутності на робочому місці 27 січня 2020 року, дозволу на невихід на роботу указаної дати він їй не надавав.

Допитана свідок ОСОБА_7 , яка їздила з позивачкою до м. Києва та перебувала разом з нею у поїзді, також не змогла чітко підтвердити, що ОСОБА_1 27 січня 2020 року телефонувала своєму керівництву саме з приводу відсутності на робочому місці.

Отже, твердження скаржниці про те, що нею своєчасно було повідомлено начальника загону про її відсутність на роботі 27 січня 2020 року не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи. Суд вважає також не доведеним належними доказами твердження позивачки про наявність в установі усталеної практики відпрошуватися з роботи в телефонному режимі або у ході особистої розмови з керівником. Будь-яких інших доказів своєчасного та належного повідомлення керівництва про своє місцезнаходження та причини відсутності на робочому місці 27 січня 2020 року позивачкою ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду надано не було.

Є безпідставними доводи ОСОБА_1 про те, що письмові пояснення з приводу відсутності на роботі 27 січня 2020 року у неї не відбирались, з огляду на наявність у матеріалах справи відповідного акту про відмову ОСОБА_1 їх надати, який був складений 31 січня 2020 року працівниками 4 ДПРЗ - ОСОБА_10., ОСОБА_3 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Указані особи були допитані судом першої інстанції у якості свідків, покази яких узгоджуються між собою та не містять протиріч.

Посилання скаржниці про те, що покази свідків є суперечливими, недостовірними та не відповідають дійсності, апеляційний суд вважає припущеннями, оскільки належними доказами ці посилання останньою не підтверджені. Як убачається з пояснень свідків, кожен із них давав суду пояснення відносно тих подій, у яких брав участь.

Також колегія суддів зважає на те, що відповідачем при обранні виду дисциплінарного стягнення у виді звільнення було враховано те, що наказом від 15 лютого 2019 року № 18, відповідно до ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни, яке виявилося у запізненні на роботу 14 лютого 2019 року, ОСОБА_1 , юрисконсульту 4 ДПРЗ Управління ДСНС України в Чернігівській області, було оголошено догану та позбавлено премії у повному обсязі за лютий 2019 року (а.с. 94). Тобто на момент винесення оскаржуваного наказу позивачка мала не скасоване дисциплінарне стягнення.

Законодавцем визначено, що накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани має на меті попередити особу про можливість застосування до неї більш суворого дисциплінарного стягнення у випадку повторних порушень дисципліни та спонукати працівника належним чином виконувати свої трудові обов`язки. Незважаючи на це, ОСОБА_1 , маючи не зняте достроково у відповідності до ст. 151 КЗпП України дисциплінарне стягнення (догану), вчинила порушення трудової дисципліни (прогул без поважних причин), яке є предметом розгляду даної справи.

Є безпідставним твердження позивачки про те, що у оспорюваному наказі не зазначено підставу його видання, яка передбачена п. 101 Інструкції з діловодства в апараті ДСНС, оскільки у самому наказі зазначені обставини невиходу ОСОБА_1 на роботу та указано, що позивачка була відсутня без поважних на роботі 27 січня 2020 року, що в ході судового розгляду нею не спростовано.

Не являється, на думку суду, підставою для скасування рішення суду першої інстанції та обставина, що акт відсутності позивачки на роботі від 27 січня 2020 року не має реєстраційного номеру, а періодом її відсутності указано дату - 27 січня без зазначення часу, оскільки метою складання цих документів була фіксація відсутності ОСОБА_1 протягом робочого дня, що фактично позивачка і сама не заперечує.

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 січня 2021 року.

Головуюча: Судді: