Справа № 191/1928/20
Провадження № 2/191/586/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2021 року м. Синельникове

Синельниківській міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Бондаренко Г.В.

за участю секретаря Лободи Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Синельникове Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Синельниківської міської ради про встановлення факту родинних стосунків, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом та за позовною заявою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання угоди дійсною та визнання права власності на нерухоме майно, -

Встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на 1/5 частину будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вище зазначена частина будинку належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 27 березня 2000 року , свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Синельниківської міської ради від 16 лютого 2000 року. В цілому майно складається з А-1 жилий будинок, Б-1 сарай, В-1 сарай, Д-1 вбиральня, №1,2 огорожа, А-1 водоколонка, загальна площа - 150,30 кв.м., жилою площею -109,20 кв.м. Позивач залишилась єдиним спадкоємцем по закону після померлої ОСОБА_3 20.05.2020 року позивач звернулась до державного нотаріуса Першої Синельниківської державної нотаріальної контори Монич Н.Д. із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом. Позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки заяву про прийняття спадщини після померлої у встановлений шестимісячний строк спадкоємець не надала, документи, що підтверджують фактичне прийняття спадщини не надала.

В уточненій позовній заяві просила суд встановити факт родинних стосунків між нею та ОСОБА_3 , яка доводилась їй рідною тіткою; встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті спадкодавця ОСОБА_3 та визнати право власності в порядку спадкування за законом.

В грудні 2020 року до суду надійшла позовна заява від третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет позову ОСОБА_2 , які ухвалою суду від 22.12.2020 року були об`єднані в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 . В позовній заяві третя особа, яка заявляє самстійні вимоги на предмет позову ОСОБА_2 посилалась на те, що між нею та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі - продажу 1/5 частини житлового будинку, проте відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Відповідач передав, а позивачка прийняла ключі від спірного будинку; позивачка передала відповідачці грошові кошти в розмірі 27000 грн. за продаж 1/5 частини житлового будинку , однак, до цього часу договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчений.

Просила суд визнати договір купівлі - продажу нерухомого майна , а саме 1/5 частини житлового будинку розташованого : АДРЕСА_1 дійсним та визнати за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно, а саме на 1/5 житлового будинку розташованого за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 150,0 кв.м., жилою площею 109,20 кв.м.

В судовому засіданні представник позивачки адвокат Наконечна Т.М. підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити на підставах, які зазначені в позові, не заперечувала проти задоволення позовної заяви третьої особи, яка заявляє позовні вимоги на предмет позову ОСОБА_2 .

Представник відповідача Синельниківської міської ради надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила прийняти рішення відповідно до діючого законодавства.

Третя особа, яка заявляє самосійні вимоги на предмет позову ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про проведення судового розгляду за її відсутності, свої позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Суд вислухав пояснення представника позивача, допитав свідків та дослідив письмові докази, які наявні в матеріалах цивільної справи.

За правилами статей 2,12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Вимоги ст. 264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказана обставина підтверджується актовим записом про смерть №249, який був зроблений 01.06.1999 року .

Після її смерті залишилось спадкове майно, а саме 1/5 частина жилого будинку за адресою АДРЕСА_1 . Вказане нерухоме майно належало померлій на підставі свідоцтва про право власності, яке було видане 27 березня 2000 року виконкомом Синельниківської міської ради на підставі рішення виконкому №49 від 16 лютого 2000 року і було видано на ім`я ОСОБА_3 взамін договору купівлі- продажу, посвідченого Першою синельниківською державною нотаріальною конторою за реєстром №1033 від 18.06.1992 року. Вказане свідоцтво про право власності було зареєстровано в Синельниківському БТІ за реєстром №40 27.03.2000 року.

Факт родинних стосунків між позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_4 пояснила суду, що вона знайома з позивачкою ОСОБА_1 з 1997-98 р.р., вони стали подругами і свідок бувала в гостях у позивачки, яка мешкала зі своєю тіткою ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 . Також позивачка здійснювала догляд за своєю тіткою, оскільки та була особою похилого віку, хворіла і їй була потрібна допомога родичів. Вони разом харчувалися , позивачка купляла продукти, ліки. Після смерті своєї тітки ОСОБА_3 позивачка почала користуватися її квартирою, навела в ній порядок.

Аналогічні свідчення надала суду свідок ОСОБА_5 .

Також вказаними свідченнями підтверджується факт прийняття спадщини позивачки ОСОБА_1 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , оскільки позивачка фактично вступила в управління спадковим майном шляхом користування вказаним майном.

Згідно до повідомлення Першої Синельниківської державної нотаріальної контори від 17.07.20 року спадкова справа після смерті ОСОБА_3 -не заводилась.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Згідно із ч.3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами суд враховує , норми матеріального права щодо спадкування майна , якими врегульовані спірні правовідносини.

Частиною 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України , який набрав чинності 01 січня 2004 року передбачено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Частиною 5 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України встановлено, що Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно зі ст.548 ЦК УРСР, який втратив чинності з 01 січня 2004 року- для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майно; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

За змістом ст.549 ЦК УРСР необхідно, щоб спадкоємець вчинив хоча б одну дію, передбачену цією нормою закону: або фактично вступив в управління, або володіння спадковим майно; або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст.315 ЦПК України- суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення .

Частиною 2 ст.315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, в тому числі і встановлення факту родинних відносин.

Як встановлено судом під час судового розгляду- спадкоємець ОСОБА_1 фактично вступила у спадщину, оскільки користувалась та користується спадковим майном після смерті спадкодавця .

Таким чином, необхідно зробити висновок про те, що у позивачки виникло право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Цивільний кодекс УРСР в редакції 1963 року не передбачав обов`язку власника нерухомого майна, в тому числі і спадкоємця, зареєструвати право власності.

Отже, цивільним законодавством, яке врегульовувало питання щодо прийняття і оформлення свідоцтва про право на спадщину, не встановлювались строки, протягом яких спадкоємці зобов`язані отримати свідоцтво про право на спадщину.

Цивільний кодекс України, який діє з 1 січня 2004 року, також, не передбачає обов`язку спадкоємців в певні строки оформити свідоцтво про право на спадщину.

При таких обставинах справи, та з врахуванням досліджених судом письмових доказів суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду і є обґрунтованими.

Разом з тим, слід враховувати те, що задоволення зустрічного позову може повністю або частково виключати задоволення первісного позову.

Встановивши обставини справи за позовною заявою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_2 та дослідивши письмові докази, які надані ОСОБА_2 на підтвердження її позову- суд вважає, що в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 слід відмовити, а позовну заяву третьої особи з самостійними позовними вимогами на предмет спору ОСОБА_2 слід задовольнити з огляду на наступне.

В частині позовних вимог ОСОБА_2 судом встановлено наступне:

Відповідно до ст. 15 та ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу та одним із способів захисту прав та інтересів є зокрема визнання права.

За правилами п. 1 ч. 2ст.11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно із ч.1ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З 01.01.2013 року , у повному обсязі набрав чинності Закон України №1878-VI від 11 лютого 2010 року «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України». Вказаним законом була реформована система державної реєстрації прав на нерухомість , внаслідок чого законодавець відмовився від державної реєстрації зобов`язальних договорів, які обумовлюють перехід речових прав на нерухомість, а відтак момент переходу договорів, які обумовлюють перехід речових прав на нерухомість, а відтак момент переходу таких прав за договором став пов`язуватись виключно з державною реєстрацією самих речових прав.

У період до 01.01.2013 року договори купівлі-продажу нерухомого майна підлягали нотаріальному посвідченню та державній реєстрації , а з 01.01.2013 року - лише нотаріальному посвідченню.

Таким чином, з 01 січня 2013 року відповідно до ч.3 ст.640 ЦК договори купівлі-продажу нерухомості є укладеними з моменту їх нотаріального посвідчення, а право власності на об`єкт нерухомості переходить з моменту реєстрації такого права згідно з ч.4 ст.334 ЦК України.

За таких умов, викладений у п.13 Постанови Пленуму ВСУ №9 висновок про відсутність підстав для застосування норм ч.2 ст.220 ЦК щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, не поширюється на договори, пов`язані з переходом прав на нерухомість, укладені після 01.01.2013 р.

Правова позиція ВСУ від 06.09.2017р. у справі №6-1288цс17:

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Як вбачається із матеріалів справи, договір купівлі-продажу від 26.06.2018 року був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в простій письмовій формі і нотаріально не посвідчений.

Разом з тим, згідно з частиною другою статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно з вимогами частини 1статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності зі статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язуються передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Відповідно до частини 1статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Для визнання такого договору дійсним обов`язковою умовою, як і для будь якого іншого договору, є відповідність його змісту Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина 3 статті 209, частина 1 статті 203 ЦК України).

Відповідно до частини 1статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Оцінивши наданий позивачем договір купівлі-продажу від 26.06.2018 року суд дійшов висновку про те, що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу 1/5 частини житлового будинку, крім того, нерухоме майно було передано позивачу, що свідчить про фактичне виконання договору, а тому наявні підстави для визнання вказаного договору купівлі-продажу дійсним.

Відповідно до ст. 334 ЦК України набуття права власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Аналізуючи надані у справі докази в їх сукупності, суд вважає за можливе задовольнити вимогу третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/5 частину житлового будинку, оскільки в судовому засіданні встановлено, що продавець ОСОБА_1 ухиляється від нотаріального посвідчення договору, а ОСОБА_2 позбавлена можливості захистити своє право в іншій спосіб. Таким чином, суд приходить до переконання, що визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/5 частину житлового будинку АДРЕСА_2 не призведе до порушення прав будь-яких інших осіб та іншим шляхом захистити свої права у позивача немає можливості.

З врахуванням викладеного суд дійшов до висновку про задоволення позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет позову ОСОБА_2 в повному обсязі і про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що суд задовольняє позовну заяву третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_2 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 220, 334, 626, 629, 632, 635, 638, 640, 655, 391, 392 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 19, 81, 259, 263-265, ЦПК України, суд

Вирішив:

В задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до Синельниківської міської ради про встановлення факту родинних стосунків, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом- відмовити.

Позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання угоди дійсною та визнання права власності на нерухоме майно- задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі- продажу 1/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/5 частину житлового будинку, розташованого за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 150,0 кв.м., житловою площею 109,20 кв.м.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду або через Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області безпосередньо шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 19 січня 2021 року.

Суддя: Г. В. Бондаренко