Справа № 127/9679/20
Провадження № 22-ц/801/12/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 рокуСправа № 127/9679/20м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вінницького апеляційного суду в складі:

Головуючої: Копаничук С.Г.

Суддів: Медвецького С.К., Оніщука В.В.

за участю секретаря Очеретної М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Покоєвича Андрія Олексійовича на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 07.08.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вінницької комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради про визнання недійсним наказу про внесення змін до штатного розпису, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В с т а н о в и в :

04.05.2020року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вінницької комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради про визнання недійсним наказу про внесення змін до штатного розпису, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 3500 грн. моральної шкоди, посилаючись на те, що наказом відповідача №915 К від 02.08.1990 року його було призначено на посаду лікаря-хірурга поліклінічного відділення Вінницької центральної районної клінічної лікарні ,яка після перейменувань має назву комунальне некомерційне підприємство «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради (далі - ВЦРКЛ) Наказом№ 133-к/тр від 27.03.2010 року його було звільнено з роботи з 31.03.2020року за скороченням чисельності або штату працівників за ч.1 ст.40 КзПП України. Вважає вказане звільнення незаконним, оскільки відповідач порушив порядок звільнення, після попередження про звільнення за скороченням штату не вирішував питання про працевлаштування його у цій же установі та про переважне право його на залишення на роботі, порівняно з іншими працівниками, оскільки він має великий стаж і досвід роботи, тобто звільнення провели з порушенням трудового законодавства. . Зазначив, що незаконним звільненням йому було заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює в 3500 грн. Просив визнати незаконним наказ про внесення змін до штатного розпису відповідача № 59 від 14.01.2020 року в зв`язку з тим, що підставою його видання зазначено зменшення медичних субвенцій на 2020 рік для відповідача ,в той час як згідно календарного плану проведення фінансування по Вінницькій ЦРКЛ, фінансування в порівнянні з аналогічним періодом 2019 року навіть збільшилося. Також просив поновити його на посаді лікаря хірурга ,стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу ,починаючи з 31.03.2020 року до дня поновлення на роботі і стягнути понесені судові витрати.

Ухвалою Вінницького міського суду від15.06.2020 року позивачу відмовлено у витребування копії штатного розпису по всій лікарській установі відповідача, на тій підставі, що звільнений працював у поліклінічному відділенні ,а також того рішення, яке обгрунтовує звільнення за скороченням посади саме позивача.

Ухвалою Вінницького міського суду від 07.08.2020 року позов до відповідача про стягнення моральної шкоди залишено без розгляду в зв`язку з несплатою судового збору.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 07.08.2020 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі просить зазначене рішення скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права, а по справі ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити повністю. Зазначив, що суд першої інстанції безпідставно не витребував і не оцінив докази, які мають значення для розгляду справи, з яких вбачаються вказані ним порушення відповідачем норм трудового законодавства .В результаті суд не встановив обставини щодо дійсності скорочення посад в ВЦКРЛ, виконання відповідачем вимог законодавства по з`ясуванню переважного права на залишення на роботі працівників з більш високою кваліфікацією, стажем роботи та чи дійсно були підстави для розірвання трудового договору з позивачем на підставі п.1ч.1 ст.40 КЗпП України.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16.11.2020 року було частково задоволено клопотання апелянта щодо витребування доказів ,у витребуванні яких позивачу було відмовлено судом першої інстанції, та витребувано у відповідача повний штатний розклад по ВЦКРЛ до скорочення посад та після такого скорочення.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17.12..2020 року було частково задоволено клопотання представника ОСОБА_1 про витребування доказів ,у витребуванні яких позивачу було відмовлено судом першої інстанції та витребувано у відповідача перелік посад лікарів-хірургів з вказанням працівників ,які такі посади займали до скорочення штату та після його скорочення з 01.04.2020року;засвідчену копію рішення адміністрації та профспілкового комітету, на якому вирішувалось питання переважного права на залишення на роботі при звільненні за скороченням штату (чисельності) працівників ,а також довідку про середню заробітну плату позивача, обраховану згідно Порядку обчислення заробітної плати ,затвердженого Постановою КМ України №100 від 08.02.1995 року.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28.12.2020 року до відповідача- ВЦРКЛ Вінницької районної ради було застосовано заходи процесуального примусу у вигляді попередження.

Заслухавши доповідача ,осіб ,які беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи ,рішення суду в межах доводів апеляційної скарги ,колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що наказом №915-к від 02.08.1999 року ОСОБА_1 з 03.08.199 року був прийнятий на посаду лікаря-хірурга поліклінічного відділення Вінницької ЦРЛ, яку реорганізовано в КНП «Вінницька центральна районна лікарня» Вінницької районної ради. (а.с.8).Тобто, підприємство є комунальним унітарним некомерційним підприємством Наказом КНП «Вінницька ЦРЛ»№400 від 30.12.2019року прийнято рішення про скорочення чисельності працівників згідно сформованого нового штатного розкладу (а.с.44).На виконання вказаного наказу КНП «ВЦРКЛ» прийнято наказ №59 від 14.01.2020 року про скорочення з 01.04.2020 року посад працівників ,у тому числі, 0,25 посади лікаря- хірурга поліклінічного відділення №1 (а.с.46) 28.01.2020 року позивача попереджено про наступне вивільнення 31.03.2020року на підставі п.1.ч.1.ст.40 КзПП України. Профспілковий комітет медпрацівників КНП «ВЦРКЛ» дав згоду на його звільнення з роботи за скороченням штату ( чисельності) .Адміністрацією установи ОСОБА_1 пропонувалось переведення на посади: лікаря з медицини невідкладних станів екстренної(невідкладної) медичної допомоги; сестри медичної(палатної) хірургічного відділення; сестри медичної(палатної) неврологічного відділення; сестри медичної(палатної) педіатричного відділення (декретна посада) (а.с.19,72) Від роботи на вказаних посадах позивач відмовився.

Наказом від №133-к від 27.03.2020 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 31.03.2020року за скороченням чисельності або штату працівників. Cтаном на 06.04.2020 року згідно штатного розпису КНП « «ВЦРКЛ» у поліклінічному відділенні відсутня посада лікаря хірурга.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про скасування наказу про внесення змін до штатного розпису, суд виходив із того ,що позивачем не доведено тієї обставини, що оскаржуваний наказ суперечить нормам законодавства. Відмовляючи у задоволенні позову в частині поновлення на роботі та пов`язаної з цим вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходив із того, що після звільнення позивача у КНП «ВЦРКЛ» тотожних посад за організаційно - структурними ознаками в штатному розписі не закріплено, підстави для визначення переважного права позивача на залишення на роботі відсутні .

Колегія суддів вважає, що суд вірно відмовив у задоволенні позову в частині вимог про визнання незаконним оскаржуваного наказу ,оскільки як вбачається в установі дійсно пройшли зміни в організації виробництва і праці, які підтверджуються фактом переходу медичного закладу на нову форму фінансування згідно ЗУ «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» від 19.10.2017 року №2168-VІ, перетворенням закладу охорони здоров`я бюджетної установи у комунальне некомерційне підприємство згідно Методичних рекомендацій по перетворенню від 14.02.2018 року ,розпорядження КМУ від 30.11.2016 року №1013 «Про схвалення концепції реформи фінансування системи охорони здоров`я», рішенням відповідного органу підприємства, який мав право приймати таке рішення ,зокрема, наказом головного лікаря ВЦКРЛ про необхідність скорочення працівників, додатком №1 до вказаного рішення про підвищення мінімальної заробітної плати та зменшення медичної субвенції на 2020 рік на 60% від запланованої і в зв`язку з цим необхідності скорочення штату .

Внаслідок цього було видано загальний наказ по підприємству №400 від 06.12.2019 року «Про прийняття рішення по скорочення штату працівників КНП ВЦКРЛ» і на його підставі видано наказ №59 від 14.01.2020 року про внесення змін до штатного розпису, яким з 01.04.2020 року було скорочено посади спеціалістів медустанови вищої та середньої ланки в кількості 27,5 одиниці та введено нові посади в кількості 2,75 од .

Як підтверджено копіями штатного розкладу станом до 01.04.2020 року і після 01.04.2020 року - у КНП «ВЦРКЛ» дійсно відбулись скорочення чисельності і штату працівників внаслідок змін в організації виробництва і праці . Факт збільшення фінансування в рамках періоду з 01.01.2020 року по 21.04.2020 року ,порівняно з відповідним періодом 2019 року, на які посилається апелянт , не свідчить про збільшене фінансування медустанови на 2020 рік в цілому, а тому суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав вважати вказаний наказ про внесення змін до штатного розкладу незаконним.

Доводи апеляційної скарги про незаконність прийняття вказаного рішення про необхідність скорочення посад позивачем не підтверджені відповідними доказами ,а тому є необгрунтованими ,підстави для визнання вказаного наказу недійсним(незаконним) не доведені ,а тому рішення суду у цій частині вимог скасуванню не підлягає.

Разом з тим ,з висновком суду про відсутність порушень відповідачем трудового законодавства при звільненні позивача та підстав для поновлення на роботі і стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу погодитись не можна ,оскільки суд дійшов до них з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КзПП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках , зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст.49-2 КзПП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Стаття 42 КзПП України передбачає переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці ,а саме: при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, а при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до роз`яснень п.19 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Позивач у скарзі вказує на безпідставне невитребування судом доказів на з`ясування обставин належного дотримання роботодавцем вимог закону щодо наявності для позивача іншої роботи на тому самому підприємстві, в установі, організації ,а також, переважного право на залишення на роботі.

Як вбачається з матеріалів справи ,суд у вказаних клопотаннях позивачу відмовив з підстав того, що позивач працював у поліклінічному відділенні, а переліки посад поліклінічного відділення до і після скорочення вже були наявні у матеріалах справи. Так само суд не вбачав підстав для витребування штатних розкладів відповідача із зазначенням кількості працюючих працівників та їх кваліфікації, ,оскільки відсутні підстави з яких випливає, що рішення яке обгрунтовує скорочення саме позивача , а не інших лікарів- хірургів, які працюють у відповідача ,наявне у КНП «ВЦРКЛ» та взагалі існує.

Разом із тим, відповідно до ч.ч.1,4,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.ч.1,3,6-10 ст.84 ЦПК учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом. Притягнення винних осіб до відповідальності не звільняє їх від обов`язку подати витребувані судом докази. У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно ч.ч.2,3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів вважає, що суд , в порушення ст.ст. 81,77,84 ЦПК, безпідставно відхилив клопотання позивача, оскільки не врахував , що на підтвердження дотримання роботодавцем вимог ст.ст.42,49-2 КзПП України необхідні докази пропонування позивачу іншої роботи за тією ж спеціальністю і щодо переважного права на залишення на роботі саме на тому самому підприємстві, в установі, організації, а не у тому самому підрозділі ( поліклінічному відділенні) , де позивач працював.

Вказане випливає із змісту ст.ст.62, 64 ГК України та ст.21 КзПП України , згідно яких підприємство є юридичною особою, яка може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо), проте укладення трудового договору передбачено між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. Тобто, стороною трудового договору виступає лише юридична особа - підприємство, установа або організація ,а не її виробничий чи функціональний структурний підрозділ. Відповідно з`ясування дотримання роботодавцем вимог ст. ст. 42,49-2 КзПП України щодо наявності і пропонування позивачу іншої роботи за тією ж спеціальністю ,а також щодо переважного права на залишення на роботі, необхідно здійснювати в рамках усього підприємства, а не окремого відділення.

Разом із тим, як вбачається і встановлено із витребуваних апеляційним судом доказів ,у штатному розписі відповідача, як на час попередження про звільнення ,так і після скорочення, були наявні посади лікарів - хірургів, зокрема, після скорочення - лікарів інфекційного відділення №3 (хірургічні ліжка) в загальній кількості 8,25 штатних одиниць , лікаря-хірурга хірургічного відділення смт. Вороновиця (для надання цілодобової екстренної меддопомоги ) - 0,5 шт. од., 2 посади лікаря- хірурга поліклінічного відділення №2 ( смт. Вороновиця) по 0,25 штатних одиниць,(а.с.125 135,131 ) З протоколу №1 засідання комісії КНП «Вінницька ЦРКЛ» з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі від 21.01.2020року, вбачається ,що вказане питання щодо ОСОБА_1 вирішувалось лише щодо посад і осіб- лікарів хірургів поліклінічного відділення ,а не усього комунального медпідприємства ,а тому не може відповідати критеріям вирішення цього питання згідно вимог закону.

Обставини того, що на час вивільнення у відповідача були відсутні вакантні посади лікарів хірургів в розрізі даних по усьому підприємству ,а у позивача - переважне перед іншими працівниками право залишення на роботі, а тому не було можливості перевести лікаря-хірурга ОСОБА_1 на іншу посаду на тому ж підприємстві , відповідачем не підтверджені . Витребуваний судом перелік посад лікарів- хірургів з вказанням працівників ,які ці посади займали до та після скорочення штату, відповідач , незважаючи на ухвали апеляційного суду та застосовані заходи процесуального примусу, не надав без повідомлення причин.

Відтак, враховуючи ненадання відповідачем доказів зворотнього , колегія суддів, відповідно до положень ч. 10 ст.84 ЦПК, не визнає обставину відсутності на підприємстві на час вивільнення роботи за професією чи спеціальністю позивача, встановленою ,що не свідчить про дотримання відповідачем вимог трудового законодавства щодо гарантій працевлаштування ОСОБА_2 на тому ж підприємстві при звільненні його за скороченням чисельності ( штату ) працівників.

Тому висновок і рішення суду про відсутність порушень прав позивача та підстав для поновлення його на роботі і відмову в задоволенні цих вимог , є необгрунтованим .

Згідно ст.235 КзПП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відтак ,позивач підлягає поновленню на роботі зі стягненням на його користь середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період 31.03.2020 року по день постановлення судом рішення 21.01.2021 року .

Крім того , судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді 0,25 штатної одиниці лікаря - хірурга поліклінічного відділення КНП «Вінницька ЦРКЛ», що являлась основним місцем його роботи. Після звільнення 31.03.2020 року за скороченням штату позивач не працював, що підтверджено відсутністю записів про роботу у наданій ним і оглянутій в судовому засіданні трудовій книжці.

Як вбачається з витребуваної судом довідки підприємства ,середньомісячний заробіток ОСОБА_1 за два місяці, що передували звільненню складав 1628,45 грн., що складає середньоденний - 79,44 грн. Відтак ,враховуючи кількість робочих днів за період прогулу - 202 ,стягненню підлягає сума 16046.88 грн.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду в частині вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі і стягненні середньомісячного заробітку підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цих вимог . В іншій частині позову рішення підлягає залишенню без змін.

Відповідно до п.2 ч.1 ,ч.2 ст.430 ЦПК України рішення суду в частині поновлення на роботі і стягненні середнього заробітку за один місяць в розмірі 1628,45 грн. необхідно допустити до негайного виконання.

Згідно ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанцій.

Керуючись ст. ст. 367,374,376,382,384 ЦПК України,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Покоєвича Андрія Олексійовича задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду від 07.08.2020 року в частині вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді лікаря-хірурга у Комунальному некомерційному підприємстві «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради на користь ОСОБА_1 16 046,88 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31.03.2020року по 21.01.2021 року.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за 1 місяць в розмірі 1628,45 грн.,- допустити до негайного виконання.

В іншій частині рішення Вінницького районного суду від 07.08.2020 року залишити без змін.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради на користь держави 2102 грн. судового збору за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча С.Г. Копаничук

Судді В.В. Оніщук

С.К. Медвецький