КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 367/9146/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1190/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Гребнєва Є.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 липня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Оладько С.І., по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Київобленерго» про захист прав споживачів, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив зобов`язати відповідача припинити вимагання від позивача сплати боргу в сумі 284,07 грн.; заборонити відповідачу вимагати від позивача сплати боргу в сумі 284,07 грн. за спожиту до 01 січня 2019 року електроенергію; заборонити відповідачу відключати будинок позивача від енергопостачання за несплату боргу в сумі 284,07 грн. за спожиту до 01 квітня 2019 року електроенергію; стягнути з відповідача на користь позивача переплату позивача за 2017 рік в сумі 25,80 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 400 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача витрати позивача на юридичну допомогу в сумі 2 950 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача витрати на діставання до підрозділу відповідача під час досудового вирішення спору в сумі 280 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідач, діючи через свій районний підрозділ, вимагає від нього сплати неіснуючого боргу в сумі 284,07 грн., погрожуючи при цьому відключити його будинок від енергопостачання. Вказував, що з 2015 року позивач намагався в досудовому порядку врегулювати з відповідачем дане питання та звертався з заявами та скаргами до Ірпінського районного підрозділу відповідача та намагався потрапити на прийом до керівництва відповідача. Проте секретаріатом останнього позивачу було відмовлено в запису на прийом за тією мотивацією, що Ірпінський районний підрозділ відповідача самостійно вирішує питання нарахування плати за спожиту електроенергію в своєму регіоні, і всі питання з цього приводу потрібно з`ясовувати виключно з ним.

З наданих відповідачем відповідей було встановлено, що борг виник тому, що відповідачем проводиться безпідставне систематичне перенарахування передоплати по даному особовому рахунку з послідуючим недосписанням та неврахуванням фактично спожитої та оплаченої електроенергії, внаслідок чого виникає заборгованість.

Зазначав, що спеціалістом Ірпінського районного підрозділу відповідача були досліджені та перевірені наявні в позивача з 2012 року платіжні документи та встановлено, що в нього відсутня будь-яка заборгованість за даним рахунком та все оплачене згідно показників лічильника ,а заборгованість виникла в наслідок недоскональності програмного забезпечення ПрАТ «Київобленерго», де за відсутності фактичних показників лічильника в 2014 році програмою застосовані показники вартості електроенергії 2015 року, внаслідок чого із всіх сплачених після цього позивачем сум, спочатку системою вираховується борг, а тому кожного разу наявна нібито недоплата. З метою досудового вирішення спору їздив до Ірпінського районного підрозділу відповідача, який знаходиться в іншому кінці міста від його місця проживання, на що було витрачено лише в 2018 році 280,00 грн.

За останні три роки позивачем сплачено повністю за спожиту електроенергію з показників лічильника 18300 кВт/год - на 01 листопада 2016 року до показників лічильника 22475 кВт/год - на 31 грудня 2018 року. До сплачених сум за відповідно спожиті кВт/год у відповідача претензій і заперечень не було. Таким чином, у позивача відсутня будь-яка заборгованість перед відповідачем за спожиту електроенергію за останні три роки, а наявна переплата на суму 25,80 грн. за 2017 рік.

Позивач також зазначав, що йому було спричинено моральну шкоду діями відповідача через хвилювання внаслідок порушення його прав споживача, яку він оцінює в сумі 400,00 грн. (а.с. 1-8).

Представник ПрАТ «Київобленерго» Нечипоренко Я.І. подав до суду відзив на позовну заяву та пояснив, що з 01 січня 2019 року ПрАТ «Київобленерго» не здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії, оскільки ліцензія анульована. Зазначав, що позивач починаючи з 2013 року оплачував за спожиту електроенергію не в повній мірі та на власний розсуд, у зв`язку з чим після проведених оплат на кінець року виводилась заборгованість відповідно до оплати послуг та наданих показників лічильника. Сума заборгованості станом на 31 грудня 2018 року складала 1 263,27 грн. У березні 2019 року позивач оплатив 754,80 грн., у зв`язку з чим заборгованість станом на 01 січня 2019 року складає 284,07 грн. Вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди вважає безпідставними, а в частині відшкодування витрат на правничу допомогу є необґрунтованими та не пропорційними позовним вимогам, тому просив у задоволенні позову відмовити (а.с. 36-38).

У відповіді на відзив позивач заперечував проти доводів відповідача та просив позовну заяву задовольнити (а.с. 49-50).

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 07 липня 2020 року ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено (а.с. 60-68).

Не погодившись з рішенням районного суду, 11 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити (а.с. 70-85, 90).

На обґрунтування скарги зазначив, що при ухваленні рішення суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи внаслідок неправильного дослідження і оцінки доказів. Зазначав, що на підтвердження оплати заборгованості, яку відповідач йому нарахував, позивач надав належні докази, а саме розрахункові документи. Натомість відповідач не надав доказів за який час і в якому обсязі виникла заборгованість і недоплата. Крім того, суд першої інстанції в судовому засіданні не розглянув вимогу про відшкодування моральної шкоди та стягнення витрат на правничу допомогу. Звертав увагу на те, що предметом даного позову є вимагання відповідачем оплати за неспожиту позивачем електричну енергію, які відносяться до деліктних відносин, шкода від яких регулюється ст. 1167 ЦК України і ст. 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Вважає, що судом ухвалено незаконне рішення, яке зобов`язує позивача як споживача сплачувати відповідачу будь-яку суму, яку він вимагає, незважаючи на фактично отриманий споживачем обсяг послуг.

06 січня 2020 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» - адвоката Конєвої Л.Л., в якому вона просила у задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін. Зазначала, що ПрАТ «Київобленерго» було перейменовано на ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі», ідентифікаційний код юридичної особи не змінився (а.с. 110-120).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази (а.с. 104, 106-108).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали та рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, між ПрАТ «Київобленерго» та ОСОБА_1 23 червня 2010 року було укладено договір № 200569481 про користування електричною енергією за адресою: АДРЕСА_1 .

Облік електричної енергії здійснюється лічильником НІК 2301АК1 № 1298353 (а.с. 39-40).

Згідно з п. 11 договору про користування електричною енергією споживач зобов`язаний оплачувати спожиту електричну енергію відповідно до умов договору.

Відповідно до п. 16 договору про користування електричною енергією оплата за електричні енергію здійснюється відповідно до показів приладу обліку. Розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Обсяг електроенергії у рахунках вказується на підставі даних про прогнозоване споживання електроенергії споживачем, яке визначається на основі фактичних показників приладів обліку.

З боргового рахунку ПрАТ «Київобленерго» за електричну енергію, спожиту до 01 січня 2019 року, за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що заборгованість складає 284,07 грн. (а.с. 9).

09 березня 2019 року ПрАТ «Київобленерго» було надіслано ОСОБА_1 попередження № про припинення постачання електроенергії у зв`язку з утворенням заборгованості за спожиту електричну енергію у сумі 1 263,27 грн. (а.с. 25).

У матеріалах справи міститься особова картка споживача ОСОБА_1 , особовий рахунок НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_1), з якого вбачається, що станом на 01 січня 2019 року заборгованість за електроенергію становила 1 263,27 грн. У березні 2019 року позивачем сплачено 224,40 грн. та у квітні 2019 року сплачено 754,80 грн. Враховуючи внесення оплати позивачем загальна заборгованість становить 284,07 грн. (а.с. 41-42).

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПрАТ «Київобленерго» перейменовано на ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» та є правонаступником відповідача (а.с. 115-116).

Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про ринок електричної енергії», Правилами роздрібного ринку електричної енергії, які затверджені постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14 березня 2018 року № 312 (далі - Правила).

Вказані Правила регулюють взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником (електропостачальниками) та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, визначеними цими Правилами.

Ці Правила є обов`язковими для виконання усіма учасниками роздрібного ринку.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на зменшення у встановленому законодавством порядку розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі їх ненадання, надання не в повному обсязі або зниження їхньої якості.

Пунктом 4.7. Правил встановлено, що оплата електричної енергії здійснюється споживачем виходячи з умов відповідного договору про постачання електричної енергії і може, зокрема, бути у формі: планових платежів з наступним перерахунком (остаточним розрахунком), що проводиться за фактично відпущену електричну енергію згідно з даними комерційного обліку; попередньої оплати з остаточним розрахунком, що проводиться за фактично відпущену електричну енергію згідно з даними комерційного обліку; оплати за фактично відпущену електричну енергію відповідно до даних комерційного обліку. За наявності відповідного устаткування проведення оплати може бути реалізоване із застосуванням картки попередньої оплати.

Згідно з п. 4.3. Правил дані, необхідні для формування платіжних документів, у тому числі щодо обсягів електричної енергії, надаються учасникам роздрібного ринку адміністратором комерційного обліку в порядку, встановленому Кодексом комерційного обліку. На підставі отриманих даних відповідно до умов договору (обраної споживачем комерційної пропозиції) сторони складають акти прийому-передачі проданих товарів та/або наданих послуг.

Пунктом 4.12. Правил передбачено, що розрахунки між споживачем та електропостачальником (іншими учасниками роздрібного ринку, якщо вони беруть участь у розрахунках) здійснюються згідно з даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку в порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку, про обсяги поставленої, розподіленої (переданої) та купленої електричної енергії. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну.

Рахунок за спожиту електричну енергію оплачується: протягом 10 робочих днів від дня отримання рахунка побутовим споживачем; в інший термін, передбачений договором, але не пізніше 20 календарного дня після закінчення розрахункового періоду.

Для здійснення розрахунків за фактично спожиту електричну енергію електропостачальник має сформувати та виставити споживачу платіжний документ у паперовій або електронній формі (у випадку згоди споживача на отримання електронного платіжного документа), на підставі даних комерційного обліку, отриманих у порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку (п. 4.13. Правил).

Розрахунки споживача за електричну енергію здійснюються за розрахунковий період, який, як правило, становить календарний місяць відповідно до умов договору (обраної споживачем комерційної пропозиції) (п. 4.19. Правил).

Відповідно до частини першої статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно зі статтею 714 ЦК України за договором постачання електричними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму їх використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До зазначеного договору застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

У цій справі позивачем пред`явлено вимоги про зобов`язання відповідача припинити вимагання від позивача сплати боргу в сумі 284,07 грн., заборону відповідачу вимагати від позивача сплати боргу в сумі 284,07 грн. за спожиту до 01 січня 2019 року електроенергію, заборону відповідачу відключати будинок позивача від енергопостачання за несплату боргу в сумі 284,07 грн. за спожиту до 01 квітня 2019 року електроенергію.

Вимоги позивача про зобов`язання відповідача не порушувати його права як споживача у майбутньому та (або) заборона судовим рішенням відповідачу вчиняти дії щодо вимагання погашення заборгованості (відключення) не можуть бути задоволені, оскільки вимогами чинного законодавства передбачено, що захисту підлягає тільки порушене право.

Так, статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Правовий аналіз наведених положень ЦПК України, ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дозволяє дійти висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, а саме захист його прав як споживача та зобов`язання відповідача, постачальника послуг з електроенергії, вчинити певні дії, зокрема, зобов`язати відповідача припинити вимагати з позивача сплати боргу та заборонити вимагати сплати боргу, заборонити відключати будинок позивача від енергопостачання за несплату боргу, суперечить положенням статті 16 ЦК України.

Відповідна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 357/4664/16-ц та від 07 грудня 2020 року у справі № 199/796/20.

При цьому позивач не позбавлений права заперечувати щодо правомірності нарахування суми боргу за спожиту електроенергію до 01 січня 2019 року та заявляти про застосування строку позовної давності до вимог постачальника електричної енергії у межах провадження про стягнення з позивача боргу.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 26 лютого 2015 року № 220 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02 березня 2015 року за № 235/26680, яка була чинною у 2017 році) затверджено нові тарифи, що відпускаються населенню з 01 березня 2017 року.

Відповідно до положень пункту 4.23 Правил роздрібного ринку електричної енергії, які затверджені постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14 березня 2018 року № 312, у разі зміни тарифу надлишок (переплата) оплаченої, але не спожитої електричної енергії зараховується споживачу на його особовий рахунок як авансовий платіж за новими тарифами в наступному розрахунковому періоді.

Враховуючи вищезазначені вимоги законодавства та обставини справи в їх сукупності, вимога позивача про стягнення з відповідача переплати за електроенергію на суму 25,80 грн. за 2017 рік задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Враховуючи вказане, правильним є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач не надав до суду об`єктивних доказів на підтвердження тих обставин, що винними діями відповідача позивачу було заподіяно моральну шкоду.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені районним судом повно, але, з огляду на викладені вище висновки, наявні підстави для зміни мотивувальної частини рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 липня 2020 року, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги вищевказаних висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

За змістом ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, на підставі ст. 141 ЦПК України оскільки у задоволенні позову відмовлено, не підлягають відшкодуванню з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу.

Також не підлягають задоволенню вимоги позивача про відшкодування витрат на проїзд до відповідача для досудового врегулювання спору, оскільки ЦПК України передбачено лише відшкодування витрат, що пов`язані з явкою до суду.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 липня 2020 року - змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 22 січня 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова