Справа № 487/5811/20
Провадження № 2/487/654/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2021 Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Афоніної С.М., за участю секретаря судового засідання Ященко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 про захист прав власності, шляхом виселення та зняття з реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 про захист прав власності, шляхом виселення та зняття з реєстрації з житлового будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначила, що їй та ОСОБА_3 на праві власності, на підставі свідоцтв пр. право на спадщину за законом, належить по Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1 , після смерті їхньої матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя ОСОБА_4 у вказаному будинку була зареєстрована колишня дружина її сина ОСОБА_2 . На теперішній час у будинку проживає лише відповідач, яка не визнає її право власності, вчиняє сварки, чинить перешкоди у користуванні та володінні будинком, тому вона позбавлена можливості проживати в будинку. У зв`язку з чим, посилаючись на захист права власності, передбачених ст.. 391 ЦК України, просила про виселення та зняття з реєстрації відповідача.

Ухвалою від 15.10.2020 позовна заява залишена без руху.

22.10.2020 позивач надала докази про усунення недоліків, які були підставою для залишення позову без руху.

10.11.2020 третя особа ОСОБА_3 подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримала позовні вимоги та просила про їх задоволення.

Ухвалою від 16.11.2020 відкрите провадження у справі.

14.12.2020 представником відповідача до суду надано відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позову відмовити, оскільки позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, які б підтверджував факт порушення її прав власності. Зазначивши, що в період з 1993 по 2011 роки вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 та її родина проживала у житловому будинку АДРЕСА_1 власником якого була мати її чоловіка ОСОБА_4 17.12.2002 зі згоди власника будинку вона була зареєстрована за вказаною адресою, як члени родини та до теперішнього часу проживає у будинку, який є єдиним місцем її проживання, іншим житлом вона не забезпечена. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , після її смерті власниками будинку по Ѕ частки кожній стали її дочки ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , а вона продовжувала проживати в цьому будинку. В подальшому за проживання у будинку позивач почала брати з неї грошові кошти. 17.06.2019 між нею та ОСОБА_1 було укладено договір оренди житлового будинку на 6 місяців до 17.12.2019, потім договір оренди продовжувався до 01.01.2021 та на момент звернення позивача з даним позовом ще не сплив. Будинок вона займає на законних підставах, на підставі реєстрації та договору найму житла, будь-яких перешкод для власника у праві власності вона ніколи не чинила, у разі задоволення позовних вимог вона залишиться безхатченко, коштів на придбання власного житла у неї не вистачає. Вважає, що позивач не аргументувала ні мету, яку вона переслідує подавши даний позов, ні співрозмірність такого виселення відповідній меті, враховуючи, що пропорційність виселення, виходячи з практики ЄСПЛ, є обов`язковою умовою належного застосування ст. 8 Конвенції.

03.02.2021 позивач надала до суду відповідь на відзив, в якої зазначила, що після набуття нею права власності на спірний будинок, відповідачка, яка не є членом її сімї чи особою, яка постійно проживає разом з нею та веде спільне господарство, втратила право користування будинком та проживання в ньому. З січня 2019 року відповідачка відмовляє їй у доступі до будинку, господарських та інших споруд, не надає їй проживати у будинку, роботи ремонтні роботи, користуватися земельною ділянкою. Відповідачка посилається на те, що зареєстрована у будинку з 2002 року та немає іншого житла, тому відмовляється виселятися та зніматися з реєстрації. Вказане свідчить про грубо порушення її права власності щодо користування та розпорядження будинком. Відповідачка провокує скандали та сварки, більше двох разів викликались працівник поліції. Крім того, ОСОБА_2 проживає у спірному будинку разом із співмешканцем, у її є батьки є трьохкімнатної квартира, також дочка відповідача має своє житло, тому у разі виселення вона не буде безхатченко. Відповідачем не надано будь-яких доказів, які б спростовували правомірність та законність вимог позивача.

03.02.2021 представником відповідача надані до суду письмові докази.

Ухвалою від 04.02.2021 закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

06.04.2021 представник відповідача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечує.

07.04.2021 представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за відсутністю його та позивача, просив про задоволення позовних вимог.

14.05.2021 представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за відсутністю його та позивача, просив про задоволення позовних вимог та просив виселити відповідача ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 .

14.05.2021 представник відповідача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечує.

В судовому засіданні 09.03.2021 представник позивача позовні вимоги підтримав, підтвердив обставини викладені у позовної заяві, просив про їх задоволення. Зазначивши, що ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з сином позивача ОСОБА_5 , разом проживали у будинку його баби ОСОБА_4 , зі згоди власника була зареєстрована у спірному житловому будинку у 2002 році. В 2009 році померла власник житлового будинку ОСОБА_4 , після її смерті позивачка та третя особа успадкували вказаний будинок у рівних частках. В 2011 році ОСОБА_2 розірвала шлюб з ОСОБА_5 , але продовжувала проживати у будинку разом із їхньої неповнолітньою дочкою ОСОБА_6 , на теперішній час яка вийшла заміж та в будинку проживає. Після чого позивачка стала просити ОСОБА_2 виселитися з будинку, але остання відмовляється, чинить перешкоди власникам, не впускає їх до будинку, не дозволяє робити ремонт та сама також не проводить ремонт, чим руйнує будинок, постійно влаштовує сварки, скандали, проживає у будинку зі своїм співмешканцем. З 17.06.2019 між відповідачем та позивачем укладалися договори оренди спірного будинку, строк дії договору до 01.04.2021 та більше позивач не бажає продовжувати оренду, тому вважає, що припиненим сервітут, відповідно до ст. 406 ЦК України.

В судовому засіданні 09.03.2021 представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити. Зазначивши, що фактично ОСОБА_2 проживає у спірному будинку з 1993 року, до 2011 року проживала разом чоловіком ОСОБА_5 , який є сином позивача, а з 2011 року з дочкою. 17.12.2002 зареєстрована у спірному будинку з дозволу колишнього власника ОСОБА_4 , як член сім`ї власника, іншого житла у неї не має, позивачем не надані докази на підтвердження порушення її права власності. Крім того, з 17.06.2019 відповідач проживає у спірному будинку за договором оренди, сплачує оренду плату позивачу, тому звернення з даним позовом свідчить про обрання невірного способу захисту.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного:

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 05.01.2011 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 05.01.2010 є власниками по Ѕ частки кожна житлового будинку який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті їхньої матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 (син позивача) з 18.09.1993, який було розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03.03.20211. ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя ОСОБА_7 народилась дочка ОСОБА_8 .

Відповідач ОСОБА_2 вселився у житловий будинок АДРЕСА_1 , зі згоди його власника ОСОБА_4 , як члени сім`ї власника дружина її внука, що не заперечували в судовому засіданні представники сторін. В той же час, твердження представника відповідача проте, що відповідач фактично вселилась у вказаний житловий будинок з 1993 року належними і допустимими доказами не підтверджується. Проте, відповідно до копії паспорта ( НОМЕР_1 ) та копії Будинкової книги житлового будинку АДРЕСА_1 , які міститься в матеріалах справи ОСОБА_5 зареєстрований за вказаною адресою з 25.11.1997 постійно.

Крім того, з Будинкової книги житлового будинку АДРЕСА_1 вбачається, що 17.12.2002 за вказаною адресою були зареєстровані постійно ОСОБА_2 , а 01.07.2010 її малолітня дочка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Реєстрація відповідача у житловому будинку також відбулась зі згоди власника ОСОБА_4 , що не заперечувалось сторонами.

Отже, відповідач ОСОБА_2 вселилась до спірного житлового будинку зі згоди колишнього власника, як члени сім`ї власника, постійно проживає у будинку та в ньому зареєстрована, вищевказані обставини визнані сторонами у судовому засіданні.

Крім того, після смерті ОСОБА_4 , зміни власників у житловому будинку та розірвання шлюбу з ОСОБА_5 , відповідач продовжувала проживати у спірному будинку та проживає на час розгляду справи у суді.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що відповідач повинна бути виселена з спірного житлового будинку, посилаючись на положення ст.. 391 ЦК України, оскільки створює перешкоди у користуванні житлом власнику майна, чим порушує її права, зазначаючи, що відповідач не є членом сім`ї власника чи особою, яка постійно проживає разом з нею та веде спільне господарство, тому втратила право користування будинком та проживання в ньому, відтак, просила виселити відповідача без дання іншого жилого приміщення та зняти з реєстрації.

Однак, суд не може погодитися з такими доводами позивача, з огляду на наступне.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 155 ЖК України, ст. 321 ЦК України, громадянин не може бути протиправно позбавлений права власності на своє майно чи обмежений в його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною другою статті 64 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї наймача віднесено дружину наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї.

У відповідності з положеннями ст. 7 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше ніж з підстав і в порядку, визначених законом, при незаконному позбавленні права користування жилим приміщенням порушене право підлягає відновленню.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві».

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Отже, при вирішенні даного спору слід дослідити питання дотримання балансу між правами учасників справи, які гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема захистом права власності позивача і його права на повагу до сімейного життя та правом відповідачки як колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.

Не є підставою для виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житлом, членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс-19).

Отже, в даному випадку, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном власника, шляхом виселення ОСОБА_2 в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останньої на житло та оцінки добросовісності дій позивача , внаслідок яких ОСОБА_2 може втратити не лише право на користування житлом, а й позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.

При цьому, позивачем та її представником не надано суду жодних належних та допустимих доказів в підтвердження будь-яких звернень до відповідача з приводу можливості звільнення майна в добровільному порядку, намагання позивача вселитися в спірний житловий будинок, зміни замків на вхідних дверях відповідачем, руйнування житла, не сплату комунальних послуг тощо.

Позивачем надано до суду лист Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області від 04.08.2020, в якому на її звернення, щодо виписки ОСОБА_2 роз`яснено, що між сторонами склалися цивільно-правові відносини.

Крім того, відповідач у відзиві та її представник в судовому засіданні посилались на те, що у ОСОБА_2 , крім спірного житлового будинку, іншого житла не має, що підтверджується тривалим проживанням останньої та реєстрацією за вказаною адресою.

Посилання представника позивача на те, що відповідач може проживати разом із своїми батьками або дочкою, які забезпеченні житлом, суд вважає лише припущенням, оскільки не підтверджене будь-якими належними та допустимими доказами .

Отже, в даному випадку, відповідач являється добросовісним користувачем майна, доказів створення нею власникам цього майна жодних перешкод у його користуванні суду не надано.

Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачених у статті 116 ЖК УРСР позивачем не зазначено.

При цьому суд враховує ту обставину, що відмова у задоволенні позову, в даному випадку, не призведе до надмірного втручання у порушення права позивача на майно, встановлене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки, позивач з 1989 року зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 та відсутні докази про її намір, або іншого власника ОСОБА_3 , вселення у спірний будинок.

Що стосується посилання представника позивача на те, що 17.06.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір оренди житлового будинку АДРЕСА_1 до 17.12.2019, в подальшому було укладено ще декілька договорів оренди від 01.11.2019, від 01.05.2020, від 31.08.2020 та від 28.12.2020 строком до 31.03.2021, строк дії договору на теперішній час закінчено та позивач не має наміру його продовжити.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, в межах заявлених вимог, враховуючи, що позивачем позовна заява подана з підстав усунення перешкод власнику у користуванні та розпорядженні майном, відповідно до ст.. 391 ЦК України, доводи позивача про укладення з відповідачем договору оренди житла є безпідставними і ст.168 ЖК не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до ст.. 12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

На підставі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, врахувавши баланс інтересів сторін спору та пропорційність виселення, на важливості врахування якої наголошував ЄСПЛ (рішення від 24квітня 2012року у справі «Йорданова та інші проти Болгарії», заява №25446/06, пункт 123, та рішення від 17жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява №27013/07,пункт 156), суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню в повному обсязі, враховуючи, що вимога про зняття відповідача з реєстрації в спірному будинку є похідною від вимоги про її виселення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою в позові судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 263- 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 про захист прав власності, шляхом виселення та зняття з реєстрації відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_2

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_3

Суддя С.М. Афоніна

Повний текст рішення складено 27.05.2021.