ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування, 3% річних та інфляційних збитків,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування, 3% річних та інфляційних збитків.

Позовна заява мотивована тим, що 07 липня 2014 року в місті Дніпропетровську на території ТЦ Епіцентр по вулиці Запорізьке шосе, 62К внаслідок дорожньо-транспортної пригоди її автомобіль марки Фольксваген Пасат, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 зазнав механічних пошкоджень.

Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2014 року винним у дорожньо-транспортній пригоді визнано ОСОБА_1 .

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПрАТ СК Україна відповідно до полісу № АІ/0676813 від 20 травня 2014 року обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, згідно якого ліміт відповідальності страхової компанії за збитки, які спричинені майну потерпілого складає 50 000,00 грн., розмір франшизи становить 1 000,00 грн.

23 липня 2014 року експертом було складено висновок № 2093, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту автомобіля марки Фольксваген Пасат, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 68 402,03 грн.

03 листопада 2014 року вона подала до вказаної страхової компанії заяву про виплату страхового відшкодування, до якої додала копії наявних у неї документів щодо пошкодження транспортного засобу, які були прийняті відповідачем 03 листопада 2014 року та зареєстровані за № 4180, проте страхове відшкодування їй виплачено не було.

Позивачка зазначала, що відповідач має відшкодувати різницю між вартістю матеріального збитку та страховою виплатою, а саме 32 378,23 грн. Також, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України відповідач зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за увесь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд стягнути з відповідач на свою користь страхове відшкодування в розмірі 32 378,23 грн., інфляційні втрати в сумі 22 181,30 грн., 3% річних в сумі 1 937,00 грн, а всього 56 496,53 грн.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування в розмірі 32 378,23 грн., інфляційні втрати в сумі 22 181,30 грн., 3% річних в сумі 1 937,00 грн., а всього 56 496,53 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції не відповідає указаним вимогам закону.

Судом першої інстанції установлено, що 07 липня 2014 року близько 13 год. 25 хв. в місті Дніпропетровську на території ТЦ Епіцентр по вулиці Запорізьке шосе, 62К, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки ВАЗ, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , виїхав на смугу зустрічного руху, не переконавшись, що це буде безпечно, та скоїв зіткнення з автомобілем марки Фольксваген Пасат, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який рухався в зустрічному напрямку. Під час дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримала механічні ушкодження.

Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2014 року у справі № 199/5795/14п ОСОБА_1 був визнаний винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого на нього було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн. Постанова не була оскаржена та набрала законної сили 19 серпня 2014 року (а.с.39).

Автомобіль марки Фольксваген Пасат, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 належить на праві власності ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с.36).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПрАТ СК Україна відповідно до полісу № АІ/0676813 від 20 травня 2014 року обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, згідно якого ліміт відповідальності страхової компанії за збитки, які спричинені майну потерпілого складає 50 000,00 грн., розмір франшизи становить 1 000,00 грн. (а.с.9).

03 листопада 2014 року ОСОБА_2 подала до ПрАТ СК Україна заяву на виплату страхового відшкодування (а.с.6).

На підставі висновку експертного дослідження автотоварознавця № 2093 по визначенню матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ, складеного 23 липня 2014 року експертом ОСОБА_4 вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля марки Фольксваген Пасат, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить 68 402,03 грн. без урахування величини втрати товарної вартості та 81 378,23 грн. з урахуванням величини втрати товарної вартості (а.с.18).

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивачки страхове відшкодування в розмірі 32 378,23 грн. на підставі пункту 22.1 статті 22 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, суд першої інстанції виходив з підстав їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку про наявність підстав для стягнення страхового відшкодування, 3% річних та інфляційних збитків саме з відповідача.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках.

Визначаючи спосіб захисту порушеного свого права, позивачка ОСОБА_2 у позовній заяві просила стягнути з відповідача страхове відшкодування в розмірі 32 378,23 грн. з посиланням на норми статті 979 ЦК України, Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, Закону України Про страхування.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 2 Закону України Про страхування страховиками, які мають право здійснювати страхову діяльність на території України, є: фінансові установи, які створені у формі акціонерних, повних, командитних товариств або товариств з додатковою відповідальністю згідно із Законом України Про господарські товариства, з урахуванням того, що учасників кожної з таких фінансових установ повинно бути не менше трьох, та інших особливостей, передбачених цим Законом, а також одержали у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності; зареєстровані Уповноваженим органом відповідно до цього Закону та законодавства України постійні представництва у формі філій іноземних страхових компаній, які також одержали у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності.

Статтею 9 Закону України Про страхування визначено, що страхове відшкодування це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що відповідач ОСОБА_1 у розумінні Закону України Про страхування не підпадає під нормативне визначення страховика, а тому стягнення з нього страхового відшкодування на підставі статті 979 ЦК України, пункту 22.1 статті 22 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є невірним способом захисту порушеного права, оскільки вірним в цьому випадку способом захисту є пред`явлення до винної у ДТП особи вимоги про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП на підставі статей 1166, 1188, 1194 ЦК України, однак таких вимог позивачка до відповідача не пред`явила.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

З огляду на принцип диспозитивності у цивільному процесі особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права визначається законом, який регулює відповідні цивільні правовідносини.

Таким чином, розглядаючи позов, саме в межах заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 страхового відшкодування слід відмовити у зв`язку з обранням позивачкою невірного способу захисту, однак вона не позбавлена права звернутися до відповідача з вимогою про відшкодування шкоди.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача страхового відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене, заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2017 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування, 3% річних та інфляційних збитків відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко