Справа № 462/3421/20 Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М.
Провадження № 22-ц/811/3475/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Симець В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 жовтня 2020 року в складі судді Гедз Б.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-

встановив:

У червні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Вимоги обґрунтовував тим, що крім нього у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані також його донька та внук, однак донька ОСОБА_2 не проживає за вказаною адресою з 2018 року, а внук ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживав з часу народження. При цьому, відповідач не сплачує витрати за комунальні послуги, не займається утриманням майна та не надає коштів на проведення ремонту. Квартира перебуває в комунальній власності та неприватизована.

У 2018 році померла його матір, яка була основним квартиронаймачем, на даний час виникла необхідність у проведенні заміни основного квартиронаймача, однак через наявність зареєстрованих, проте не проживаючих осіб в квартирі, не може вільно розпорядитись цим правом та отримати згоду від них. Також факт реєстрації відповідачів в спірній квартирі перешкоджає йому в оформленні субсидії як малозабезпеченій сім`ї. Просив суд, у зв`язку з відсутністю відповідачів без поважних причин понад шість місяців за адресою реєстрації місця проживання, визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Оскаржуваним заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28 жовтня 2020 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 відмовлено повністю.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , вважає рішення незаконним, необґрунтованим ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд безпідставно не взяв до уваги конкретні докази не проживання відповідачів у квартирі, що підтверджується численними актами ЛКП «Сяйво». Також суд не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_7 .

Звертає увагу, що дитина відповідачки зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 автоматично через Органи РАЦС, після народження у пологовому будинку.

Оскільки матір дитини не є власником житла, тому на зняття з реєстрації дитини не потрібна згода органу опіки та піклування.

Вважає, що суд ухвалив рішення з неправильним застосуванням норм 71, 72 ЖК УРСР.

Зазначає, що відповідні оригінали Актів ЛКП знаходяться у Залізничному відділі соціального захисту по питанню призначення соціальної допомоги та надання субсидії.

Просить скасувати заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 жовтня 2020 рокута ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Учасники справи позивач ОСОБА_1 та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 викликалися в судове засідання та не з`явилися, повідомлення про вручення судової повістки повернулося до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача про те, що у відповідачки відсутнє, на його думку, бажання проживати у спірній квартирі, через неприязні відносини, які між ними склались, не може свідчити про втрату відповідачами інтересу до відповідного житла.

Крім цього, суд не взяв до уваги Акти, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, оскільки такі не містять відомостей, які підлягають доказуванню, зокрема відсутня інформації про період не проживання відповідачів, а також не підтверджують неповажність причин не проживання відповідачів у спірній квартирі.

Більше того, у вказаних актах відсутні підписи сусідів, зі слів яких такі акти були складені.

Що стосується малолітньої дитини відповідачки, то суд зазначив, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність в малолітнього ОСОБА_3 права постійного користування іншим житлом, тому оцінивши докази у їх сукупності, місцевий суд відмовив у задоволенні позовних вимог.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Суд першої інстанції встановив, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована, перебуває у комунальній власності, складається з трьох кімнат, загальною площею 61,60 кв.м.

В квартирі зареєстровано 7 осіб: позивач - ОСОБА_1 , як мешканець, донька - ОСОБА_2 , внук - ОСОБА_3 , а також, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сімї і прописку, № 1207 виданої ЛКП «Сяйво» 31.05.2020 року (а.с. 3).

Згідно Акту № 135 від 12 травня 2020 року гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані, але не проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5)

Згідно Акту № 136 складеного цього ж дня, за адресою: АДРЕСА_1 проживає одна особа - ОСОБА_1 (а.с. 6).

У двох Актах зазначено, що ЛКП «Сяйво» даними відносно цих фактів не володіє, але дані акти складено зі слів сусідів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Також, у матеріалах справи наявні копії Актів № 395 від 07 жовтня 2019 року, № 18 від 23 червня 2020 року, № 205 від 06 липня 2020 року та № 237 від 31 липня 2020 року.

Звертаючись із позовними вимогами про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, ОСОБА_1 свої доводи зводить до того, що його донька ОСОБА_6 не проживає за вказаною адресою з 2018 року, а внук ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживав з часу народження, при цьому місце проживання останніх йому не відоме, як і наявність у них іншого житла. Зазначав, що відповідач не сплачує витрати за комунальні послуги, не займається утриманням майна та не надає коштів на проведення ремонту. Квартира неприватизована, перебуває в комунальній власності, у 2018 році померла його матір, яка була основним квартиронаймачем, тому виникла необхідність в проведенні заміни основного квартиронаймача, однак через наявність зареєстрованих, проте не проживаючих осіб в квартирі, не може вільно розпорядитись цим правом.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 6 ЖК УРСР, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Частиною 4 ст. 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду врегульовано положеннями глави 2 ЖК УРСР.

Статтею 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Особи, що вселились в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами сім`ї не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР).

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 71, ст. 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18.

Вказане відповідає роз`ясненням, наданим у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу Української РСР», за яким, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Отже, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають строк його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Колегія суддів погоджується із критичною оцінкою судом першої інстанції Актів ЛКП «Сйяйво», оскільки у таких, зокрема відсутня інформації про період непроживання відповідачів у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а також такі актине підтверджують неповажність причин не проживання відповідачів у спірній квартирі.

Більше того, у наданих позивачем актах відсутні підписи сусідів, зі слів яких такі складені.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу на те, що покази свідків не є та не можуть бути беззаперечними доказами, на яких могло б ґрунтуватися рішення суду, оскільки свідки у відповідній квартирі не проживали та не проживають, відтак обставини щодо не проживання у такій відповідачки з її сином, їм відомі лише зі слів позивача.

Допитаний у суді першої інстанції у якості свідка ОСОБА_7 є знайомим позивача по роботі, відтак покази останнього не можуть вважатися достатньо об`єктивними, при цьому останній чітко не вказав періодів часу його присутності у квартирі позивача та не навів обставин щодо неповажності причин непроживання ОСОБА_2 у спірній квартирі.

Таким чином, матеріали справи не містять належних, допустимих та беззаперечних доказів того, що відповідачка без поважних причин більше ніж півроку не проживає у спірній квартирі.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Що стосується вимог, пред`явлених позивачем до малолітньої дитини відповідачки, колегія суддів виходить з такого.

Згідно із з ч.ч. 1-3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, сам по собі факт не проживання неповнолітніх дітей у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житлом, оскільки вибір місця їхнього проживання в силу їх віку і відповідно до закону не залежав від їхньої волі, а визначався їхньою матір`ю, як законним представником.

Більше того, за змістом статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Ухвалою судового засідання від 01 жовтня 2020 року залучено до участі у справі Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради як орган опіки та піклування.

Поряд з цим, в матеріалах справи відсутній письмовий висновок щодо розв`язання спору, при цьому саме в ході підготовки відповідного висновку орган опіки та піклування має можливість отримати інформацію про умови проживання дитини, перевірити забезпеченість дитини іншим житлом, крім спірного, з`ясувати причини, з яких мати дитини, як її законний представник, не приймає участь в судових засіданнях у розглядуваній справі та не повідомляє суду свою позицію щодо заявленого до дитини позову, а також інші обставини, які можуть мати значення при вирішенні справи судом.

В свою чергу, зазначена позивачем практика касаційного суду у цьому контексті не є релевантною до розглядуваної справи, оскільки у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року, справа № 1612/2343/12 (на яку позивач покликається спростовуючи необхідність участі у даній справі органу опіки та піклування) йде мова про те, що правочин є нікчемним, якщо його вчинено опікуном всупереч інтересам дитини без дозволу органу опіки та піклування, а згода цього органу необхідна лише у випадку, коли дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується, тобто предметом спору є вимога про встановлення факту нікчемності договору купівлі-продажу квартири, а не визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням з відповідних підстав.

Окремо, колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України»№ 30856/03 від 02 грудня 2010 року).

Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підставами для зміни чи скасування оскаржуваного рішення не є.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 жовтня 2020 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 травня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк