Справа № 344/60/17
Провадження № 2/344/93/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Обєднання співвласників багатоквартирного будинку Локомотив ІФ до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на строні відповідача: Департамент комунальних ресурсів про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень площею 38,6 м.кв. в будинку АДРЕСА_1 , зареєстрованого в реєстрі за №1719; скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрації продажу нежитлових приміщень площею 38,6 м.кв. в будинку АДРЕСА_1 ,-

В С Т А Н О В И В:

Голова Обєднання співвласників багатоквартирного будинку Локомотив ІФ звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на строні відповідача: Департамент комунальних ресурсів про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень площею 38,6 м.кв. в будинку АДРЕСА_1 , зареєстрованого в реєстрі за №1719; скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрації продажу нежитлових приміщень площею 38,6 м.кв. в будинку АДРЕСА_1 , мотивуючи тим, що 22.11.2016 року Департамент комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради підписав Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення площею 38,6 м2 в будинку АДРЕСА_1 з членом ОСББ Локомотив ІФ ОСОБА_1 . Департамент комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради на день продажу 22.11.2016 року не був власником об`єкта продажу, даний об`єкт перебував у розпорядженні ОСББ Локомотив ІФ на праві спільної власності його членів.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 15.02.2017 року залучено до участі у справі за позовом Обєднання співвласників багатоквартирного будинку Локомотив ІФ до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень площею 38,6 м.кв. в будинку АДРЕСА_1 , зареєстрованого в реєстрі за №1719; скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрації продажу нежитлових приміщень площею 38,6 м.кв. в будинку АДРЕСА_1 в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Департамент комунальних ресурсів (а.с.24).

06.06.2017 представник департаменту комунальних ресурсів подав заперечення на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову (а.с.32-36).

06.11.2017 року позивач подав заяву про уточнення (зменшення) позовних вимог, в якій просив визнати недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень площею 38,6 м.кв. в будинку АДРЕСА_1 , зареєстрованого в реєстрі за №1719 (а.с.72-75).

Представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 щодо задоволення позовних вимог заперечила, просила відмовити.

Представник Департамента комунальних ресурсів просив відмовити в задоволенні позову, з підстав наведених у поясненнях.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.08.2016 Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Локомотив ІФ" зареєстроване як юридична особа, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.7).

22.11.2016 року між Департаментом комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради ( продавець) та ОСОБА_1 ( покупець) укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень площею 38,6 м2 в будинку по АДРЕСА_1 (а.с.4-5).

На підставі вказаного договору 24.11.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право власності на нежитлові приміщення (вбудовані) А загальною площею 38,6 м2 за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 (а.с.6).

Згідно зі статтею 1 Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна.

Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

Нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Згідно частин першої-другої статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Згідно з частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом (частини перша та друга статті 368 ЦК України).

Частиною першою статті 369 названого Кодексу передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У частині 2 статті 382 ЦК України встановлено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно з частиною 2 статті 382 ЦК України визначено правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на порядок користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням.

При вирішенні подібного спору визначальним є визначення правового статусу нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку, а саме встановлення того, чи відносяться спірні приміщення до допоміжних чи є нежитловими приміщеннями в структурі житлового будинку.

Допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Відтак позивачу не потрібно доводити право власності на ці приміщення, оскільки за наявності у них статусу допоміжних приміщень, вони перебувають у спільній власності всіх співвласників багатоквартирного будинку.

Постановою західного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 року, яка залишена без змін Постановою Верховного суду від 16.03.2021 року, визнано незаконним та скасовано рішення Івано-Франківської міської ради №31-3 від 28.01.2016 «Про оренду та безоплатне користування (позичку) об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Івано-Франківська» в частині доповнення переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Івано-Франківська нежитловим приміщенням в будівлі за адресою АДРЕСА_1 (а.с.159-169).

Так, постановою суду встановлено, що спірне приміщення є допоміжним, що призначене для забезпечення експлуатації будинку та становить його невід`ємну частину.

Отже, у відповідності до ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, предметом позову Обєднання співвласників багатоквартирного будинку Локомотив ІФ, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої вони просили ухвалити судове рішення, є визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини першоїстатті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

У рішенні Конституційногосуду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб передбачений законом, зокрема ст.16ЦК України або у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Положення частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Саме до цього зводиться висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

Суд вважає, що захист порушених прав позивача, який є співвласником майна, відчуженого за договором третій особі, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до набувача цього майна з підстав, передбачених ст.ст. 387, 388 Цивільного кодексу України. Позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, позовна вимога Обєднання співвласників багатоквартирного будинку Локомотив ІФ про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень не може бути задоволена, оскільки він просив застосувати неналежний спосіб захисту.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.203, 215, 369 ЦК України; ст. ст. 4, 12, 13, 76, 81, 263, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Обєднання співвласників багатоквартирного будинку Локомотив ІФ до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на строні відповідача: Департамент комунальних ресурсів про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень площею 38,6 м.кв. в будинку АДРЕСА_1 , зареєстрованого в реєстрі за №1719; скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрації продажу нежитлових приміщень площею 38,6 м.кв. в будинку АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 28.05.2021 року.

Суддя Пастернак І.А.