ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа № 201/400/21
Провадження №2/201/1340/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання Максимової О.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

14 січня 2021 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу (а.с.1-4).

В обґрунтування своїх вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що 31.07.2018 року позивачем було надано в борг грошові кошти у розмірі 40 000 (сорок тисяч) доларів США ОСОБА_4 , про що останнім було власноручно написано розписку про отримання даної грошової суми та зобов`язання вчинити певні дії після отримання грошових коштів. Після отримання грошових коштів, ОСОБА_4 було повернуто позивачу 18 500 гривень внаслідок чого існує заборгованість 38 524,29 доларів США. Через зазначене, посилаючись на положення ст. 1049 ЦК України позивач просив стягнути з відповідача зазначений борг.

Представник відповідача проти позову заперечував надав до суду відзив на позов (а.с. 77-81), в якому зазначив, що відповідач за зазначеною розпискою зобов`язався укласти 31.07.2018 року договір позики на квартиру АДРЕСА_1 і виконав такі зобов`язання належним чином, повідомив про наявність спору щодо виконання раніше наведеного договору та просив у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача надав додаткові письмові пояснення (а.с. 114-116) в яких наголошував, що відповідач у наведеній розписці не зобов`язувався повертати отримані кошти та посилався на відповідні норми права та правові позиції щодо застосування такої норми права Верховним Судом.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та надав пояснення ідентичні до змісту позову та додатково зазначив, що відносини із відповідачем по цій справі та ОСОБА_5 змішаного договору з елементами позики та іпотеки, що був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г., реєстровий № 3061 є різними правовідносинами, обставина сплати позивачу коштів ОСОБА_6 підтверджує виникнення у останнього обов`язку повернути кошти.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував та надав аналогічні пояснення до змісту відзиву на позов та додатковим письмовим поясненням.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що розпискою від 31.07.2018р. (а.с. 6) ОСОБА_4 підтвердив факт отримання від ОСОБА_3 (РНКПП НОМЕР_1 ) 40 000 доларів США (еквівалент 1 080 000 грн.), за віддавання в забезпечення квартиру АДРЕСА_1 , окремий договір позики та іпотеки буде оформлений 31.07.2018р о 17 годині. По факту укладання договору розписка знищується. Наведена розписка не містить умов про обов`язок ОСОБА_4 повернути отриману суму коштів ОСОБА_7 .

Надана позивачем копія розписки була звірена судом із оригіналу, наданого представником позивача у судовому засіданні 19 травня 2021 року.

Того ж дня 31.07.2018р., ОСОБА_3 (РНКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_8 укладають змішаний договір з елементами позики та іпотеки, що був посвідчений нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г., реєстровий № 3061 (а.с. 82-84), за умовами якого ОСОБА_3 передав у власність, ОСОБА_8 прийняв у власність суму грошей в розмірі - 1 391 000,00 (один мільйон триста дев`яносто одна тисяча) гривень 00 копійок, що за курсом НБУ станом на 31.07.2018 року складає - 52 000,00 (п`ятдесят дві тисячі) доларів США (1 долар США дорівнює 26,75 гри.), терміном повернення не пізніше 31.07.2019 року (тридцять першого липня дві тисячі дев`ятнадцятого року), з урахуванням інфляції на момент розрахунку, але не менш ніж загальну суму боргу 1 391 000,00 (один мільйон триста дев`яносто одна тисяча) гривень 00 копійок. (п.1) Для забезпечення своєчасного виконання зобов`язань Позичальника, які зазначені в п.п. 1-4 цього договору, ОСОБА_8 передає в іпотеку ОСОБА_3 : - квартиру АДРЕСА_1 . Опис об`єкта: у житловому будинку літ. А-10 квартира АДРЕСА_2 , яка складається з: 1 - коридор; 2 - кухня; 3,4,5 - житлові, 6 - санвузол; I, II, Ш - балкони, загальна площа - 91,5 кв.м., житлова площа - 53,6 кв.м. це Нерухоме майно належить Іпотекодавцю (Позичальнику) на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія НОМЕР_2 , виданого 12.07.2004 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, зареєстрованого 15.07.2004 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» за номером витягу - 4152524, реєстраційний номер - 6568640. При цьому правовстановлюючі документи на майно та техдокументація, що передається в іпотеку залишається на відповідальному зберіганні у ОСОБА_3 до припинення дії договору іпотеки. Ці документи Іпотекодержатель повинен повернути Іпотекодавцю у випадку припинення дії цього договору після виконання ОСОБА_5 , як Позичальником, умов п.п. 1-4 цього договору.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ч.1 ст. 627 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст. 629 ЦК України, - зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. (ч.1 ст. 641 ЦК України)

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. (ч.2 ст. 642 ЦК України).

Аналізуючи наведені норми цивільного законодавства України слід дійти до висновку, що сторони розписки на власний розсуд погодили умови правочину, який зафіксували у розписці, а саме ОСОБА_4 склав розписку із зазначенням саме цих умов щодо свого зобов`язання після отримання коштів укласти договір позики та іпотеки, а ОСОБА_3 саме за такою розпискою передав ОСОБА_4 грошові кошти, чим погодив такі умови.

За частиною другою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. (ст. 11 ЦК України).

Відсутність у погодженій сторонами розписці умови про обов`язок із повернення ОСОБА_4 отриманих грошових коштів виключає виникнення такого обов`язку.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Такий договір є укладеним з моменту передання грошей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Саме такі висновки зазначив Верховний Суд України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 не відступаючи від наведених правових висновків Верховний Суд зазначив аналогічні правові позиції у постановах від 28 квітня 2021 року у справі № №752/11729/19, 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, 07 квітня 2021 року у справі № № 754/2511/18, від 03 березня 2021 року у справі № № 522/11047/17-ц та багатьох інших.

Не заслуговують на увагу і твердження представника позивача, про те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року № 464/3790/16-ц відбулось відступлення від раніше наведеної правової позиції, оскільки про відступ від зазначених висновків у наведеній постанові не зазначено, а за змістом наведеного правого висновку саме розписка встановлює зобов`язання позичальника щодо повернення коштів, строку, валюти повернення та сплати відсотків.

Наведені обставини виключають обставини укладання саме договору позики між позивачем та відповідачем, як і виключають обставини зобов`язання відповідача повернути отримані кошти.

У свою чергу, змішаний договір з елементами позики та іпотеки, що був посвідчений у день укладання наведеної розписки -31.07.2018р. нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г., реєстровий № 3061 (а.с. 82-84) підтверджує виконання, ОСОБА_8 обов`язку ОСОБА_4 із укладення окремого договору позики та іпотеки квартири АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтею 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам. Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу.

Пунктом 4 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

За змістом зазначених норм матеріального права зобов`язання боржника за його волею може бути ним покладено на іншу особу та у випадку виконання зобов`язання іншою (третьою) особою до цієї особи переходять права та обов`язки кредитора у зобов`язанні.

При цьому, підставою для виконання третьою особою зобов`язань за боржника є покладення на цю особу такого зобов`язання боржником, як за власною ініціативою так і за попередньою домовленістю цієї особи з боржником.

Таке покладення виконання зобов`язань відповідно до частини першої статті 528 ЦК України є обов`язковим для прийняття кредитором як належного виконання зобов`язань.

Зазначений правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 10 червня 2015 у справі № 6-15цс15 та у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 523/18422/14-ц.

Із розписки від 31.07.2018р. (а.с. 6) не вбачається особистого обов`язку ОСОБА_4 щодо укладання наведеного договору.

Більш того, той факт, що вказана квартира належить ОСОБА_8 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія НОМЕР_2 , виданого 12.07.2004 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, зареєстрованого 15.07.2004 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» за номером витягу - 4152524, реєстраційний номер - 656864 виключало можливість виконання обов`язку із укладання договору ОСОБА_4 .

Системним аналізом наведених доказів у сукупності відхиляються і доводи представника позивача, що наведені правовідносини є різними за своїм характером, оскільки відповідач по справі вказаною розпискою зобов`язався перед позивачем укласти договір позики та іпотеки не беручі на себе зобов`язання повернути кошти. Вказівка у розписці (а.с.6) про те, що вона повинна бути знищена після укладання наведеного договору вказує, що сторони погодили момент припинення зобов`язання належним виконанням - моментом укладення відповідного договору. Змішаний договір з елементами позики та іпотеки, що був посвідчений у день укладання наведеної розписки -31.07.2018р. нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г., реєстровий № 3061 (а.с. 82-84) підтверджує виконання такого обов`язку ОСОБА_4 .. Твердження, наведені у п.1, що позивач передав у власність, ОСОБА_8 прийняв у власність суму грошей в розмірі - 1 391 000,00 (один мільйон триста дев`яносто одна тисяча) гривень 00 копійок, що за курсом НБУ станом на 31.07.2018 року складає - 52 000,00 (п`ятдесят дві тисячі) доларів США (1 долар США дорівнює 26,75 гри.), жодним чином не заперечує, що такі кошти ОСОБА_8 отримала через ОСОБА_4 про що останній і склав розписку, як і не заперечує існування таких обставин подальше зазначення, що ОСОБА_8 отримала кошти до підписання цього договору. Сам факт укладання позивачем в один день розписки ОСОБА_4 та змішаного договору з елементами позики та іпотеки ОСОБА_8 чиї родині зв`язки були визнанні сторонами по справі, разом із наявністю зобов`язання повернути кошти лише у змішаному договорі з елементами позики та іпотеки вказує на пов`язаність таких правочинів між собою та єдине джерело виникнення правовідносин.

Не можна погодитись і твердженням представника позивача, що здійснення оплати ОСОБА_4 грошових коштів позивачу доказує визнання відповідачем обов`язку з повернення грошових коштів, які зазначені у розписці від 31.07.2018р., оскільки надаючи належну оцінку довідці № Q3CFLGUP87T01GUS наданої АТ «ПриватБанк» (а.с. 10) слід зазначити, що остання містить відомості про зарахування від ОСОБА_4 за період 01.01.2017 - 05.01.2021. 40 000 грн. грошових коштів, проте наведені у довідці деталі операції не містять відомостей про призначення платежу або будь-яких посилань на розписку від 31.07.2018р. Більш того відсутність у наведеній розписці зобов`язань з повернення грошових коштів виключає можливість встановлення такого обов`язку шляхом вчинення дій з перерахування грошових коштів.

Слід зазначити, що у позовній заяві по справі № 201/469/21 ОСОБА_8 (а.с. 97,98) стверджує, що наведені кошти були сплачені її сином саме за умовами змішаного договору з елементами позики та іпотеки. Як раніше зазначалось 528 ЦК України наділяє можливостю боржника покласти обов`язок з оплати на іншу особу, що з огляду на предмет і правову підставу позову по цій справі ні є предметом дослідження судом.

Суд відхиляє доводи позивача про доказовість факту отримання ОСОБА_4 позики від позивача фактом того, що останній є учасником трьох товариств з обмеженою відповідальністю, які приймають активну участь у проведені тендерів із державних закупівель, оскільки за положенням ч.1 ст. 115 ЦПК України, - господарське товариство є власником 1) майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; 2) продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; 3) одержаних доходів; 4) іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом. При цьому позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_4 передавав до зазначених товариств з обмеженою відповідальністю майно або грошові кошти 31.07.2018р.

У відповідності до ч.1, 2, 4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За зазначених підстав, надані позивачем роздруківки з електронних ресурсів на а.с. 44-62 є неналежними доказами.

За статтею 2 ЦПК України - основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, серед інших, диспозитивність.

За правилом статті 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року справа 611/507/18 роз`яснила, що вказаний принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження процесуальними правами, які, зокрема, впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета або підстав позову, право позивача заявити клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем або про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист.

До ідентичних висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2019 року справа № 620/371/17, від 04 вересня 2019 року справа № 697/2767/16, від 03 липня 2019 року справа № 637/116/18, та багатьох інших.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми покликані забезпечити належне здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується щодо не лише сторін, але й національних судів (п.47 рішення від 21.10.2010 у справі «Diya 97 v. Ukraine»).

Так, у справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) Суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87, п. 63).

У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява №10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. the United Kingdom), заява №24724/94, п. 83-89).

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.

Слід зазначити, що за правовою позицією Верховного Суду, наведеної у постанові від 23 травня 2018 року по справі № 509/667/15-ц підстава позову - обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які у своїй сукупності дають право особі звернутися до суду з позовними вимогами до відповідача. Предмет позову - матеріально-правові вимоги позивача до відповідача.

Підсумовуючи викладене та враховуючи як фактичну, так і правову підставу позову, недоведеність позивачем існування між позивачем та відповідачем відносин позики та взяття відповідачем обов`язку повернути отримані кошти позивачу суд доходить до висновку про відмову у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом 30 діб до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев