АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

28 травня 2021 року

м. Чернівці

справа № 727/9464/14-ц

Суддя судової палати з розгляду цивільних справ Чернівецького апеляційного суду Одинак О. О., ознайомившись з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 18 травня 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

Справа не може бути передана на розгляд колегії суддів для вирішення питання про призначення її до розгляду, оскільки апеляційна скарга подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу та підстави, вказані апелянтом у заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення є неповажними.

Так, згідно пункту 13 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 294 ЦПК України (в редакції, чинній на день ухвалення судового рішення) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

З матеріалів справи вбачається, що 18 травня 2015 року було проголошено рішення Шевченківського районного суду (а.с.94-101).

З журналу судового засідання від 18 травня 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення (а.с.94).

Згідно частини 3 статті 222 ЦПК України (в редакції, чинній на день ухвалення судового рішення) особам, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні, копії повного судового рішення надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом двох днів з дня його складання або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо в суді.

25 травня 2015 року ОСОБА_1 судом була надіслана копія судового рішення від 18 травня 2015 року рекомендованим листом з повідомленням про вручення (а.с.102).

Згідно пункту 3 частини 6 статті 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

З рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №579 вбачається, що в ньому міститься відмітка про вручення судового рішення ОСОБА_1 6 червня 2015 року (а.с.105).

Отже, останнім днем строку на апеляційне оскарження судового рішення був 16 червня 2015 року.

Апеляційна скарга була подана безпосередньо до суду першої інстанції 20 травня 2021 року, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження судового рішення.

ОСОБА_1 разом з апеляційною скаргою подав заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення.

Посилається на те, що про наявність судового рішення він дізнався в квітні 2021 року після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження, а 20 квітня 2021 року отримав його фотокопію. Також зазначав, що не був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Вказана заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

В матеріалах справи вбачається, що докази про належне повідомлення ОСОБА_1 про судові засідання, які були призначені на 3 грудня, 26 грудня 2014 року, 29 січня, 11 лютого, 24 лютого, 16 березня, 15 травня 2015 року відсутні.

Повернення судових повісток, які містяться в матеріалах справи з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування ОСОБА_1 про час і місце розгляду справи, що відповідає правовій позиції, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 461/10610/13-ц.

В матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 18 березня 2015 року №369, в якому зазначено про отримання ОСОБА_1 20 березня 2015 року судової повістки про виклик в судове засідання, яке було призначено на 15 квітня 2015 року (а.с.84).

Згідно пункту 106 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року, № 270 під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище. На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою "Вручити особисто", внутрішнього рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" одержувач розписується та зазначає прізвище.

З вказаного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 18 березня 2015 року №369 вбачається, що в ньому в графі «розписка про одержання» відсутній підпис ОСОБА_1 , а тому встановити, чи отримував відповідач відповідну судову повістку не є можливим.

Отже, ОСОБА_1 не був повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, що виключає можливість застосування правил пункту 1 частини 2 статті 358 ЦПК України.

Однак, апелянтом не спростований той факт, що ним було отримано копію судового рішення від 18 травня 2015 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №579, яке містить прізвище ОСОБА_1 та підпис працівника поштового зв`язку, що відповідає вимог пункту 106 Правил надання послуг поштового зв`язку.

За таких обставин висновок апелянта про те, що він дізнався про судове рішення тільки в квітні 2021 року суперечить доказам, які є в матеріалах справи.

Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. До таких причин відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк. Вказані обставини підлягають підтвердженню шляхом подання відповідних документів або їх копій.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку.

У контексті забезпечення реалізації права на оскарження судового рішення та вирішення питання поновлення строків на таке оскарження у рішеннях ЄСПЛ сформувалась стала практика, відповідно до якої поновлення строків на оскарження може бути виправданим, якщо пропуск строку є поважний, об`єктивно незалежний від волі та поведінки скаржника.

У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року Європейський суд з прав людини у п. 41 зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є обмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

Апелянтом не наведено обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлювали вчинення процесуальної дії у встановлений строк та не надано доказів, які б такі обставини підтвержували.

Згідно частини 3 статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Враховуючи наведене, вважаю, що апеляційну скаргу слід залишити без руху та надати апелянту строк для подання до суду заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення із зазначенням інших підстав для поновлення такого строку.

Керуючись ст.ст. 185, 356, 357, 381 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 18 травня 2015 року залишити без руху.

Надати ОСОБА_1 десятиденний строк з моменту отримання копії даної ухвали для подання до суду заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення із зазначенням інших підстав для поновлення такого строку.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Чернівецького

апеляційного суду О.О. Одинак