Справа № 464/6103/20
пр.№ 2/464/23/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2021 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

у складі: судді Шашуріної Г.О.,

секретаря судового засідання Куйдича О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 464/6103/20 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Львівської міської ради, Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права користування жилим приміщенням, зобов`язання укласти договір найму, -

у с т а н о в и в :

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просять визнати за ними право на користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язати Сихівську районну адміністрацію Львівської міської ради укласти з ними договір найму квартири.

В обґрунтування позову покликаються, на те, що протягом усього життя проживають у квартирі АДРЕСА_1 , в яку були вселені як члени сім`ї основного квартиронаймача ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті продовжували проживати у вищезазначеній квартирі, оплачувати експлуатаційні витрати та утримувати вказане житло, а, отже, з моменту заселення до квартири фактично виконують всі умови договору найму житлового приміщення. Проте, у зв`язку із тим, що було втрачено ордер, на підставі якого сім`я позивачів була заселена до квартири, вони позбавлені можливості звернутись до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради щодо переукладення договору найму на себе.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 02.11.2020 року справу передано судді Шашуріній Г.О.

Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 06 листопада 2020 року позовну заяву залишено без руху для засвідчення належним чином копій письмових доказів.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 26 листопада 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 12 січня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті, задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків.

Позивач ОСОБА_2 подав до суду заяву (а.с.90), в якій просить проводити розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, вказаних у позовній заяві. Пояснила, що з моменту народження проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Вказана квартира була надана для проживання її бабусі, ОСОБА_3 , ще в 1966 році. В зазначену квартиру позивачка вселилася зі згоди наймача як член її сім`ї. Ця квартира є для позивачки єдиним постійним місцем проживання. Вона регулярно сплачує по ній всі комунальні послуги, утримує її у належному стані. В 2010 році за вказаною адресою було зареєстровано місце її фактичного проживання. Після смерті бабусі вона не змогла переукласти договір найму на себе та приватизувати квартиру у зв`язку із тим, що був втрачений ордер на вселення до неї.

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Сухоцький М.П. пояснив, що факт втрати ордера на вселення позбавляє позивачів можливості реалізувати своє конституційне право на житло та здійснити його приватизацію згідно порядку затвердженого Львівською міською радою. Згідно інформаційних листів Державного архіву Львівської області від 15.10.2020 та 23.10.2020 повідомлено про відсутність ордера про вселення та рішення, на підставі якого зайнята квартира, в архіві, що в свою чергу вказує на їх втрату. Однак у позивачів зберігся оригінал виписки з протоколу засідання Львівського міського відділу комунального господарства Міського ремонтно будівельного управління зеленого будівництва від 29 листопада 1966 року про розподіл квартир у будинку по АДРЕСА_2 . Отже сім`я позивачів проживає у спірній квартирі уже впродовж 55 років та виконує всі обов`язки наймача житлового приміщення відповідно до ст. 815 ЦК України. Відтак вказане є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідачем Сихівською районною адміністрацією Львівської міської ради подано відзив на позовну заяву (а.с.63-65), в якому зазначається, що згідно норм чинного законодавства договір найму може бути укладений на підставі ордера та з наймодавцем, на ім`я якого видано ордер. Крім того, позивачами не надано жодного передбаченого нормами ЖК УРСР рішення про надання жилого приміщення для заселення, тому у задоволенні позову просить відмовити.

Представником Львівської міської ради подано клопотання, в якому просили розглянути справу без участі їх представника. При вирішенні справи покладаються на розгляд суду (а.с.108).

Заслухавши вступні слова учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживають та зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 . У вказану квартиру позивачі заселені з моменту їхнього народження як члени сім`ї основного квартиронаймача ОСОБА_3 .

Як вбачається із рішення засідання Львівського міського відділу комунального господарства Міського ремонтно-будівельного управління зеленого будівництва від 29 листопада 1966 року (а.с.18), було перерозподілено квартири в будинку АДРЕСА_2 та закріплено квартиру АДРЕСА_3 вказаного будинку за ОСОБА_4 (прізвище змінено на ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 08 липня 1965 року (а.с.12)), яка була матір`ю позивача ОСОБА_2 та бабусею ОСОБА_1 .

Факт проживання позивачів у зазначеній квартирі підтверджується відміткою в паспорті про реєстрацію місця проживання позивачів (а.с.6-10), актом про фактичне проживання від 24 вересня 2001 року, виданим ЖЕК-205 (а.с.19), а також підтверджений допитаними в судовому засіданні свідками ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Після смерті основного квартирнаймача ОСОБА_3 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 15 травня 2013 року (а.с.16) позивачі продовжують проживати у вищевказаному житлі та утримують його. Показаннями свідків підтверджено, що позивачі використовують житлове приміщення для проживання в ньому, забезпечують його збереження та підтримують в належному стані.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії"№ 58255/00 ЄСПЛ визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Рішенням ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Згідно з ч.1 ст.9 Житлового кодексу України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду.

Відповідно до вимог ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням в будинках державного й громадського житлового фонду здійснюється відповідно з договором найму житлового приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до вимог ст. 64 Житлового кодексу України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Згідно ч.2 ст. 65 Житлового кодексу України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч.1,2 ст. 106 Житлового кодексу України повнолітній члени сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Тобто за змістом вказаної норми закону будь-який член сім`ї наймача, що має повну цивільну дієздатність, має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення. Виходячи з принципу рівності прав та обов`язків наймача та членів його сім`ї (ст. 64 ЖК), члени сім`ї заміщують наймача в договірних правовідносинах найму. Тому право вимагати зміни договору в цих випадках має будь-хто з членів сім`ї наймача, які залишились проживати у приміщенні.

Відповідно до ухвали Львівської міської ради від 09.02.2018р. №120 для укладення договору найму з фактично зареєстрованими та проживаючими мешканцями подається завірена копія ордера або рішення, на підставі якого зайнята квартира.

Таким чином, втрата позивачами ордера на вселення до квартири є перешкодою для переукладення ними договору найму. Факт відсутності ордера або рішення, на підставі якого зайнята квартира, у Державному архіві Львівської області підтверджується інформаційними листами-відповідями від 15.10.2020р. №2657/01-36вих. (а.с.23) та від 23.10.2020р. №2777/01-36вих (а.с.24).

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 24 лютого 2021 року у справі №296/4642/19, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

У зв`язку із вищевикладеним, суд приходить до висновку, що посилання відповідача Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради на відсутність ордеру на вселення не може вважатись достатньою правовою підставою для відмови в задоволенні позову про визнання права користування на квартиру за особою, яка постійно протягом тривалого часу проживає та зареєстрована в ній, несе витрати з її утримання.

Суд зазначає, що законність проживання позивачів відповідачами не оспорено, вимоги про усунення перешкод у користуванні житлом відповідачами протягом усього часу проживання позивачів не заявлялось.

Окрім того, в судовому засіданні встановлено, що іншого житла позивачі не мають, що свідчить про те, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому їхнім "житлом" у розумінні статті 8 Конвенції.

Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання права користування квартирою підлягають до задоволення як такі, що є підставними та обґрунтованими.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.4.40 Положення про Сихівську районну адміністрацію Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №977 від 01.11.2016р. до компетенції районної адміністрації належать повноваження щодо зміни договору найму житлових приміщень та укладення договору найму з фактично зареєстрованими і проживаючими мешканцями житлових приміщень, приєднання звільнених житлових приміщень, вільних допоміжних приміщень, у порядку, встановленому виконавчим комітетом.

Суд наголошує, що дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

У пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» ЄСПЛ зазначив, що порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Отже, "ефективний засіб правого захисту" повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Відсутність "бажаного результату" виключає можливість визначення ефективності правового захисту, оскільки "бажаний результат" встановлює межі (кінцеву мету) правового захисту, який полягає у використанні передбачених законом можливостей для поновлення порушеного, визнання невизнаного, чи присудження оспорюваного права саме в цих межах.

Таким чином, у разі настання визначених законодавством умов, звернення позивачів щодо укладення із ними договору найму квартири, у якій вони фактично проживають, відповідач Сихівська районна адміністрація зобов`язана вчинити конкретні дії і задоволити їх звернення.

Відтак, суд приходить до висновку, що позовну вимогу щодо зобов`язання Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради укласти з позивачами договір найму квартири теж слід задовольнити.

Вирішуючи питання судових витрат, суд приходить до висновку, що в порядку ст.141 ЦПК України на відповідачів слід покласти сплачені позивачами при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати, а саме 3363,20 гривень.

Керуючись ст.ст.9,61,64,65,106 ЖК України, ст.ст.4,10,12,19,76,77,81,141, 258-261,268,353,354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Львівської міської ради, Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права користування жилим приміщенням, зобов`язання укласти договір найму, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Сихівську районну адміністрацію Львівської міської ради укласти з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір найму квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з Львівської міської ради та Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1681,60 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м.Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається з урахуванням Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття судом апеляційної інстанції постанови за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_4

Представник позивача ОСОБА_1 : адвокат Сухоцький Михайло Петрович (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 000950, видане на підставі рішення Ради адвокатів Львівської області від 27.03.2018 року №82, АДРЕСА_5 )

Відповідач: Львівська міська рада, ,79008, м. Львів, пл. Ринок,1

Відповідач: Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, , 79049, м. Львів, просп. Червоної Калини, буд. 66

Повне рішення суду складено 31 травня 2021 року, що є датою його ухвалення, ухваленого за відсутності учасників справи, як це передбачено ч.5 ст.268 ЦПК України.

Суддя Г.О.Шашуріна