ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року м.Суми

Справа №591/3371/19

Номер провадження 22-ц/816/686/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Держава Україна в особі Вищої ради правосуддя, Державна установа «Роменська виправна колонія (№56)»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 05 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Шелєхової Г.В. в приміщенні Зарічного районного суду м.Суми, повний текст судового рішення складено 10 березня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Вищої ради правосуддя, Державної установи «Роменська виправна колонія (№56), третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням права засудженого на таємницю кореспонденції від суду.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 06 січня 2017 року Державна установа «Роменська виправна колонія (№56)» вручила йому лист Апеляційного суду Сумської області від 27 грудня 2016 року у справі №22-ц/788/1993/16. Даний лист Державна установа «Роменська виправна колонія (№56)» зареєструвала у журналі обліку вхідної кореспонденції 06 січня 2017 року за №38 у відкритому вигляді (без конверта), про що свідчить штемпель колонії з відповідним реєстраційним індексом на цьому листі.

Вказує, що лист був адресований ОСОБА_1 .

Зазначає, що кореспонденція із суду повинна направлятися засудженому у конверті та в такому вигляді передаватися засудженому. Відкриття листа само по собі достатньо для встановлення втручання заявника на повагу до таємниці кореспонденції.

Незважаючи на те, що лист адресувався засудженому, працівники Державної установи «Роменська виправна колонія (№56)», не будучи представником засудженого, безпідставно отримали за нього кореспонденцію. Апеляційний суд Сумської області не виконав приписів, встановлених ч. 3 ст. 222 ЦПК України.

Таким чином, колонія та Апеляційний суд Сумської області своїми діями порушили його право на таємницю кореспонденції, внаслідок чого призвели його до відчаю, посилили його душевні страждання, що негативно вплинуло на стан його здоров`я.

Вважає, що належним відповідачем у спорах про відшкодування моральної шкоди, заподіяної судом, діями, які не можна оскаржити в процесуальному порядку, може бути лише держава в особі відповідних державних органів, яких визначає сам позивач, тому, оскільки Апеляційний суд Сумської області ліквідовано, належним відповідачем, на його думку, є Вища рада правосуддя.

Посилаючись на вказані обставини, просить стягнути з держави Україна в особі Вищої ради правосуддя на його користь моральну шкоду у розмірі 1000 грн, стягнути з Державної установи «Роменська виправна колонія (№56) на його користь моральну шкоду у розмірі 1000 грн, завдану внаслідок порушенням права на таємницю кореспонденції.

Зарічний районний суд м. Суми рішенням від 05 березня 2021 року відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що лист апеляційного суду Сумської області від 27 грудня 2016 року адресувався йому, але працівники Державної установи «Роменська виправна колонія (№56)», не маючи повноважень на отримання кореспонденції, безпідставно отримали за нього кореспонденцію і вручили йому у відкритому вигляді.

Вказує, що кореспонденція із суду повинна направлятися засудженому у конверті та в такому вигляді передаватися засудженому, а відкриття листа само по собі достатньо для встановлення втручання заявника на повагу до таємниці кореспонденції, гарантованого статтею 8 Конвенції та є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Від Вищої ради правосуддя надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували вину Вищої ради правосуддя, а також наявність причинного зв`язку між шкодою, діями чи бездіяльністю ради.

Державна установа «Роменська виправна колонія (№56)» у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що в діях державної установи «Роменська виправна колонія (№56)» протиправність діяння, вина і заподіяння шкоди відсутні, а вимоги апелянта будуються лише на власних припущеннях, що не може бути доказами по справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, який підтримав доводи апеляційної скарги, представника Державної установи «Роменська виправна колонія (№56)» Трухан Л.С., яка заперечує проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів щодо завдання діями відповідачів йому моральної шкоди. Крім того, Вища рада правосуддя не є правонаступником Апеляційного суду Сумської області, порушення прав позивача Вищою радою правосуддя у позовній заяві не наведено, а тому вимоги до неї є необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений до довічного позбавлення волі і відбуває покарання у Державній установі «Роменська виправна колонія №56» (а. с. 7).

06 січня 2017 року Державна установа «Роменська виправна колонія (№56)» вручила ОСОБА_1 лист апеляційного суду Сумської області від 27 грудня 2016 року №22-ц/788/1993/16.

Лист адресований начальнику Роменської виправної колонії №56 Управління державної пенітенціарної служби України в Сумській області із зазначенням в дужках (для вручення засудженому ОСОБА_1 ) (а. с. 8).

Зі змісту листа вбачається, що Апеляційний суд Сумської області надсилає судову повістку та копію апеляційної скарги Роменської виправної колонії №56 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 07 листопада 2016 року. Просить судову повістку та копію апеляційної скарги вручити засудженому ОСОБА_1 , а судову повістку з підписом ОСОБА_1 негайно повернути до Апеляційного суду Сумської області.

Даний лист працівником Державна установа «Роменська виправна колонія (№56)» був зареєстрований у журналі обліку вхідної кореспонденції ДУ «Роменська виправна колонія (№56)» 6 січня 2017 року за № 38 у відкритому вигляді та переданий позивачу (а. с. 46-48).

Отже, працівники Державної установи «Роменська виправна колонія №56» відкрили лист, який адресований начальнику Роменської виправної колонії №56, відповідно його зареєстрували та передали ОСОБА_1 , тобто виконали вимоги Апеляційного суду Сумської області щодо вручення судової повістки та копії апеляційної скарги засудженому ОСОБА_1 .

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з огляду на наступне.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка 17 липня 1997 року була ратифікована Україною і є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі ст. 31 Конституції України кожному гарантується таємниця листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції. Винятки можуть бути встановлені лише судом у випадках, передбачених законом, з метою запобігти злочинові чи з`ясувати істину під час розслідування кримінальної справи, якщо іншими способами одержати інформацію неможливо.

Крім того, абз. 2 п. 4 Розділу 1 Інструкції з організації та перегляду кореспонденції (листування), осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 липня 2013 року № 1304/5 (далі - Інструкція № 1304/5) передбачено, що кореспонденція, яку засуджені чи особи, взяті під варту, адресують Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також іншим відповідним органам міжнародних організацій членом або учасником яких є Україна, уповноваженим особам таких міжнародних організацій, до суду та прокуророві чи захиснику у кримінальному провадженні, що здійснює свої повноваження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, перегляду не підлягає і надсилається адресату протягом доби з часу її подачі. Кореспонденція, яку засуджені та особи взяті під варту, одержують від зазначених органів та осіб, перегляду не підлягає.

Згідно з п. 5 Розділу II Інструкції №1304/5 кореспонденція, що надійшла від зазначених в абзаці 2 пункту 4 цієї Інструкції органів (осіб), засудженим (особам, узятим під варту) вручається протягом доби у запечатаному вигляді (конверті). Зазначена вхідна кореспонденція у закритому вигляді реєструється в Журналі з приміткою Закритий конверт.

Отже, законодавством встановлено, що перегляду не підлягає кореспонденція, яку засуджені адресують, у тому числі до суду і отримують із суду.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як убачається з матеріалів справи, лист Апеляційного суду Сумської області від 27 грудня 2016 року №22-ц/788/1993/16 був адресований начальнику Державної установи «Роменська виправна колонія №56» для вручення судової повістки та копії апеляційної скарги засудженому, зареєстрований у журналі обліку вхідної кореспонденції та переданий ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у діях працівників Державної установи «Роменська виправна колонія №56» порушення права ОСОБА_1 на повагу до його приватного життя, кореспонденції та таємниці листування, оскільки в даному випадку був відкритий та зареєстрований лист, адресований саме відповідачу, а не позивачу. Апеляційний суд Сумської області на власний розсуд визначив порядок сповіщення позивача про час та місце розгляду справи, а Державна установа «Роменська виправна колонія №56» отримала та відкрила конверт, адресований начальнику колонії.

Відтак, Державною установою «Роменська виправна колонія №56» не було вчинено протиправних дій щодо перегляду кореспонденції ОСОБА_1 , а отже у діях відповідача не встановлено усіх елементів складу цивільного правопорушення, зокрема, протиправної поведінки.

Згідно витягу з реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Апеляційний суд Сумської області припинив свою діяльність.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», в Україні діє єдина система забезпечення функціонування судової влади судів, органів суддівського врядування, інших державних органів та установ системи правосуддя. Вища рада правосуддя, Вища кваліфікаційна комісія суддів України, Державна судова адміністрація України та Національна школа суддів України, інші органи державної влади та органи місцевого самоврядування беруть участь в організаційному забезпеченні діяльності судів у випадках і порядку, визначених цим та іншими законами.

Отже, правильним є висновок суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи, що ціна позову складає 2000 грн, дана справа є малозначною, а тому касаційному оскарженню відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 березня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 28 травня 2021 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко