№ 201/9091/19
провадження 2/201/272/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до державного реєстратора Покровського районного управління юстиції Дніпропетровської області Замфір Олега Миколайовича, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Орлова Олега Анатолійовича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Интерсат» і Приватного підприємства «Михаил», треті особи ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і запису про право власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 11 січня 2020 року звернулося до суду з позовом до відповідачів державного реєстратора Покровського районного управління юстиції Дніпропетровської області Замфір О.М., приватного нотаріуса ДМНО Орлова О.А., ТОВ «Интерсат» і ПП «Михаил» про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і запису про право власності на нерухоме майно, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що 26 жовтня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого відповідно до статуту є АТ «ОТП Банк», який в чергу відступив права вимоги до ТОВ «ОТП Факторинг Україна») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № CNL-300/3028/2006. Позичальник отримав кредитні кошти за цим договором у розмірі 200 000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 26 жовтня 2021 року.

Також, 10 листопада 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого відповідно до статуту є АТ «ОТП Банк», який в свою чергу відступив а вимоги до ТОВ «ОТП Факторинг Україна») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № CNL-300/3049/2006. Позичальник отримав кредитні кошти за цим договором у розмірі 100 000 доларів з кінцевим терміном повернення до 10 листопада 2016 року.

10 листопада 2016 року з метою забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов`язань за вищевказаними кредитними договорами, між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки (майнова порука) № PCL-300/2065/2006, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І.Б., реєстровий № 3930. Предметом іпотеки за цим договором є домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належало іпотекодавцю на праві власності. Також нотаріусом була накладена заборона на предмет іпотеки, яка зареєстрована в реєстрі за № 3931.

У зв`язку з невиконанням грошових зобов`язань за кредитними договорами, заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2012 року по справі № 412/2701/2012, було задоволено позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами. Ухвалою суду від 22 липня 2013 року заочне рішення від 19 червня 2012 року було скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку. 13 листопада 2013 року було ухвалено рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 412/2701/2012, яким було повністю задоволено позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами. 01 грудня 2014 року судом було ухвалено рішення про перегляд справи № 412/2701/2012 за нововиявленими обставинами та скасовано судове рішення від 13 листопада 2013 року. Однак, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2015 року, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 412/2701/2012 про перегляд справи за нововиявленими обставинами було скасовано. Отже, рішення суду від 13 листопада 2013 року є чинним. За цим судовим рішенням, було стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 6 972 296.34 грн. (шість мільйонів дев`ятсот сімдесят дві тисячі двісті дев`яносто шість гривень 34 коп.)

ТОВ «ОТП Факторинг Україна», як законний іпотекодержатель першої черги не надавало згоди на вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо іпотечного майна, в тому числі на відчуження предмета іпотеки на користь третіх осіб, а також на державну реєстрацію інших речових прав. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 березня 2019 року № 158630817 вбачається наступне: 17 жовтня 2014 року рішенням державного реєстратора Покровського районного управління юстиції Дніпропетровської області Замфіра О.М. (індексний номер рішення: 16562114) було проведено державну реєстрацію припинення іпотеки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (номер запису про іпотеку: 7373786) стосовно нерухомого майна - домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01). Підставою для такого рішення державного реєстратора вказано рішення Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим від 12 лютого 2014 року по справі № 119/9234/14-ц.

Будь-які судові рішення по справі № 119/9234/14-ц, якими припинено іпотеку ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в Єдиному державному реєстрі судових рішень, як стверджує позивача, відсутні. Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Отже, вищевказане рішення державного реєстратора про припинення іпотеки було прийнято на підставі неіснуючого судового рішення.

Крім того, як вбачається з ДРРП, рішення державного реєстратора № 16562114 було прийнято після вчинення держаної реєстрації, а саме, 17 жовтня 2014 року о 14:28 год. Державна реєстрація була вчинена 17 жовтня 2014 о 14:19 год. Тобто, було порушено порядок та послідовність вчинення державної реєстрації, встановлений ст. ст. 18, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, державна реєстрація припинення іпотеки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є, на думку позивача, незаконною та підлягає скасуванню.

17 жовтня 2014 року рішенням державного реєстратора Покровського районного управління юстиції Дніпропетровської області Замфіра О.М. (індексний мер рішення: 16561082) було проведено державну реєстрацію припинення заборони на рухоме майно - домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01), яка була накладена на підставі вищевказаного договору іпотеки (номер запису про обтяження: 7373227). Підставою для такого рішення державного реєстратора вказано рішення Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим від 12 лютого 2014 року по справі № 119/9234/14-ц. Однак, як вбачається з вищенаведеного, такого судового рішення не існує.

Крім того, як вбачається з ДРРП, рішення державного реєстратора № 16561082 було прийнято після вчинення держаної реєстрації, а саме, 17 жовтня 2014 року о 14:10 год. Державна реєстрація була вчинена 17 жовтня 2014 року о 14:02 год. Тобто також було порушено порядок та послідовність вчинення державної реєстрації, встановлений ст. ст. 18, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, державна реєстрація припинення заборони на нерухоме майно є незаконною та підлягає скасуванню.

Після вказаної незаконної державної реєстрації припинення іпотеки і заборони, 07 листопада 2014 року приватним нотаріусом Дніпровського МНО Орловим О.А. було проведено державну реєстрацію права власності (індексний номер рішення: 17057314) на предмет іпотеки - домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) за ПП «Михаил» (номер запису про право власності: 7617084). Підставою для такого рішення державного реєстратора вказано рішення Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим б/н від 12 лютого 2014 року. Однак за такими реквізитами відсутнє судове рішення в ЄДРСР. Отже, на думку позивача, вказане рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на іпотечне майно за ПП «Михаил» було прийнято на підставі неіснуючого судового рішення.

Крім того, як вбачається з ДРРП, рішення державного реєстратора № 17057314 було прийнято після вчинення держаної реєстрації, а саме, 07 листопада 2014 року о 21:40 год. Державна реєстрація була вчинена 07 листопада 2014 о 21:33 год. Тобто, було порушено порядок та послідовність вчинення державної реєстрації, встановлений ст. ст. 18, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, державна реєстрація права власності на іпотечне майно за ПП «Михаил» є незаконною та підлягає скасуванню.

07 листопада 2014 року приватним нотаріусом ДМНО Орловим О.А. було проведено державну реєстрацію оренди (індексний р рішення: 17057339) щодо іпотечного майна - домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01), (номер запису про речове право: 7617099). Підставою для такого рішення державного реєстратора вказано договір оренди, серія та номер: 1269, виданий 07 листопада 2014 року, укладений між ТОВ «Интерсат», код ЄДРПОУ: 48851 (орендар) та ПП «Михаил», (орендодавець). Однак, і реєстрація права власності на іпотечне майно за ПП «Михаил» є незаконною. А отже, ПП «Михаил» не мало повноважень на укладення договору оренди, у зв`язку з чим цей договір є нікчемним. Отже, на думку позивача, вказане рішення державного реєстратора про державну реєстрацію оренди було прийнято на підставі нікчемного правочину, що є підставою для скасування державної реєстрації.

Крім того, як вбачається з ДРРП, рішення державного реєстратора № 17057339 було прийнято після вчинення держаної реєстрації, а саме, 07 листопада 2014 року о 22:29 год. Державна реєстрація була вчинена 07 листопада 2014 року о 22:28 год. Тобто, було порушено порядок та послідовність вчинення державної реєстрації, встановлений ст. 18, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, державна реєстрація оренди іпотечного майна є незаконною та підлягає скасуванню.

Також, 31 серпня 2015 року приватним нотаріусом ДМНО Ярмолюк М.М. було проведено державну реєстрацію права власності (індексний номер рішення: 24044613) на предмет іпотеки - домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) за ТОВ «Влада 2009» (номер запису про право власності: 10987171). Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року по справі № 804/7027/16, яке набрало законної сили 10 лютого 2017 року, вищевказане рішення державного реєстратора було визнано незаконним, у зв`язку з чим скасована державна реєстрація права власності (номер запису про право власності: 10987171).

Тобто, фіктивне, на думку позивача, судове рішення Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим від 12 лютого 2014 року по справі № 119/9234/14-ц щодо припинення іпотеки та заборони ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не породжує жодних правових наслідків. А отже, іпотека та заборона позивача є дійсними з моменту внесення про них первинного запису. Вищезазначені договори щодо іпотечного майна є нікчемними, оскільки були укладені без відповідної згоди іпотекодержателя - ТОВ «ОТП Факторинг Україна». А отже, здійснена державна реєстрація речових прав щодо іпотечного договору на підставі цих правочинів є незаконною і підлягає скасуванню.

Позивач вважає, що його права порушені, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідачів по невизнанню його законного права на вказане майно неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим; просили суд визнати незаконними рішення державного реєстратора Покровського районного управління юстиції Дніпропетровської області Замфіра О.М. від 17 жовтня 2014 року, індексний номер рішення: 16562114; рішення державного реєстратора Покровського районного управління юстиції Дніпропетровської області Замфіра О.М. від 17 жовтня 2014 року, індексний номер рішення: 16561082; рішення приватного нотаріуса ДМНО Орлова О.А. від 07 листопада 2014 року, індексний номер рішення: 17057314; рішення приватного нотаріуса ДДМНО Орлова О.А. від 07 листопада 2014 року, індексний номер рішення: 17057339; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію припинення іпотеки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про іпотеку: 7373786, вчинену на підставі рішення державного реєстратора Покровського РУЮ Дніпропетровської області Замфіра О.М. від 17 жовтня 2014 року, індексний номер рішення: 16562114; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію припинення заборони ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на нерухоме майно, а саме, домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про обтяження: 7373227, яка була припинена на підставі рішення державного реєстратора Покровського РУЮ Дніпропетровської області Замфіра О.М. від 17 жовтня 2014 року, індексний номер рішення: 16561082; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за ПП «Михаил» на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 7617084, яка була вчинена на підставі рішення приватного нотаріуса ДМНО Орлова О.А. від 07 листопада 2014 року, індексний номер рішення: 17057314; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію оренди на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про інше речове право: 7617099, яка була вчинена на підставі рішення приватного нотаріуса ДМНО Орлова О.А. від 17 листопада 2014 року, індексний номер рішення: 17057339 і стягнути з ПП «Михаил», Державного реєстратора Покровського РУЮ Дніпропетровської області Замфіра О.М., приватного нотаріуса ДМНО Орлова О.А. на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судові витрати, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Відповідачі державний реєстратор Покровського РУЮ Дніпропетровської області Замфір О.М., приватний нотаріус ДМНО Орлов О.А., ТОВ «Интерсат» і ПП «Михаил» та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про день і час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, позовні вимоги фактично не визнали, вони є безпідставними та необґрунтованими, при укладанні угод керувалися положеннями діючого законодавства України, у зв`язку з чим, жодних прав та законних інтересів позивача ними не порушувалося, тому просили суд відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог.

Треті особи ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, позовні вимоги фактично не підтримали, прав та законних інтересів позивача ними не порушувалося, не заперечували проти слухання справи за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаних відповідачів і третіх осіб відповідно до ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що, як стверджує представник позивача, 26 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого відповідно до статуту є Акціонерне товариство «ОТП Банк», який в чергу відступив права вимоги до ТОВ «ОТП Факторинг Україна») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № CNL-300/3028/2006. Позичальник отримав кредитні кошти за цим договором у розмірі 200 000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 26 жовтня 2021 року.

10 листопада 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого відповідно до статуту є Акціонерне товариство «ОТП Банк», який в свою чергу відступив а вимоги до ТОВ «ОТП Факторинг Україна») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № CNL-300/3049/2006. Позичальник отримав кредитні кошти за цим договором у розмірі 100 000 доларів з кінцевим терміном повернення до 10 листопада 2016 року.

10 листопада 2016 року з метою забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов`язань за вищевказаними кредитними договорами, між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки (майнова порука) № PCL-300/2065/2006, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І.Б., реєстровий № 3930. Предметом іпотеки за цим договором є домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належало іпотекодавцю на праві власності.

Також нотаріусом була накладена заборона на предмет іпотеки, яка зареєстрована в реєстрі за № 3931. Факт державної реєстрації іпотеки та заборони на предмет іпотеки підтверджується Витягом про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек від 10 листопада 2006 року № 9950423 та Витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 10 листопада 2006 року № 9950918.

У зв`язку з невиконанням грошових зобов`язань за кредитними договорами, заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2012 року по справі № 412/2701/2012, було задоволено позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами. Ухвалою суду від 22 липня 2013 року заочне рішення від 19 червня 2012 року було скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку. 13 листопада 2013 року було ухвалено рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 412/2701/2012, яким було повністю задоволено позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

01 грудня 2014 року судом було ухвалено рішення про перегляд справи № 412/2701/2012 за нововиявленими обставинами та скасовано судове рішення від 13 листопада 2013 року. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2015 року, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 412/2701/2012 про перегляд справи за нововиявленими обставинами було скасовано. Отже, рішення суду від 13 листопада 2013 року є чинним.

За цим судовим рішенням, було стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 6 972 296.34 грн. (шість мільйонів дев`ятсот сімдесят дві тисячі двісті дев`яносто шість гривень 34 коп.), що складається з: заборгованості по кредитному договору від 26 жовтня 2006 року № CNL- 300/3028/2006, а саме заборгованість по кредиту у розмірі 81 290.69 доларів США, що за курсом НБУ 7.9785 грн. складає 648 577.77 грн., заборгованість по відсотках у розмірі 18 709.17 доларів США, що за курсом НБУ 7.9785 грн. складає 149 271.11 грн., заборгованість по штрафним санкціям у розмірі 186 999.74 доларів США, що за курсом НБУ 7.9785 грн. складає 1491 977.43 грн.; заборгованості по кредитному договору від 10 листопада 2006 року № CNL- 300/3049/2006, а саме заборгованість по кредиту у розмірі 165 853.59 доларів США, що за курсом НБУ 7.9785 грн. складає 1 323 262.87 грн., заборгованість по відсотках у розмірі 38 636.31 доларів США, що за курсом НБУ 7.9785 грн. складає 308 259.80 грн., заборгованість по штрафним санкціям у розмірі 382 396.11 доларів США, що за курсом НБУ 7.9785 грн. складає 050 947.36 грн.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна», як законний іпотекодержатель першої черги, не надавало згоди на вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо іпотечного майна, в тому числі на відчуження предмета іпотеки на користь третіх осіб, а також на державну реєстрацію інших речових прав. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 березня 2019 року № 158630817 вбачається наступне: 17 жовтня 2014 року рішенням державного реєстратора Покровського районного управління юстиції Дніпропетровської області Замфіра Олега Миколайовича (індексний номер рішення: 16562114) було проведено державну реєстрацію припинення іпотеки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (номер запису про іпотеку: 7373786) стосовно нерухомого майна - домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

Підставою для такого рішення державного реєстратора вказано рішення Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим від 12 лютого 2014 року по справі № 119/9234/14-ц.

Будь-які судові рішення по справі № 119/9234/14-ц, якими припинено іпотеку ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Саме тому, на думку позивача, вищевказане рішення державного реєстратора про припинення іпотеки було прийнято на підставі неіснуючого судового рішення.

Крім того, як вбачається з ДРРП, рішення державного реєстратора № 16562114 було прийнято після вчинення держаної реєстрації, а саме, 17 жовтня 2014 року о 14:28 год. Державна реєстрація була вчинена 17 жовтня 2014 о 14:19 год. Тобто, як стверджує позивач, було порушено порядок та послідовність вчинення державної реєстрації, встановлений ст. 18, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, державна реєстрація припинення іпотеки ТОВ «ОТП Факторинг Україна», на думку позивача, є незаконною та підлягає скасуванню.

17 жовтня 2014 року рішенням державного реєстратора Покровського районного управління юстиції Дніпропетровської області Замфіра Олега Миколайовича (індексний мер рішення: 16561082) було проведено державну реєстрацію припинення заборони на рухоме майно - домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01), яка була накладена на підставі вищевказаного договору іпотеки (номер запису про обтяження: 7373227). Підставою для такого рішення державного реєстратора вказано рішення Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим від 12 лютого 2014 року по справі № 119/9234/14-ц.

Крім того, як вбачається з ДРРП, рішення державного реєстратора № 16561082 було прийнято після вчинення держаної реєстрації, а саме, 17 жовтня 2014 року о 14:10 год. Державна реєстрація була вчинена 17 жовтня 2014 року о 14:02 год. Тобто, на думку позивача, і тут було порушено порядок та послідовність вчинення державної реєстрації з тих же підстав. Отже, державна реєстрація припинення заборони на нерухоме майно є незаконною та підлягає скасуванню.

Після вказаної державної реєстрації припинення іпотеки і заборони, 07 листопада 2014 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Орловим Олегом Анатолійовичем було проведено державну реєстрацію права власності (індексний номер рішення: 17057314) на предмет іпотеки - домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) за Приватним підприємством «Михаил» (номер запису про право власності: 7617084).

Підставою для такого рішення державного реєстратора також було вказано рішення Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим б/н від 12 лютого 2014 року. Однак, як стверджує позивач, за такими реквізитами відсутнє судове рішення в ЄДРСР. Отже, вказане рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на іпотечне майно за ПП «Михаил» було прийнято на підставі неіснуючого судового рішення.

Крім того, як вбачається з ДРРП, рішення державного реєстратора № 17057314 було прийнято після вчинення держаної реєстрації, а саме, 07 листопада 2014 року о 21:40 год. Державна реєстрація була вчинена 07 листопада 2014 о 21:33 год. Тобто, на думку позивача, і тут було порушено порядок та послідовність вчинення державної реєстрації, встановлені ст. 18, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». А тому державна реєстрація права власності на іпотечне майно за ПП «Михаил» є незаконною та підлягає скасуванню.

07 листопада 2014 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Орловим Олегом Анатолійовичем було проведено державну реєстрацію оренди (індексний р рішення: 17057339) щодо іпотечного майна - домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01), (номер запису про речове право: 7617099).

Підставою для такого рішення державного реєстратора вказано договір оренди, серія та номер: 1269, виданий 07 листопада 2014 року, укладений між ТОВ «Интерсат», код ЄДРПОУ: 48851 (орендар) та ПП «Михаил», (орендодавець). Однак, як зазначено позивачем, реєстрація права власності на іпотечне майно за ПП «Михаил» є незаконною. А отже, ПП «Михаил» не мало повноважень на укладення договору оренди, у зв`язку з чим цей договір є нікчемним. Отже, на думку позивача, вказане рішення державного реєстратора про державну реєстрацію оренди було прийнято на підставі нікчемного правочину, що є підставою для скасування державної реєстрації.

Крім того, як вбачається з ДРРП, рішення державного реєстратора № 17057339 було прийнято після вчинення держаної реєстрації, а саме, 07 листопада 2014 року о 22:29 год. Державна реєстрація була вчинена 07 листопада 2014 року о 22:28 год. Тобто також було порушено порядок та послідовність вчинення державної реєстрації, встановлений ст. 18, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». А отже, державна реєстрація оренди іпотечного майна, на думку позивача, є незаконною та підлягає скасуванню.

Також, 31 серпня 2015 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального фугу Ярмолюк Маргаритою Миколаївною було проведено державну реєстрацію права власності (індексний номер рішення: 24044613) на предмет іпотеки - домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) за Товариством з обмеженою відповідальністю «Влада 2009» (номер запису про право власності: 10987171).

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року по справі № 804/7027/16, яке набрало законної сили 10 лютого 2017 року, вищевказане рішення державного реєстратора було визнано незаконним, у зв`язку з чим скасована державна реєстрація права власності (номер запису про право власності: 10987171).

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

За таких умов у разі скасування судового рішення про скасування обтяження іпотекою нерухомого майна, на підставі якого з Єдиного реєстру заборон включено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Єдиному реєстрі заборон, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Єдиний реєстр заборон. Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Тобто, на думку позивача, фіктивне судове рішення Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим від 12 лютого 2014 року по справі № 119/9234/14-ц щодо припинення іпотеки та заборони ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не породжує жодних правових наслідків. А отже, іпотека та заборона позивача є дійсними з моменту внесення про них первинного запису.

Згідно з положеннями статті 9 Закону України «Про іпотеку» виключно на підставі згоди іпотеко держателя іпотекодавець має право відчужувати предмет іпотеки. Відповідно до ч. З ст. 12 Закону України «Про іпотеку», правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

На думку позивача, вищезазначені договори щодо іпотечного майна є нікчемними, оскільки були укладені без відповідної згоди іпотекодержателя - ТОВ «ОТП Факторинг Україна». А отже, здійснена державна реєстрація речових прав щодо іпотечного майна на підставі цих правочинів є незаконною і підлягає скасуванню.

Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідачів по невизнанню його законного права на вказане майно неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. В зв`язку з обставинами, що склалися, позивач вважає, що його права порушено, виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було і позивач вимушений був звернутися до суду з цим позовом.

Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У цій справі позивач просить визнати незаконною та скасувати проведену державним реєстратором державну реєстрацію права власності на нерухоме майно позивача за банком. Такий спір не є спором учасників публічно-правових відносин. Реєстратор, здійснюючи державну реєстрацію права власності на будинок, не мав публічно-правових відносин з позивачем, оскільки така реєстрація права відбувалася за банком, потім за ПП, а не за позивачем. Позивач обґрунтував позов незаконністю вибуття у позивача права власності на своє нерухоме майно та відсутністю у цього банку правомірного інтересу щодо реєстрації такого права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Спір має приватно-правовий характер, а з огляду на суб`єктний склад сторін цього спору його слід вирішувати за правилами цивільного судочинства.

Близькі за змістом висновки щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 826/14433/16 (К/9901/7474/18), від 11 квітня 2018 року у справі № 826/366/16, від 11 квітня 2018 року у справі № 554/14813/15-ц, від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15, від 15 травня 2018 року у справі № 826/2691/16, від 22 серпня 2018 року у справі № 820/4673/16, від 28 серпня 2018 року № 826/7122/15, від 29 серпня 2018 року у справі № 816/1604/17, від 7 листопада 2018 року у справі № 826/9963/16, від 14 листопада 2018 року у справі № 826/10475/17, від 21 листопада 2018 року у справі № 814/1017/16, 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18, від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а.

Щодо порушення порядку державної реєстрації права власності.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК) кожна особа має право в порядку встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Нова редакція ЦПК України, а саме ст. 19 передбачає можливість визнання дій держреєстраторів щодо реєстрації прав власності недійсними. Правові відносини даного спору регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» й Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Перевірка документів на наявність підстав, зокрема, для прийняття відповідних рішень є одним з етапів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (пункт 4 частини першої статті 18 вказаного Закону у тій же редакції).

Державний реєстратор, яким може бути і нотаріус (пункт 2 частини першої статті 10 вказаного Закону у зазначеній редакції): 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункти 1-2 частини третьої статті 10 того ж Закону у відповідній редакції).

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (абзац перший частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Так, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, зокрема, подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі (пункт 57 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у редакції, чинній на час державної реєстрації права власності на майно за банком /відповідач/).

У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав (пункт 4 частини першої, абзац перший частини другої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що була чинною на час державної реєстрації права власності на квартиру за кооперативом).

Отже, за відсутності документів, необхідних для державної реєстрації права власності на нерухоме майно за банком, така реєстрація була б проведена з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у відповідній редакції.

Судом з`ясовано, що 26 жовтня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого відповідно до статуту є АТ «ОТП Банк», який в чергу відступив права вимоги до ТОВ «ОТП Факторинг Україна») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № CNL-300/3028/2006. Позичальник отримав кредитні кошти за цим договором у розмірі 200 000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 26 жовтня 2021 року.

Також, 10 листопада 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого відповідно до статуту є АТ «ОТП Банк», який в свою чергу відступив а вимоги до ТОВ «ОТП Факторинг Україна») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № CNL-300/3049/2006. Позичальник отримав кредитні кошти за цим договором у розмірі 100 000 доларів з кінцевим терміном повернення до 10 листопада 2016 року.

10 листопада 2016 року з метою забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов`язань за вищевказаними кредитними договорами, між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки (майнова порука) № PCL-300/2065/2006, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І.Б., реєстровий № 3930. Предметом іпотеки за цим договором є домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належало іпотекодавцю на праві власності. Також нотаріусом була накладена заборона на предмет іпотеки, яка зареєстрована в реєстрі за № 3931.

У зв`язку з невиконанням грошових зобов`язань за кредитними договорами, заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2012 року по справі № 412/2701/2012, було задоволено позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами. Ухвалою суду від 22 липня 2013 року заочне рішення від 19 червня 2012 року було скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку. 13 листопада 2013 року було ухвалено рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 412/2701/2012, яким було повністю задоволено позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами. 01 грудня 2014 року судом було ухвалено рішення про перегляд справи № 412/2701/2012 за нововиявленими обставинами та скасовано судове рішення від 13 листопада 2013 року. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2015 року, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 412/2701/2012 про перегляд справи за нововиявленими обставинами було скасовано.

За вказаним судовим рішенням, було стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 6 972 296.34 грн. (шість мільйонів дев`ятсот сімдесят дві тисячі двісті дев`яносто шість гривень 34 коп.).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 березня 2019 року № 158630817 вбачається наступне: 17 жовтня 2014 року рішенням державного реєстратора Покровського районного управління юстиції Дніпропетровської області Замфіра О.М. (індексний номер рішення: 16562114) було проведено державну реєстрацію припинення іпотеки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (номер запису про іпотеку: 7373786) стосовно нерухомого майна - домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01). Підставою для такого рішення державного реєстратора вказано рішення Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим від 12 лютого 2014 року по справі № 119/9234/14-ц.

Будь-які судові рішення по справі № 119/9234/14-ц, якими припинено іпотеку ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в Єдиному державному реєстрі судових рішень, як стверджує позивача, відсутні. Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Отже, на думку позивача, вищевказане рішення державного реєстратора про припинення іпотеки було прийнято на підставі неіснуючого судового рішення.

Але суду не надано доказів вказаних обставин: фіктивності чи недійсності вказаного рішення суду, відсутності його винесення чи не виконання, сама по собі відсутність рішення в реєстрі не свідчить про його недійсність, сторона позивача не надала суду відомостей про те, з якого часу і в якому порядку діяв вказаний реєстр на території АРК в той час. Навпаки, рішення було пред`явлене до виконання і виконане, перевірку його наявності і вступу в законну силу здійснювалася реєстратором при вчиненні реєстраційних дій. Отже вказані твердження позивачі не доведені і не обгрунтовані.

Як вбачається з ДРРП, рішення державного реєстратора № 16562114 було прийнято після вчинення держаної реєстрації, а саме, 17 жовтня 2014 року о 14:28 год. Державна реєстрація була вчинена 17 жовтня 2014 о 14:19 год. Тобто, як стверджує позивач, було порушено порядок та послідовність вчинення державної реєстрації, встановлений ст. 18, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому (а не з інших підстав) державна реєстрація припинення іпотеки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є, на думку позивача, незаконною та підлягає скасуванню.

17 жовтня 2014 року рішенням державного реєстратора Покровського районного управління юстиції Дніпропетровської області Замфіра О.М. (індексний мер рішення: 16561082) було проведено державну реєстрацію припинення заборони на рухоме майно - домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01), яка була накладена на підставі вищевказаного договору іпотеки (номер запису про обтяження: 7373227). Підставою для такого рішення державного реєстратора вказано рішення Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим від 12 лютого 2014 року по справі № 119/9234/14-ц.

Ті ж самі обставини позивач обгрунтовує і стосовно рішення державного реєстратора № 16561082 було прийнято після вчинення держаної реєстрації, а саме, 17 жовтня 2014 року о 14:10 год., рішення державного реєстратора № 17057314 було прийнято після вчинення держаної реєстрації, а саме, 07 листопада 2014 року о 21:40 год. Державна реєстрація була вчинена 07 листопада 2014 о 21:33 год., рішення державного реєстратора № 17057339 було прийнято після вчинення держаної реєстрації, а саме, 07 листопада 2014 року о 22:29 год. Державна реєстрація була вчинена 07 листопада 2014 року о 22:28 год.

Після вказаної державної реєстрації припинення іпотеки і заборони, 07 листопада 2014 року приватним нотаріусом Дніпровського МНО Орловим О.А. було проведено державну реєстрацію права власності (індексний номер рішення: 17057314) на предмет іпотеки - домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) за ПП «Михаил» (номер запису про право власності: 7617084). Підставою для такого рішення державного реєстратора вказано рішення Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим б/н від 12 лютого 2014 року.

07 листопада 2014 року приватним нотаріусом ДМНО Орловим О.А. було проведено державну реєстрацію оренди (індексний р рішення: 17057339) щодо іпотечного майна - домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01), (номер запису про речове право: 7617099). Підставою для такого рішення державного реєстратора вказано договір оренди, серія та номер: 1269, виданий 07 листопада 2014 року, укладений між ТОВ «Интерсат», код ЄДРПОУ: 48851 (орендар) та ПП «Михаил», (орендодавець).

Також, 31 серпня 2015 року приватним нотаріусом ДМНО Ярмолюк М.М. було проведено державну реєстрацію права власності (індексний номер рішення: 24044613) на предмет іпотеки - домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) за ТОВ «Влада 2009» (номер запису про право власності: 10987171). Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року по справі № 804/7027/16, яке набрало законної сили 10 лютого 2017 року, вищевказане рішення державного реєстратора було визнано незаконним, у зв`язку з чим скасована державна реєстрація права власності (номер запису про право власності: 10987171).

Згідно положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав нерухоме майно та їх обтяжень»: державна реєстрація прав проводиться в такому рядку: прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у державному реєстрі прав; встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття повідних рішень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів них прав; формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

У відповідності до положень ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24 липня 2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09 листопада 2014 pоку зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

За змістом положень ч. 1 ст. 526 та ст. 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом ст. 589 ЦК та ч. 1 ст. ЗЗ Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 Закону України «Про іпотеку», зокрема у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», зокрема аналіз положень ст. 33, 36 - 39 цього Закону дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту для задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог і потекодержателя.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення.

В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Частинами 1-3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі- продажу.

Разом з тим обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує, такий правовий висновок зробив Верховний Суд України у складі Судової палати у цивільних справах у постанові від 5 квітня 2017 року у справі № 6- 3034цс16.

Відтак процедура звернення права власності на предмет іпотеки спірний будинок на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя та умов і вимог Договору іпотеки була здійснена при повному дотриманні вимог ст. 12, 35, 37 Закону України «Про іпотеку».

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 10 цього Закону державним реєстратором є нотаріус.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 цього Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з п. 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Частиною 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до ч. З ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації (п. 1); перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (п. 2).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно.

У статті 46 Закону України «Про нотаріат» зазначено, що нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам.

Відтак, оскільки відповідачами для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в повному обсязі було надано зазначені вище документи, разом із документами що посвідчують особу заявника, а також оригінали первинних правочинів - у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Орлова О.А. були відсутні підстави для відмови у вчиненні такої нотаріальної/реєстраційної дії відповідно до норм законодавства.

За змістом ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

У пунктах 58, 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс 19) зазначено, що закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку»): 1) передача іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) зроблено висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Частиною першою ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Невірно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права, відновлення становища, яке існувало до порушення

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Водночас, у постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 Велика Палата Верховного Суду вкотре звертає увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту мас приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.02.2021 року у справі № 910/2861/18 вчергове нагадує, що у разі незаконного заволодіння майном власника іншою особою належним способом захисту є віндикаційний позов (стаття 387 ЦК України). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. При цьому в тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (п. 85, 114, 115 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадженням № 14-208цс18).

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 резюмувала, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18.

Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав (абзац перший частини першої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що була чинною на час державної реєстрації права власності на квартиру за банком). Суд звертає увагу на те, що заявлена позовна вимога про визнання протиправним і скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на вказане позивачем нерухоме майно за банком фактично стосується запису про це право.

Саме скасування такого запису, а не рішення чи права власності, є належним способом захисту прав та інтересів позивача. Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.17), від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 74), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а).

Не передбачає закон і зобов`язання суду внести запис про скасування цієї державної реєстрації до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тим більше, що позивачем не заявлено вимог про зобов`язання вчинити певні дії; позовні вимоги в цій частині не змінювалися і не уточнювалися, а суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, діє лише в межах заявлених позовних вимог.

Отже, позовні вимоги про скасування рішення реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про право власності на спірне майно є неефективним способом захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони під час укладення договорів іпотеки досягли всіх істотних умов договору, та користуючись своїм волевиявленням, підписали Договори іпотеки. Крім того, зазначені договори іпотеки є чинними та не оспорені у встановленому законом порядку.

Також у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15 Верховний Суд України зазначив, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудових, а саме - на підставі виконавчого напису нотаріуса та відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року за наслідками розгляду питання щодо відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851 цс 15.

Згідно зі ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили.

З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог.

Згідно з ЦК України, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо.

Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, суперечать законодавству України, чинному на сьогоднішній день. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в задоволенні позову до державного реєстратора Покровського РУЮ Дніпропетровської області Замфір О.М., приватного нотаріуса ДМНО Дніпропетровської області Орлова О.А., ТОВ «Интерсат» і ПП «Михаил» про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і запису про право власності на нерухоме майно відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 124, 129 140, 144 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 15, 16, 182, 257, 267, 316, 317, 319, 321, 365, 377, 387, 388, 391, 545, 575, 589, 638 ЦК України, ст. 12, 31, 33, 35-37 Закону України «Про іпотеку», ст. 2, 9, 10, 18, 19, 24, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» в задоволенні позову до державного реєстратора Покровського районного управління юстиції Дніпропетровської області Замфір Олега Миколайовича, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Орлова Олега Анатолійовича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Интерсат» і Приватного підприємства «Михаил», треті особи ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і запису про право власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 01 червня 2021 року.

Суддя