Провадження № 22-ц/4808/53/21
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1 , представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючою суддею Пастернак І.А. 02 жовтня 2020 року,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 26.09.1975 між сторонами укладено шлюб. Від даного шлюбу у них народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на даний час є повнолітньою, має свою сім`ю та проживає окремо. Спільне життя у них з відповідачкою не склалося, фактично сім`я припинила своє існування, примирення між ними є неможливим. Під час перебування у шлюбі сторонами набуто таке майно: 2-х кімнатна квартира орієнтовною вартістю 16 000 тис. доларів США; земельна ділянка площею 0,05 га, орієнтовною вартістю 8 тис. доларів США, предмети домашнього вжитку. З урахуванням заяви про зменшення позову ОСОБА_1 просив: розірвати шлюб між ним та відповідачкою, поділити спільне майно, набуде ним за час шлюбу наступним чином. Визнати за ОСОБА_1 у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на квартиру АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :18:004:0212) площею 0,05 га, розташовану у садівничому товаристві «Галицький господар» Хриплинської сільської ради Івано-Франківської міської ради. При невизнанні за ним права власності на всю квартиру позивач просив: стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 вартості невідкладних витрат на приведення квартири до належного стану в розмірі 21000 грн; зобов`язати відповідачку щомісячно надсилати ОСОБА_1 1/2 суми всіх комунальних платежів на утримання квартири, частки витрат на утримання будинку і прибудинкової території, на встановлення, обслуговування і повірку лічильників; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 земельної ділянки площею 0,05 га, розташовану у садівничому товаристві «Галицький господар» Хриплинської сільської ради Івано-Франківської міської ради (а.с.91-92).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 178,24 грн. В задоволенні решти вимог позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь з ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 3 000 грн.

Рішення в частині розірвання шлюбу позивач не оскаржує, тому воно апеляційною інстанцією не переглядається.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в іншій частині, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вважає, що ним доведено факт сплати коштів дружині за її частку спірної квартири. Також апелянт зазначив, що судом необґрунтовано не застосовано ст.368 ЦК України та ст.60 СК України щодо поділу земельної ділянки, оскільки вона теж є спільною сумісною власністю подружжя. На думку апелянта, судом безпідставно не прийнято до уваги його доводи щодо утримання і збереження спільного майна, а також його суттєве покращення. ОСОБА_1 зазначив, що загальна сума сплаченого ним судового збору становить 1069,46 грн, однак вказана сума не була розділена між сторонами пропорційно до задоволених вимог. Також необґрунтованим апелянт вважає стягнення з нього 3000 грн на користь відповідача витрат на правову допомогу.

Просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

У надісланому на адресу апеляційного суду відзиві, представник ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечив та вказав, що відповідач заперечує отримання від позивача будь-яких грошових коштів в якості оплати за Ѕ частку квартири. Представник зазначив, що належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог позивач не надав. Просить апеляційну скаргу відхилити, оскаржене рішення залишити без змін.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, наведених у ній. Зазначив, що всі його доводи щодо позовних вимог належним чином обґрунтовані. Пояснив, зокрема, що зароблені ним у США кошти в сумі 40 тисяч доларів США він в якості матеріальної допомоги надіслав через банківську систему своїй дочці та зятю. Ця обставина, на його думку, свідчить про сплату дружині коштів за належну їй Ѕ частку названої вище квартири. Тому ОСОБА_1 вважає, що суд 1-інстанції повинен був визнати за ним право власності на всю спірну квартиру. Вказав, що у випадку визнання за ним права власності на всю квартиру він мав би можливість укласти з іншою особою договір пожиттєвого утримання. Не заперечував, що ОСОБА_3 дійсно в останні два роки компенсовувала його витрати на оплату комунальних послуг.

Представник відповідача апеляційну скаргу заперечив, оскільки рішення суду вважає законним і обґрунтованим. Зазначив, що ОСОБА_3 заперечує отримання від позивача будь-яких грошових коштів в якості оплати за Ѕ частку квартири. Крім того пояснив, що ОСОБА_3 тимчасово у спірній квартирі не проживає, оскільки в іншій області здійснює догляд за хворим батьком. Однак, вона протягом останніх років надсилає ОСОБА_1 кошти в якості компенсації за комунальні послуги. Просить апеляційну скаргу відхилити, оскаржене рішення залишити без змін.

Згідно положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

За змістом ч.ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права іздотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду відповідає цим вимогам закону, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що сторони з 26.09.1975 перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.231).

Згідно свідоцтва про право власності від 20.02.2003 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить двохкімнатна квартира АДРЕСА_2 . (а.с.48). У свідоцтві зазначено, що право власності на квартиру виникло в порядку її приватизації (копія свідоцтва а.с.48).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вказана квартира належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в рівних частках (а.с.49). Ця обставина також підтверджена інформаціїєю з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 05.09.2019 року (а.с.61). Отже, набуте сторонами в шлюбі назване житлове приміщення є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, які мають рівні частки на нього.

Як передбачено ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно положень ст. ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у позові про визнання права власності за ОСОБА_1 на всю названу вище квартиру та припинення права ОСОБА_3 на Ѕ її частку, суд 1-інстанції послався на відсутність для цього підстав, визначених у ч.1 і 2 статті 365 ЦК України.

Колегія суддів з цим висновком погоджується, оскільки, по-перше, Ѕ частка квартири відповідачки не може вважатись незначною. ОСОБА_3 заперечує щодо припинення її права власності на частку квартири. А ОСОБА_1 ніякими належними і допустимими доказами не підтвердив, що спільне володіння і користування майном є неможливим, і що таке припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Крім того, він, як того вимагає ч.2 ст.365 ЦК України попередньо не вносив на депозитний рахунок суду кошти в розмірі ринкової вартості 1/2 частки спірної квартири. Посилання ж позивача на те, що ним сплачена ОСОБА_3 вартість частки квартири раніше, не може бути прийняте до уваги, оскільки ця обставина, яка не підтверджена належними і об`єктивними доказами, відповідачем заперечується.

В частині вимог щодо поділу спірної земельної ділянки апеляційний суд виходить з такого. Доводи апеляційної скарги в цій частині про те, що спірна земельна ділянка є спільним майном подружжя, спростовуються матеріалами справи, зокрема змістом державного акту на право власності на землю, та обґрунтованим висновком суду першої інстанції, який урахував положення статті 57 СК України у відповідній редакції.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0500 га, розташованої у садівничому товаристві «Галицький господар» Хриплинської сільської ради Івано-Франківської міської ради відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 05.10.2007 (а.с.51). Вказану земельну ділянку відповідач отримала шляхом безоплатної приватизації згідно рішення сесії Хриплинської сільської ради Івано-Франківської міської ради від 25 травня 2006 року. Цей акт зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.

Станом на час отримання спірної земельної ділянки момент виникнення права на земельну ділянку визначався статтею 125 ЗК України, згідно якої право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України, яка була чинна станом на момент реєстрації права ОСОБА_3 на земельну ділянку, Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи в частині вирішення вимог щодо поділу спірної земельної ділянки, перевіривши їх належними доказами, установивши, що спірна земельна ділянка згідно вимог чинного закону станом на момент її отримання у власність ОСОБА_3 є її особистим майном, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для поділу указаної земельної ділянки та задоволення відповідної позовної вимоги ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає безпідставним твердження апелянта про те, що судом не розглянуто всі позовні вимоги, зокрема, щодо відшкодування відповідачкою 1/2 вартості невідкладних витрат на приведення квартири до належного стану в розмірі 21000 грн, зобов`язання щомісячно надсилати ОСОБА_1 1/2 суми всіх комунальних платежів на утримання квартири. Адже, в задоволенні названих вимог судом першої інстанції відмовлено у зв`язку із недоведеністю таких витрат і їх розміру належними і допустимими доказами.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку цих витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги від 03.09.2019 (а.с. 74), детальний опис виконаних робіт (надання послуг) від 06.09.2010 (а.с. 73), квитанція № 32 від 03.09.2019 про оплату послуг (а.с.75).

Колегія суддів вважає, що з огляду на складність справи, виконану адвокатом роботу та час на її виконання, обсяг наданих адвокатом послуг, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув на користь ОСОБА_5 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки досліджених доказів, висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування ухваленого в справі рішення.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів бере до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду постановлено з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованості висновків суду не спростовують, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 02 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 18 січня 2021 року.