Постанова

Іменем України

18 січня 2021 року

м. Київ

справа № 2-20/11

провадження № 61-711св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

представник заявника - ОСОБА_2 ,

суб`єкт оскарження - приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Ільчишин Любов Володимирівна,

заінтересована особа - Приватне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду

від 26 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Крайник Н. П., Струс Л. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Ільчишин Л. В. (далі - приватний виконавець).

На обгрунтування скарги зазначала, що рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 31 січня 2014 року у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 27 грудня 2006 року

№ 014/9411/82/46878, укладеним між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», банк) та ОСОБА_3 у розмірі 208 606,99 доларів США, що еквівалентно 1 667 395,69 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства площею 0,3470 га, кадастровий номер :12:005:0001, що належать на праві власності ОСОБА_1 , визначивши спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів. Зазначене судове рішення набрало законної сили 10 лютого 2014 року, а тому строки звернення до виконання виконавчого листа сплинули 10 лютого 2015 року.

На підставі заяви представника ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 11 вересня 2018 року приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 57195514 з примусового виконання виконавчого листа (дубліката) у справі № 2-20/11, про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , виданого

06 жовтня 2016 року Сокальським районним судом Львівської області, строк пред`явлення до виконання якого зазначено - 11 лютого 2016 року.

Посилаючись на те, що приватний виконавець прийняв до виконання виконавчий лист з пропуском строку для його виконання, заявник просила визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Ільчишин Л. В. від 11 вересня 2018 року про відкриття виконавчого провадження № 57195514 з примусового виконання рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 січня 2014 року на підставі виконавчого листа у справі № 2-20/11, виданого 06 жовтня 2016 року Сокальським районним судом Львівської області.

Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 11 лютого

2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Ільчишин Л. В. від 11 вересня 2018 року про відкриття виконавчого провадження № 57195514 з примусового виконання рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 січня 2014 року у справі № 2-20/11 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 січня 2014 року набрало законної сили 10 лютого 2014 року, а тому строк звернення до примусового виконання виконавчого документа, виданого на підставі зазначеного судового рішення сплинув 10 лютого 2015 року. Зі змісту дубліката виконавчого листа, виданого 06 жовтня 2016 року Сокальським районним судом Львівської області убачається, що він може бути звернутий до примусового виконання до

11 лютого 2016 року, а тому оскаржувана постанова приватного виконавця

від 11 вересня 2018 року про відкриття виконавчого провадження є неправомірною та підлягає скасуванню.

Постановою Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року апеляційну скаргу АТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено, ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 11 лютого 2019 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та грунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального і процесуального права. Апеляційний суд зазначив, що статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження»

від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, у редакції, чинній на момент набрання законної сили судового рішення, визначено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом. 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, зі змісту положень якого убачається, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років; строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 1) пред`явлення виконавчого документа до виконання; 2) надання судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення; стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання. Пунктом 5 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня

2016 року № 1404-VIII визначено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. 16 жовтня 2014 року, тобто в межах річного строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання, банк звернувся до суду із заявою про видачу виконавчих листів, які були надіслані на адресу банку лише 09 лютого 2015 року, та отримані ним 12 лютого 2015 року, тобто після спливу річного строку пред`явлення їх до виконання (11 лютого 2015 року). Після поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, з 11 серпня 2015 року перебіг річного строку пред`явлення виконавчих листів до виконання розпочався заново. Банк неодноразово пред`являв виконавчі листи до виконання в Сокальський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області (далі - Сокальський РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області). 26 липня 2016 року банк повідомлено, що виконавчі документи 22 жовтня 2015 року передані для розгляду державному виконавцю Сокальського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області Крупчаку О. С., які у подальшому з вини працівника виконавчої служби були втрачені. За поданням начальника Сокальського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області, ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 05 вересня 2016 рокувидані дублікати виконавчих листів. 23 грудня 2016 року виконавчий лист повернуто стягувачу без виконання з підстав не сплати авансового внеску, що не відповідає положенням Закону України «Про виконавче провадження», який не містить норми, яка б вказувала на неможливість повторного звернення з виконавчим листом до виконання у випадку його повернення. Урахувавши, що у період з 22 жовтня 2015 року по 23 грудня 2016 року виконавчі листи перебували на виконанні, та зважаючи на те, що 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» у новій редакції, яким встановлено трирічний строк пред`явлення виконавчих листів до виконання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що строк пред`явлення виконавчих листів до виконання, виданих на підставі рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 січня 2014 року не закінчився, а тому оскаржувана постанова приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження, винесена з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У січні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якій заявник просив скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року та залишити в силі ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 11 лютого 2019 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що апеляційний суд неповно з`ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, статті 4, 12, 37 Закону України «Про виконавче провадження», внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні скарги заявника. Право на повторне пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання з дня його повернення (після переривання) протягом трьох років виникає лише у випадку відкриття виконавчого провадження (прийняття до виконання), та винесення рішення про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Оскільки пред`явлені банком виконавчі листи до виконання повернуті на підставі пункту 8 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», тобто без прийняття до виконання, (у зв`язку з несплатою авансового внеску), переривання строку пред`явлення виконавчих листів до виконання не відбулося, а тому постанова приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 11 вересня 2018 року є протиправною.

Помилковим є також висновок апеляційного суду про те, що банк пред`явив виконавчий документ до виконання у період дії Закону України «Про виконавче провадження», який не передбачав сплату авансового внеску, оскільки виконавчий лист до виконання банк пред`явив 11 листопада 2016 року, а тому сплата авансового внеску у даній категорії справ, є обов`язковою.

Відзив на касаційну скаргу подано не було.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду.

Справа надійшла на адресу суду касаційної інстанції 13 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 31 січня 2014 року у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 27 грудня 2006 року № 014/9411/82/46878, укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 у розмірі 208 606,99 доларів США, що еквівалентно

1 667 395,69 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом - 26 201,45 доларів США, що еквівалентно 209 428,19 грн, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 24 904,12 доларів США, що еквівалентно

199 058,64 грн, пеня - 157 501,42 доларів США, що еквівалентно 1 258 908,86 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства площею 0,3470 га, кадастровий номер :12:005:0001, яка належить ОСОБА_1 що належать на праві власності ОСОБА_1 , визначивши спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Зазначене судове рішення набрало законної сили 10 лютого 2014 року, строк звернення до виконання виконавчого листа, виданого на виконання зазначеного судового рішення сплинув 11 лютого 2015 року.

16 жовтня 2014 року представник банку звернувся до Сокальського районного суду Львівської області із заявою про видачу копії рішення та виконавчого листа. 09 лютого 2015 року судом направлено на адресу банку копію рішення та чотири виконавчих листа, які представник банку отримав 12 лютого 2015 року.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 04 серпня

2015 року поновлено ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» пропущений строк для пред`явлення виконавчих листів № 2-20/11, виданих 05 грудня 2014 року на виконання рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 січня 2014 року

24 вересня 2015 року банк звернувся до ВДВС Сокальського РУЮ із заявою про відкриття виконавчого провадження.

12 березня 2016 року та повторно 17 травня 2016 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» зверталося до відділу ДВС із заявами про надання інформації щодо перебігу виконавчого провадження, а 13 липня 2016 року банк подав скаргу на бездіяльність начальника ВДВС Сокальського РУЮ у зв`язку з ігноруванням звернень банку.

Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області 26 липня 2016 року за № 298/0/6-1606-13 повідомило банк про те, що 22 жовтня 2015 року виконавчі документи були передані для розгляду державному виконавцю Сокальського РВ ДВС

Крупчаку О. С. для їх подальшого виконання.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 12 серпня

2016 року в задоволенні заяви ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про видачу дубліката виконавчого листа відмовлено.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 05 вересня

2016 року за заявою начальника Сокальського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області видано дублікати виконавчих листів на виконання рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 січня 2014 року у справі № 2-20/11 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

06 жовтня 2016 року Сокальським районним судом Львівської області видано дублікат виконавчого листа у справі № 2-20/11. Строк пред`явлення до виконання до 11 лютого 2016 року.

11 листопада 2016 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до Сокальського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області із заявою про відкриття виконавчого провадження, долучивши дублікат виконавчого листа у справі

№ 2-20/11, виданого 06 жовтня 2016 року Сокальським районним судом Львівської області.

Відповідно до повідомлення старшого державного виконавця Сокальського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області Квашинської З. Л. про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання від 23 грудня 2016 року, виконавчий лист № 2-20/11, виданий 06 жовтня 2016 року повернуто на підставі пункту 8 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутній документ про сплату авансового внеску).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Ільчишин Л. В. від 11 вересня 2018 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа (дубліката) № 2-20/11 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності

ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною п`ятою статті 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства відноситься обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у статті 18 ЦПК України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Таким чином, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За змістом §§ 51-53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року (заява № 40450/04) право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Необгрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обгрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня

2016 року № 1404-VIII (у редакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню..

Частиною першою статті 22 Закону України «Про виконавче провадження»

від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (у редакції, чинній на час ухвалення судового рішення) передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для: 1) виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення; 2) виконання рішень комісій по трудових спорах - з дня видачі посвідчення на примусове виконання рішення; 3) інших виконавчих документів з наступного дня після набрання ними юридичної сили, якщо інше не передбачено законом.

05 жовтня 2016 року набрав чинності новий Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.

Відповідно до частини першої та другої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, у редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Частина четверта статті 12 Закону України «Про виконавче провадження»

від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, у редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови, встановлює, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі:

1) пред`явлення виконавчого документа до виконання;

2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Відповідно до пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Тлумачення указаного пункту дає підстави для висновку, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності законом № 1404-VIII.

Перевіряючи законність та обгрунтованість ухвали місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заявника, апеляційний суд правильно вказав, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»,

16 жовтня 2014 року, тобто, у межах річного строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання звернулося до суду з заявою про видачу виконавчих листів у справі № 2-20/11, які з вини суду були ним отримані

12 лютого 2015 року, тобто після спливу річного строку (11 лютого 2015 року), що зумовило подання заяви про поновлення строку для пред`явлення їх до виконання. Неодноразові звернення банку до ВДВС Сокальського РУЮ із заявами про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання указаного виконавчого листа призвели до переривання строку пред`явлення їх до виконання.

Оскільки строк пред`явлення виконавчого листа до виконання не закінчився, у зв`язку із прийняттям та набранням чинності новим законом, такий строк продовжується до трьох років, а тому доводи заявника про прийняття приватним виконавцем до виконання виконавчого листа пред`явленого з пропуском строку для його виконання є необгрунтованими.

Так, згідно з пунктом 8 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, у редакції, чинній на момент винесення повідомлення, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим.

Повідомленням старшого державного виконавця Сокальського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області Квашинської З. Л. про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання від 23 грудня 2016 року виконавчий лист № 2-20/11, виданий 06 жовтня 2016 року повернуто без прийняття до виконання на підставі пункту 8 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутній документ про сплату авансового внеску).

Відповідно до відмітки на дублікаті виконавчого листа, виданого 06 жовтня

2016 року, виконавчий документ пред`являвся до виконання в Сокальський РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області, відмітка про повернення виконавчого документа стягувачу датована 23 грудня 2016 року.

Верховний Суд України у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі

№ 910/18165/13 (провадження № 6-698гс16) виклав правовий висновок, що «після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання, перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення (отримання стягувачем відповідної постанови/повідомлення). Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні скарги, апеляційний суд, урахувавши гарантії, закріплені у статтях 55, 129, 129-1 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 18 ЦПК України, правильно виходив із того, що Закон України «Про виконавче провадження»

від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, у редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови, не містив норми, яка б вказувала на неможливість повторного звернення з виконавчим листом до виконання у випадку його повернення через несплату авансового внеску, а тому, приватний виконавець, встановивши переривання строку пред`явлення до виконання указаного виконавчого листа, обгрунтовано виніс постанову про відкриття виконавчого провадження, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції повно дослідив матеріали справи, надав належну правову оцінку доводам сторін та зібраним у справі доказам, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак