Номер провадження 2/243/1571/2021
Номер справи 243/4103/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕ М УКРАЇНИ

«26» травня 2021 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого - судді Хаустової Т.А.,

за участю: секретаря судового засідання - Чевела С.Ю.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду №4 Слов`янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з ОСОБА_2 вони перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких у них народилася спільна дитина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак відповідач відмовилася виконувати свої обов`язки як мати дитини, без його згоди віддала дитину на виховання своїм батькам.

На його вимоги виконувати батьківські обов`язки щодо малолітньої дитини, ОСОБА_2 , 02 лютого 2021 року склала заяву, засвідчену приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області, Панченко А.В., зареєстровано в реєстрі за № 284, в якій зазначила, що добровільно відмовляється від утримання, виховання та від батьківських прав у відношенні свого малолітнього сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , висловлює свою згоду на позбавлення її батьківських прав та на удочеріння доньки в майбутньому згідно чинного законодавства.

Вона одна виховую їхню спільну доньку, вона забезпечена всім необхідним, вона має належні умови проживання. В квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , де вони проживають з донькою створені належні умови для проживання та розвитку дитини.

Просить суд ухвалити рішення, яким позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав щодо, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначити місце проживання дитини з ним та стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання малолітньої дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму на місяць для дитини відповідного віку, щомісяця, до досягнення дитиною повноліття.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про час і місце судового розгляду справи.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Лещенко С.В. в судове засідання не з`явився, однак до суду надав Заяву про розгляд справи у його відсутності, заперечував проти задоволення вимог позивача.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області до судового засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

17 травня 2021 року від міського голови Слов`янської міської ради Донецької області Ляха В.М. до суду надійшла Заява, в якій він просить суд розглянути справу без участі представника Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області, при ухваленні рішення просить суд врахувати Висновок органу опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області.

Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст. 165 Сімейного Кодексу України « Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина…» та п. 18 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

В судовому засіданні встановлено та підтверджено Свідоцтвом про народження, серія НОМЕР_1 , виданого 24 березня 2020 року Слов`янським міським Відділом реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (М. Харків), що позивач по справі - ОСОБА_1 , є батьком, а ОСОБА_2 - матір`ю дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

Відповідно до ч. 1 ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

За таких обставин, суд вважає, що позивач ОСОБА_1 вправі звернутися до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно її малолітньої дитини ОСОБА_5 .

Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року „ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" „Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного Кодексу України."

Дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не досяг 18 річного віку.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Аналогічні положення викладені і в ст. 150 Сімейного Кодексу України.

Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, що принижують людську гідність дитини.

Відповідно до ст. 10 Закону України „Про охорону дитинства", кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканість та захист гідності. Дисципліна і порядок сім`ї мають забезпечуватися на принципах, що ґрунтуються на взаємоповазі, справедливості і виключають приниження честі та гідності дитини. Держава здійснює захист дитини від: усіх форм фізичного і психічного насильства, образи, недбалого і жорстокого поводження з нею, у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють.

Згідно з ст. 164 Сімейного Кодексу України „ Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

- ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;

Верховний Суд України в ч. 2 п. 16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року розтлумачив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХП від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов`язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого І брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи.

В п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, а крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року за № 789-Х11, дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість вимагає спеціального захисту, турботи, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.

Позивач зазначає, що відповідач не виявляє щодо ОСОБА_5 батьківського піклування, фактично самоусунувшись від виконання своїх батьківських обов`язків.

Статтею ст. 150 Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме:

- батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини;

- батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток;

- батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Проте, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 не бере участі в розвитку та вихованні дитини в повному обсязі, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, батьківського обов`язку щодо виховання дитини, спілкування з нею та утримання відповідач не виконує.

Так, ст. 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

- ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до п. п. 7, 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, тощо, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Разом з тим, з матеріалів справи та в судовому засіданні не встановлено, що позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав сприятиме інтересам дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Положенням ч. 1 ст. з Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України передбачено, що при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей.

У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками.

У Висновку № 29/03-994 від 17 травня 2021 року Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області про позбавлення батьківських прав, зазначено, що малолітня дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає разом з батьком ОСОБА_1 , який займається його вихованням та утриманням, захищає права та інтереси дитини. Мати дитини, ОСОБА_2 , самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, у вихованні участі не приймає, не турбується про стан здоров`я, фізичний та духовний розвиток, не спілкується з дитиною. В лютому 2021 року написала нотаріальну відмову від малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Враховуючи вищевикладене, а також Рішення комісії з питань захисту прав дитини від 12 травня 2021 року, Орган опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області вважає, що ОСОБА_2 доцільно позбавити батьківських прав відносно малолітньої дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з частиною шостою ст. 19 СК України, суд може не погодитися з Висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Проте із наданого суду висновку № 29/03-994 від 17 травня 2021 року не вбачається, на підставі яких відомостей орган опіки та піклування вважав доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , відповідні документи не долучені до висновку та матеріалів справи. Даний Висновок ґрунтується на нотаріально посвідченій заяві ОСОБА_2 , якій вона не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав.

Окрім того, в судовому засіданні сторонами по справі не надано доказів того, що ОСОБА_2 була повідомлена про дату, час та місце засідання Органу опіки та піклування Слов`янської міської Ради Донецької області, що вона нехтуючи своїми правами та обов`язками не з`явилася на засідання комісії з питань захисту прав дитини. Крім того у Висновку не зазначено, чи обстежувалися умови проживання батька дитини, чи можливо визначити місце проживання разом з батьком дитини.

З урахуванням цих обставин та встановлених фактів, суд не може погодитися з Висновком органу опіки та піклування Слов`янської міської Ради Донецької області № 29/03-994 від 17 травня 2021 року.

Положенням ч. 1 ст. з Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України передбачено, що при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей.

У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками.

Суд вважає, що матеріали справи не містять достовірні відомості, які свідчать про навмисне та злісне невиконання відповідачем своїх обов`язків по вихованню свого сина, оскільки з матеріалів справи вбачається та про це в позовній заяві зазначає сам позивач, до дитина ОСОБА_5 проживає з батьками ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , та за цією ж адресою проживає й відповідач ОСОБА_2 , а тому неможливо встановити, що протягом якого часу відповідач не проявляє відносно дитини належної турботи та уваги, не приймає участі у його вихованні та утриманні, не в повній мірі спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, хоча зобов`язаний це робити та має таку можливість.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Разом з тим, приймаючи до уваги обставини, зазначені в позовній заяві, та ставлення відповідача до дитини, суд вважає доцільним застосування до відповідача заходів, щодо покращення її поведінки та ставлення до виховання дитини, зокрема у відповідності з п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», де вказано, що «Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ( дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.».

Положенням ч. 1 ст. з Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України передбачено, що при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей.

У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», Заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Суд вважає, що матеріали справи містять відомості, які свідчать про невиконання відповідачем своїх обов`язків по вихованню своєї дитини, оскільки відповідач не проявляє відносно нього належної турботи та уваги, не приймає участі у їх вихованні та утриманні, не піклується про стан їхнього здоров`я та розвитку, мала намір відмовитися від дитини, однак на даний час вона заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно дитини та зазначила, що їй не байдужа його доля, та вона має намір змінити своє ставлення до виховання свого малолітнього сина.

За вказаних обставин, а також приймаючи до уваги висловлене відповідачем ОСОБА_2 бажання змінити своє ставлення до виховання своєї малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у бік їх покращення та врахувавши, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для застосування до відповідача ОСОБА_2 крайнього заходу впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків, що є способом захисту прав та інтересів дітей, якою є позбавлення батьківських прав.

До такого висновку у Постанові від 14 травня 2020 року у справі № 420/1753/18, провадження № 61-22933св19, прийшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, в якій зазначено що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, що не виконують батьківських обов`язків та допускаються лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Згідно ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Що стосується вимог позивача щодо визначення місця проживання дитини з ним, то суд також приходить до переконання про відмову у задоволені позовних вимог в цій частини з наступних підстав.

Частинами 1,2 стаття 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися Органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17).

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина має бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку іншим обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно ст.19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до пункту 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866, для розв`язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей за місцем проживання дитини проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт за формою згідно з додатком 9. У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання для здійснення обстеження його житлово-побутових умов та складення акту обстеження умов проживання згідно з додатком 9. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання дитини, працівник якої проводить з ним бесіду. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини. Якщо встановлено, що жоден з батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, служба у справах дітей подає клопотання голові районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради про позбавлення таких батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Відповідно до ч.5 ст. 19 СК України Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей та документів, які стосуються справи.

Так, органом опіки та піклування не надано висновку щодо можливого визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, а також самим позивачем, окрім заявлених позовних вимог, не надано жодного доказу, що малолітня дитини може проживати в тих умовах, в яких проживає позивач ОСОБА_1 , не надано жодної характеристики щодо його особи та інших доказів.

Також, не підлягають вимоги позивача щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини, оскільки аліменти на утримання дитини, відповідно до ст. 180 СК України, стягуються на користь того з батьків, який проживає з дитиною, займається її вихованням.

Таким чином, зважаючи вищевикладене та за своїм власним переконанням, суд виходячи із пріоритету інтересів дитини, дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог позивача в повному обсязі, оскільки вважає, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно своєї дитини та визначення місця проживання дитини з батьком, на даний час не відповідатиме принципу «найкращих інтересів дитини», що є пріоритетним при вирішенні спору справи цієї категорії.

Разом з тим, суд, з метою захисту інтересів малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважає необхідним попередити ОСОБА_2 про неприпустимість в подальшому порушення з її боку батьківських обов`язків щодо своєї дитини та про можливі наслідки у разі неналежного виконання батьківських обов`язків - позбавлення батьківських прав.

Крім того, суд вважає необхідним покласти на Орган опіки та піклування Слов`янської міської Ради Донецької області контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків відносно малолітньої дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, оскільки у задоволенні вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі, то судові витрати по справі не відшкодовуються та покладаються на позивача ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 78, 81, 89, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 280-286, 353, 355, 356 ЦПК України, ст. ст. 19, 141, 150, 157, 164, 165-166, 167, 180, 182-184, 191 Сімейного Кодексу України, Постановою Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», п. 10 ст. 5, п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», Постановою пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини - відмовити.

Попередити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що у разі ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона буде позбавлена батьківських прав.

Покласти на Орган опіки та піклування Слов`янської міської Ради Донецької області контроль за виконанням ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , своїх батьківських обов`язків відносно малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Повне судове рішення складено 26 травня 2021 року.

Головуючий:

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду Т.А. Хаустова