ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2021 року

м. Черкаси

справа № 700/1157/19 провадження № 22-ц/821/655/21 категорія 310000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Карпенко О.В., Єльцова В.О.

секретаря: Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом): ОСОБА_1

представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) адвокат Іващенко Ігор Юрійович

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом): ОСОБА_2

представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) адвокат Орло Юлія Вікторівна

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Іващенка Ігора Юрійовича на заочне рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

11 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17 липня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Лисянського районного управління юстиції Черкаської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 актовий запис № 13. 16 травня 2019 року рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області вказаний шлюб розірвано.

За час шлюбу подружжя набуло у власність наступне майно: квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 (вартість 16 850 грн.); легковий автомобіль ВАЗ 2109, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .

04 грудня 2017 року ОСОБА_1 збудовано та зареєстровано гараж, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

На підставі договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року придбано житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 .

Спір про поділ майна виник щодо майна набутого подружжям за час спільного проживання у шлюбі. Так, під час купівлі житлового будинку за адресою АДРЕСА_3 , та будівництва гаража АДРЕСА_2 відповідач ніде не працював, участі в купівлі даного домоволодіння та будівництві гаража не приймав. Вказані об`єкти нерухомості придбано за рахунок кредитних коштів позивача.

ОСОБА_2 участі в погашенні кредитних зобов`язань позивача не приймав. За таких обставин співрозмірність часток подружжя маєте бути змінена.

Таким чином, квартира розташована за адресою АДРЕСА_1 та гараж АДРЕСА_2 після розподілу майна мають належати ОСОБА_1 , а легковий автомобіль ВАЗ 2109, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 ОСОБА_2 , а право спільної сумісної власності на них припинено.

Просила визнати право власності на квартиру розташовану за адресою АДРЕСА_1 та гараж АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 припинивши право спільної сумісної власності на вказане майно.

Визнати право власності на Легковий автомобіль ВАЗ 2109, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та будинок за адресою АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 .

Судові витрати стягнути з відповідача.

13 лютого 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просив визнати за ним право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_4 ; на Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_3 , який розташований на земельній ділянці площею 0,1455 га; на Ѕ частини легкового автомобіля ВАЗ 2109, 1992 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ; Ѕ частини гаража 2017 року побудови, який знаходиться за адресою АДРЕСА_5 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 868 грн. 28 коп. та судові витрати по справі.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 17 липня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Лисянського районного управління юстиції Черкаської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 актовий запис № 13.

16 травня 2019 року рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області вказаний шлюб розірвано.

За час шлюбу подружжям набуто у власність наступне майно: квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (вартість квартири 16 850 грн.); легковий автомобіль ВАЗ 2109, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .

04 грудня 2017 року ОСОБА_1 збудовано та зареєстровано гараж, розташований за адресою АДРЕСА_2 .

На підставі договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_2 не заперечував проти внесення на депозитний рахунок суду грошової компенсації в разі згоди ОСОБА_1 .

Грошову компенсацію ОСОБА_2 погоджувався внести за вартість Ѕ частки автомобіля ВАЗ 2109 д.н.з. НОМЕР_1 , що становить 9 050 грн., Ѕ частки гаража, по АДРЕСА_5 , що становить 40 118 грн. та Ѕ частки житлового будинку по АДРЕСА_3 , що становить 29 235 грн.

Разом сума грошової компенсації становить 78 403 грн.

ОСОБА_2 зазначив, що в разі погодження ОСОБА_1 на грошову компенсацію, вважає за можливе визнати за ним право особистої власності лише на автомобіль ВАЗ 2109 д.н.з. НОМЕР_1 , гараж по АДРЕСА_5 та житловий будинок по АДРЕСА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_4 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_3 , який розташований на земельній ділянці площею 0,1455 га.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частки легкового автомобіля ВАЗ 2109, 1992 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частини гаража 2017 року побудови, який знаходиться за адресою АДРЕСА_5 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 868 грн. 28 коп. та судові витрати в сумі 7 000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач з первісним позовом ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 не з`явилися в судові засідання, призначені на 29 жовтня 2020 року, 01 грудня 2020 року та на 29 грудня 2020 року, хоча і позивач і її представник були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про що маються відповідні повідомлення про вручення їм поштової кореспонденції. Отже, застосувавши положення ч. 3 ст. 257 ЦПК України позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без розгляду.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, районний суд мотивував свої висновки тим, що ним було доведено ту обставину, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, під час шлюбу ними було набуте відповідне майно, що підтверджено доказами у справі, тому ОСОБА_2 має право на Ѕ частку такого майна.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Іващенко І.Ю. просить скасувати заочне рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2020 року як незаконне та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні його позовних вимог.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час розгляду справи не звернуто уваги на ту обставину, що в разі придбання майна хоча й у період шлюбу але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначено, що позовна заява ОСОБА_2 не містить доказів того, що він своєю працею та коштами брав участь у придбанні спірного нерухомого майна.

Крім того, суд не з`ясував також наявність боргів подружжя та правовідносини, що виникли в інтересах сім`ї та не врахував, що ОСОБА_2 участі в погашенні кредитних зобов`язань не приймав.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника ОСОБА_2 адвоката Орло Ю.В. зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не дають підстав для його зміни чи скасування.

Суд першої інстанції правильно встановив, що все спірне майно було придбане в період шлюбу, тому підлягає розподілу в рівних частках між сторонами.

В даному випадку тягар доказування для спростування презумпції спільності майна покладається на ОСОБА_1 , яка не довела належними доказами даної обставини.

Крім того, всі доводи апеляційної скарги є надуманими та не підтвердженими зі сторони ОСОБА_1 , тому підстав для задоволення самої скарги немає.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Іващенка І.Ю. підлягає до часткового задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, суд має сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 липня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб у відділі РАЦС Лисянського РУЮ, актовий запис № 13.

Відповідно до рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 16 травня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано.

Крім того, було встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 06 грудня 2005 року, укладеного між представником ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , остання придбала у власність квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 .

Також, за час шлюбу було придбано автомобіль ВАЗ 2109, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , видане 21 вересня 2006 року на ім`я ОСОБА_2 .

Сторони також не заперечили, що 04 грудня 2017 року ОСОБА_1 збудовано та зареєстровано гараж, розташований за адресою АДРЕСА_2 .

Крім того, на підставі договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було придбано житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 .

Відповідно до рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 17 грудня 2018 року договір купівлі-продажу житлового будинку від 26 червня 2018 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 визнано дійсним.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції визнав за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину на Ѕ частини квартири АДРЕСА_4 ; право власності на Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_3 , який розташований на земельній ділянці площею 0,1455 га; право власності на Ѕ частки легкового автомобіля ВАЗ 2109, 1992 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ; право власності на Ѕ частини гаража 2017 року побудови, який знаходиться за адресою АДРЕСА_5 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 .

Однак, такий висновок суду не відповідає встановленому порядку вирішення спорів про поділ спільного майна подружжя, оскільки визнаючи за однією із сторін право власності на Ѕ частину спільного сумісного майна, суд першої інстанції не встановив та зазначив у своєму рішенні обсяг спільного майна, що підлягає визнанню сумісним майном подружжя та визнавши право власності за одним з подружжя на половину спірного майна, не зазначив в своєму рішенні факт визнання права власності на Ѕ частину майна за іншою стороною подружжя.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи враховує, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вищезазначене узгоджується із п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», де зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60 , 69 СК України ), ч. 3 ст. 368 ЦК ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно з`ясовувати, коли саме сторони припинили ведення спільного господарства, обсяг спільного майна, нажитого на час припинення ведення спільного господарства, джерела придбання цього майна, наявність боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

За нормами ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція є сталою, та висловлена Верховним Судом, зокрема, у Постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, Постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 686/15607/15-ц та Постанові від 17 січня 2020 року у справі № 523/9268/15-ц. Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції було достовірно встановлено, що квартира АДРЕСА_4 ; житловий будинок по АДРЕСА_3 , який розташований на земельній ділянці площею 0,1455 га.; гараж 2017 року побудови, який знаходиться за адресою АДРЕСА_5 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 набуті сторонами під час шлюбу за спільні кошти, тому вищевказане майно вважається спільною сумісною власністю подружжя.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції помилково не визначив обсяг всього вище переліченого нерухомого майна та не встановив йому правовий статус спільного майна подружжя, тому дане порушення вимог закону підлягає виправленню апеляційним судом.

Крім того, судом встановлено, що за час шлюбу сторонами у справі був придбаний легковий автомобіль ВАЗ 2109, 1992 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який являється неподільною річчю.

Відповідно до частин другої, четвертої, п`ятої статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Під час поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, застосуванню підлягають положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду № 362/6124/15-ц від 15 січня 2020 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув увагу на вищевикладені обставини та в порушення вимог закону визнав право власності за ОСОБА_2 на Ѕ частину автомобіля як спільного сумісного майна подружжя, не врахувавши при цьому, що під час судового розгляду справи, сторони не дійшли згоди щодо отримання грошової компенсації та внесення грошової суми на депозитний рахунок відносно неподільної речі легкового автомобіля ВАЗ 2109, 1992 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Тому з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає за необхідне визнати автомобіль ВАЗ 2109, 1992 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнавши право власності по Ѕ частці за кожним із них без реального розподілу автомобіля, залишивши його у спільній частковій власності подружжя.

Згідно зі ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Виходячи із приписів ст. 60 СК України, факт реєстрації шлюбу в державних органах РАЦС тягне за собою встановлення презумпції виникнення спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час дії зареєстрованого шлюбу. Дана презумпція може бути спростована законом або договором.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, представник ОСОБА_1 адвокат Іващенко І.Ю. зазначив, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, зазначено, що позовна заява ОСОБА_2 не містить доказів що він брав участь своїми коштами та працею у здобутті спірного майна.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки другий з подружжя не довів іншого.

Такі доводи апеляційної скарги спростовуються наявними матеріалами справи, а саме тим, що в судовому засіданні було встановлено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 17 липня 2004 року по 16 травня 2019 року.

Під час шлюбу ними було придбано 06 грудня 2005 року квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 ; 04 грудня 2017 року збудовано та зареєстровано гараж, розташований за адресою АДРЕСА_2 та 26 червня 2018 року придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 .

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й однин із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі і в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спостування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А в силу вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Будь-яких обгрунтованих доказів спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна на будь-який із вище перелічених об`єктів жодною стороною під час розгляду не надано та не доведено підстав, що вказане майно є особистим майном одного з подружжя, на яке не може бути встановлено правовий режим спільного сумісного майна.

Отже, проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства, дослідивши наявні у справі докази, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що є доведеною та обставина, що все вище перелічене нерухоме та рухоме майно було набуте сторонами в період перебування в зареєстрованому шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак підлягає поділу між сторонами в рівних частках по Ѕ частині за кожним із них.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції враховано, що сторонами погоджено вартість майна, клопотання про проведення експертизи оцінки майна під час розгляду справи не заявлялося.

Враховуючи, що автомобіль є неподільною річчю, сторони не дійшли згоди щодо отримання грошової компенсації та внесення грошової суми на депозитний рахунок відносно нього, тому не може бути реально поділений між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Що стосується доводів апеляційної скарги відносно залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Так, в апеляційній скарзі зазначено, що розгляд справи та залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду відбулося з порушенням загальних засад цивільного законодавства визначених у ч. 1 п. 6 ст. 3 ЦК України, оскільки представництво інтересів ОСОБА_1 в суді першої інстанції здійснював адвокат Зелений Д.А., який не повідомив суду про зміну її місця проживання та сам в судові засідання не прибував, будучи належним чином повідомленим про їх проведення. Цим самим ОСОБА_1 вбачає зловживання процесуальними правами з боку свого представника. Сама ж вона була позбавлена можливості в силу тяжкого становища повідомити вищевикладені обставини суду.

Дані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для зміни чи скасування висновків суду про залишення її позовної заяви без розгляду в зв`язку з повторною неявкою в судове засідання, оскільки згідно ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місце під час провадження справи. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Враховуючи передбачений нормами ЦПК України обов`язок повідомляти про зміну місця проживання, який покладається в даному випадку саме на ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що саме вона повинна була передбачати та нести негативні наслідки невиконання такого обов`язку. Крім того, її представник адвокат Зелений А.Д. тричі був завчасно повідомлений про дату, місце та час розгляду справи, при цьому в судові засідання жодного разу не з`явився, що давало підстави суду зробити відповідний висновок щодо вирішення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог. Суд в своєму висновку надав обгрунтовані мотиви з цього приводу, які не спростовуються доводами апеляційної скарги, а тому підстав для визнання порушення судом засад цивільного законодавства, визначених у ч. 1 п. 6 ст. 3 ЦК України апеляційний суд не вбачає.

Тому, підстав для скасування судового рішення в частині залишення позовних вимог ОСОБА_1 без розгляду колегія суддів не вбачає.

Залишаючи рішення суду в частині залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_1 без змін, суд апеляційної інстанції враховує, що заявлений об`єм спірного майна, який сторони фактично просили розподілити між ними є однаковий як у первісному позові так і в зустрічному позові, тому вирішуючи спір в частині заявлених позовних вимог по зустрічному позові, колегія суддів враховує, що предметом позовних вимог сторін є все майно, що є об`єктом поділу і те, що заявлялося по первісному позові і те, що заявлялося по зустрічному позові і в своєму рішенні надає оцінку наданим доказам всьому майну, що було встановлено в наявності у подружжя ОСОБА_7 . За таких обставин, скасовуючи рішення в частині вирішення питання щодо зустрічних позовних вимог і залишаючи рішення суду без змін в частині первісного позову, апеляційний суд по суті, фактично захищає право обох сторін у справі щодо визнання за ними права власності та володіння спільного майна подружжя, що було набуте ними під час спільного проживання.

Оскільки, рішення суду підлягає до часткового скасування в частині вирішення вимог по зустрічному позову та прийняття нової постанови про часткове задоволення позовних вимог в редакції постанови апеляційного суду, тому колегія суддів не вбачає підстав для проведення перерозподілу судових витрат за наслідками розгляду справи в суді апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України та вважає за необхідне залишити рішення районного суду в частині розподілу судових витрат без змін.

Згідно з установленою практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Іващенка Ігора Юрійовича задовольнити частково.

Заочне рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2020 року в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_4 ; права власності на Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_3 , який розташований на земельній ділянці площею 0,1455 га.; права власності на Ѕ частки легкового автомобіля ВАЗ 2109, 1992 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .; права власності на Ѕ частини гаража 2017 року побудови, який знаходиться за адресою АДРЕСА_5 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 скасувати.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_4 ; житловий будинок по АДРЕСА_3 , який розташований на земельній ділянці площею 0,1455 га.; легковий автомобіль ВАЗ 2109, 1992 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .; гараж 2017 року побудови, який знаходиться за адресою АДРЕСА_5 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_4 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_3 , який розташований на земельній ділянці площею 0,1455 га.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частини гаража 2017 року побудови, який знаходиться за адресою АДРЕСА_6 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_4 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_3 , який розташований на земельній ділянці площею 0,1455 га.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини гаража 2017 року побудови, який знаходиться за адресою АДРЕСА_6 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку автомобіля марки ВАЗ 2109, 1992 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ., без його реального поділу.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку автомобіля марки ВАЗ 2109, 1992 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ., без його реального поділу.

Автомобіль марки ВАЗ 2109, 1992 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . залишити у спільній частковій власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Заочне рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2020 року в частині залишення без розгляду первісного позову ОСОБА_1 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про розподіл судових витрат залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 31 травня 2021 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді О.В. Карпенко

В.О. Єльцов