Постанова

Іменем України

27 травня 2021 року

м. Київ

справа №645/5893/19

провадження №61-5118св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення Фрунзенського районного суду

м. Харкова від 04 вересня 2020 року у складі судді Іващенко С. О. та постанову Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року у складі колегії суддів Кругової С. С., Маміної О. В., Пилипчук Н. П.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ «Укргазбанк», банк) звернулося до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, з позовом, в якому просиловиселити відповідачів з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідачів судові витрати.

Позов мотивовано тим, що заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 11 березня 2008 року у розмірі 84 059,79 доларів США, 51 206,51 грн пені та судовий збір у розмірі 3441 грн.

08 лютого 2018 року старшим державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова ГТУЮ в Харківській області відкрито виконавче провадження на виконання виконавчого листа № 645/8351/13-ц, виданого Фрунзенським районним судом м. Харкова 27 серпня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АБ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором у вищевказаному розмірі.

Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова про осіб, місце проживання/перебування яких зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , отриманої в ході виконавчого провадження, станом на 11 червня 2019 року за даною адресою зареєстровано: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». Предмет іпотеки придбано відповідачем ОСОБА_1 за кредитні кошти, а отже, виселення може бути без надання іншого приміщення. Звернення стягнення на переданні в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

На адресу відповідачів банк направляв відповідні вимоги (претензії) про виселення протягом одного місяця з дати отримання вимог. Проте житлове приміщення відповідачі добровільно не звільнили, що є підставою для їх виселення в судовому порядку.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що на підтвердження обставин проведення примусового звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач не надав жодного доказу. Обґрунтовуючи неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки в рамках виконання рішення суду про стягнення заборгованості на стадії виконання рішення суду, банк посилався на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», в якому зазначено, що нерухоме майно яке є предметом іпотеки не може бути примусово стягнуто (відчужено без згоди власника), якщо воно використовується відповідачами як єдине житло.

Наявність факту звернення стягнення на предмет іпотеки, без вирішення питання про виселення мешканців житлового приміщення, не позбавляє іпотекодержателя права на звернення до суду з таким позовом окремо, але не навпаки.

Проте, позивач не звертався з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому позов про виселення є передчасним.

Житловий будинок використовується відповідачами як місце постійного проживання, та іншого нерухомого майна у власності в жодного з відповідачів немає. Ця обставина, а також загальна площа будинку, яка не перевищує 250 кв.м, є підставою для застосування на стадії виконання рішення суду про стягнення заборгованості Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ПАТ «Укргазбанк» не погодилось з висновками судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та задовольнити позов.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки доказам у справі, не звернули уваги на те, що цільовим призначенням надання кредитних коштів було придбання предмета іпотеки позичальником, що зафіксовано у пункті 1.4 кредитного договору. Тобто кредит надавався для придбання житлового будинку, житловою площею 45,2 кв. м, загальною площею 109,1 кв. м, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 . Тому суди помилково застосували положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та відмовив банку в позові про виселення.

Житловий будинок АДРЕСА_1 не є єдиним місцем проживання відповідачів та не відповідає вимогам підпункту 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та може бути примусово стягнуто (відчужено без згоди власника) протягом дії зазначеного Закону в ході виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості, в порядку Закону України «Про виконавче провадження» з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Судами не враховано висновок Верховного Суду про неможливість виконання рішення про виселення на час дії мораторію (постанова від 11 липня 2018 року у справі № 335/5055/13, постанова від 30 січня 2019 року у справі № 200/7311/17), але жодним Законом не обмежено право звернення осіб для захисту своїх порушених прав і задоволення їх (прав) судами.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд помилково відмовив в задоволенні позову про виселення відповідачів, обґрунтовуючи своє рішення по суті зверненням стягнення на предмет іпотеки самим іпотекодержателем (банком), оскільки примусове звернення стягнення на нерухоме майно боржника, житловий будинок АДРЕСА_1 проводиться в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №645/8351/13-ц, виданого Фрунзенським районним судом м. Харкова 27 серпня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за кредитним договором у розмірі 84 059,79 доларів США та 51 206,51 грн пені. Даний процес (примусового звернення стягнення) проводиться з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку», оскільки дане нерухоме майно боржника також є предметом іпотеки стягувана, а банк, в свою чергу, не заперечує щодо виконання рішення суду від 28 лютого 2014 року у такий спосіб (звернення стягнення на будинок, який є предметом іпотеки).

Також заявник послався на те, що за змістом положень статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР виселення з предмета іпотеки без надання іншого житла можливе у випадку придбання житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, повністю або частково за рахунок кредитних коштів, незалежно від того, що інша частина такого приміщення була придбана за рахунок власних коштів іпотекодавця. В такому випадку при укладенні кредитного та іпотечного договорів ОСОБА_1 (позичальник/іпотекодавець) усвідомлювала наслідки, які можуть настати при невиконанні або порушенні нею своїх зобов`язань за договорами, у вигляді виселення з предмета іпотеки без надання іншого житла.

Інше тлумачення наведених норм матеріального права відкриває позичальнику за кредитним договором та іпотекодавцю можливість недобросовісного здійснення своїх прав та порушення зобов`язань за вищевказаними договорами, оскільки в такому випадку внесення в рахунок оплати придбаного за кредитні кошти приміщення будь-якої, навіть незначної частини власних коштів або наявність у власності іпотекодавця будь-якої, навіть незначної частини приміщення, що є предметом іпотеки, призводе до фактичної неможливості для іпотекодержателя повноцінно розпорядитися предметом іпотеки.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 заперечує проти доводів позивача та просить залишити ухвалені у справі рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

У відзиві зазначила, що будинок АДРЕСА_1 був придбаний частково за кредитні кошти, що виключає можливість виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення. Зазначений будинок використовується відповідачами, як постійне місце проживання, іншого нерухомого майна у власності відповідачів не має.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.

Фактичні обставини, встановлені судами

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2014 року позовні вимоги АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором від 11 березня 2008 року у розмірі 84 059,79 доларів США, 51 206,51 грн пені та судового збору в розмірі 3441,00 грн.

Відповідно до договору іпотеки від 11 березня 2008 року. укладеного між ВАТ АБ «Украгазбанк» та ОСОБА_1 , в іпотеку банку передано нерухоме майно - житловий будинок житловою площею 45,2, загальною 109,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 11 березня 2008 року.

Постановою старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова ГТУЮ в Харківській області від 08 лютого 2018 року відкрито виконавче провадження на виконання виконавчого листа № 645/8351/13, виданого Фрунзенським районним судом м. Харкова 27 серпня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АБ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором від 11 березня 2008 року у розмірі 84 059,79 доларів США, 51 206,51 грн пені.

За інформацією з Реєстру територіальної громади м. Харкова про осіб, місце проживання/перебування яких зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 25 вересня 2019 року за даною адресою зареєстровано: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Звертаючись до суду з даним позовом про виселення відповідачів з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житла, банк посилався на те, що вказаний будинок є предметом іпотеки придбано відповідачем ОСОБА_1 за кредитні кошти.

Вказаний будинок, який передано в іпотеку банку, придбаний частково за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього будинку.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 47 Конституції України встанеовлено, що кожен має право

на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено главою 49 «Забезпечення виконання зобов`язання» ЦК України та Законом України «Про іпотеку».

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого

є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до норм статті 589 ЦК України, частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з положеннями статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців

за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки

є житловий будинок або житлове приміщення. Виселення проводиться

у порядку, встановленому законом.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Стаття 109 ЖК Української РСР закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни

до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними

за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким передбачено, що протягом дії цього Законуне може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Встановлений Законом про мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, забезпечених такою іпотекою, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати) таке майно без згоди власника цього майна.

Зазначений Закон унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» виселення осіб з іпотечного майна є неможливим.

З урахуванням наведеного можна зробити висновок, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

Вказані вище висновки узгоджуються з усталеною практикою Верховного Суду України, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31 жовтня 2018 року в справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

У справі установлено, що переданий в іпотеку банку житловий будинок використовується відповідачами як місце постійного проживання, та іншого нерухомого майна у власності у жодного з відповідачів немає, при цьому загальна площа будинку не перевищує 250 кв.м, що є підставою для застосування на стадії виконання рішення суду про стягнення заборгованості положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», імперативні норми якого не допускають під час дії мораторію можливості реалізації звернення стягнення на предмет іпотеки без згоди власника, а також виселення з іпотечного майна.

При цьому, суди врахували, що банк не звертався з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки ні в судовому, ні в позасудовому порядку.

Вимоги про виселення відповідачів з іпотечного майна без надання іншого житла обґрунтовував необхідністю проведення виконавчих дій органом виконавчої служби щодо реалізації предмета іпотеки в рахунок стягнутої за рішенням суду кредитної заборгованості, яке знаходиться на виконанні.

Проте, правових підстав і обставин для виселення відповідачів з будинку, який є предметом іпотеки без надання іншого житла та поза межами процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач не навів та не обґрунтував.

Крім того, під час розгляду справи встановлено, що на момент звернення банку з даним позовом, виконавче провадження по примусовому виконанню заочного рішення про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості, на яке він посилався було закрито.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання у касаційній скарзі на те, що житловий будинок, який є предметом іпотеки може бути примусово реалізовано (відчужено без згоди власника) протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в межах виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку», оскільки у даному випадку не вирішується питання реалізації іпотечного майна в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя, а спір стосується виселення осіб з іпотечного майна без надання іншого житла за відсутності факту звернення стягнення на це майно. Крім того, такі доводи не підтверджують наявність підстав для виселення відповідачів з іпотечного майна без надання іншого житла, а встановлені судами обставини та наведені вище норми свідчать про неможливість їх виселення під час дії мораторію.

Колегія суддів відхиляє посилання у касаційній скарзі на неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 11 липня 2018 року у справі № 335/5055/13 (провадження №61-20781св18) за скаргою на бездіяльність державного виконавця, оскільки у цій справі є відмінними підстави звернення до суду, суб`єктний склад та предмет спору, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, та нормативно-правове регулювання правовідносин, у порівнянні зі справою, яка переглядається.

Посилання у касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 200/7311/17 (провадження №61-41990св18) є необґрунтованими, оскільки вказаною постановою, за результатами скасування судових рішень справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, що не означає остаточного вирішення відповідної справи, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі та в судових рішеннях з неї. За результатами нового розгляду цієї справи фактично-доказова база в ній може істотно змінитися, адже й сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження в ній судами обставин і доказів зі справи, а така зміна, у свою чергу, вплине на правові висновки у ній.

Колегія суддів відхиляє посилання у касаційній скарзі на те, що виселення з предмета іпотеки без надання іншого житла можливе у випадку придбання житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, повністю або частково за рахунок кредитних коштів, незалежно від того, що інша частина такого приміщення була придбана за рахунок власних коштів іпотекодавця.

Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2019 року у справі №754/19912/14 (провадження №61-623св19) викладено висновок, що враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення в цілому, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається.

За встановлених у цій справі обставин, які не заперечувались сторонами, переданий в іпотеку банку будинок був придбаний частково за рахунок кредитних коштів, повернення яких забезпечене іпотекою цього будинку, а інша частина за договором купівлі-продажу вносилась за особисті кошти іпотекодавця. Вказані обставини, виключають можливість виселення відповідачів з іпотечного майна без одночасного надання іншого житла.

Інші доводи касаційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин, в тому контексті, який на думку заявника свідчить про можливість виселення відповідачів без надання іншого житла. Проте такі аргументи належним чином перевірені судами попередніх інстанцій та спростовані під час розгляду справи з урахуванням установлених конкретних обставин та поданих сторонами доказів.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко