КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/193/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Київтранспарксервіс», третя особа - директор комунального підприємства «Київтранспарксервіс» Німас Олександр Ярославович, про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації відпускних, інфляційних втрат, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом докомунального підприємства «Київтранспарксервіс» (далі - КП «Київтранспарксервіс»), третя особа - директор КП «Київтранспарксервіс» Німас О.Я., в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 12 267,34 грн, компенсацію за недонарахування відпускних у розмірі 806,62 грн, інфляційні втрати по заробітній платі у розмірі 4 281,49 грн та інфляційні втрати по виплаті відпускних у розмірі 215,69 грн, середній заробіток за час затримки виплат належних при звільненні сум у розмірі на день подання позову 67 200 грн, судові витрати на правничу допомогу у розмірі 11 000 грн, а також зобов`язати КП «Київтранспарксервіс» здійснити перерахунок заробітної плати, відпускних і трудового стажу та надіслати довідку з проведеним перерахунком до Пенсійного фонду України.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач працював в КП «Київтранспарксервіс» на посаді контролера служби паркування до 14 грудня 2017 року. За період його роботи відповідач, порушуючи вимоги законодавства про оплату праці, а саме: Закону України «Про оплату праці» та встановлені на момент його звільнення колективним договором між адміністрацією та профспілковою організацією комунального підприємства на 2013-2015 року мінімальні гарантії з виплати заробітної плати, не виплачував позивачу мінімальну заробітну плату та недонарахував відпускні, у зв`язку з чим зобов`язаний виплатити позивачу інфляційні витрати, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при застосуванні на підприємстві відрядної форми оплати праці розмір основної заробітної плати визначається обсягом виконуваної роботи, однак позивачем не доведено жодними доказами, що у зазначені ним місяці роботи протягом заявленого періоду часу він реалізував талони для паркування у кількості та обсязі, що давало йому право на отримання заробітної плати у більшому розмірі ніж було виплачено відповідачем. Під час розгляду справи не доведено суду, що позивач не використовував щорічні відпустки за попередні роки з незалежних від нього причин та вини відповідача у не наданні йому відпусток. Встановивши, що повний розрахунок з позивачем був здійснений при його звільненні 14 грудня 2017 року, а з позовними вимогами щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він звернувся лише у жовтні 2019 року, суд вважав, що позивачем пропущений строк, встановлений статті 233 КЗпП України, про що також було заявлено відповідачем.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника за довіреністю Кузьміна Д.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити за виключенням вимог про зобов`язання вчинити певні дії.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про недоведеність того, що у зазначені позивачем місяці роботи протягом заявленого періоду часу він реалізував талони для паркування у кількості та обсязі, що давало право на отримання заробітної плати у більшому розмірі ніж йому було виплачено, помилково ототожнивши поняття відрядної форми оплати праці, що визначена в наказі про прийняття на роботу, та одного з її різновидів - прямої відрядної форми оплати праці, яка була безпосередньо застосована при нарахуванні частини заробітної плати позивачу. Також суд не надав належну оцінку додатку № 10 до колективного договору, згідно якого встановлюються умови нарахування заробітної плати саме за прямою відрядною формою оплати праці, яка нараховувалась на підставі даних начальників відділів паркування в районах за виконання пункту 2.5. посадової інструкції контролера служби паркування, за яким контролер зобов`язаний здійснювати реалізацію талонів на паркування.

Вказує, що суд першої інстанції не дослідив обставин, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, а саме, що він працював у нічний час, відпрацьовував місячну норму часу, його заробітна плата залежала від кількості машиномісць, які він обслуговував, та кількості відпрацьованих ночей помножених на відрядну розцінку у розмірі 4,288 грн. При цьому зарплата за виконану місячну норму праці не може бути меншою ніж розмір мінімальної заробітної плати встановлений законом про бюджет на відповідний рік. Відомості, які містять облік робочого часу знаходяться в матеріалах справи, але суд не дослідив зазначені докази та не зазначив мотиви їх відхилення. Суд вибірково надав оцінку функціональним обов`язкам контролера служби паркування, як доказу виконання об`єму робіт, та не врахував, що заробітна плата контролера складається з погодинно-преміальної та прямої відрядної системи оплати праці.

Розглядаючи спір, суд не надав належної уваги періоду роботи позивача на посаді робітника з благоустрою з оплатою праці згідно штатного розпису, що свідчить про необґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Висновок суду про те, що позивачем не доведений факт невикористання щорічної відпустки за попередні роки з незалежних від нього причин та вини відповідача в цьому також свідчить про неправильне розуміння судом підстав позову, які полягали в тому, що базою для нарахування відпускних була заробітна плата, яка виплачувалась відповідачем у меншому розмірі ніж це встановлено колективним договором. Оскільки позовні вимоги про стягнення компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, а також стягнення середнього заробітку за час затримки виплат належних при звільненні сум є похідними від вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та коштів за невикористану відпустку, то в цій частині позов також підлягав задоволенню.

У відзиві на апеляційну скаргу представник КП «Київтранспарксервіс» - адвокат Пономаренко А.Є. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Як на підставу своїх заперечень зазначила про те, що позивач працював за прямою відрядною формою оплати праці, яка входить до основної заробітної плати та виплата здійснювалась за виконану ним роботу лише за однією формою оплати праці. За результатами перевірок будь-яких порушень підприємством щодо нарахування та виплати заробітної плати працівникам контролюючими органами не встановлено. Форма оплати праці, за якою працював позивач, встановлена згідно норм чинного законодавства та у відповідності до внутрішніх документів. Вказала на пропуск позивачем встановленого законом строку на звернення до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, предметом судового розгляду була вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі з 4 червня 2015 року по 17 жовтня 2017 року, тобто лише в період перебування позивача на посаді контролера служби паркування, а у прийнятті уточненої позовної заяви судом першої інстанції було відмовлено.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 4 червня 2015 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до КП «Київтранспарксервіс» на посаду контролера служби паркування з відрядною формою оплати праці відповідно до наказу № 289-к від 4 червня 2015 року(а.с. 84, т. 1).

17 жовтня 2017 року згідно із наказом КП «Київтранспарксервіс» № 605-к позивача за його згодою було переведено на посаду робітника з благоустрою з оплатою праці згідно штатного розпису (а.с. 44, т. 2).

14 грудня 2017 року позивач звільнений з роботи на підставі наказу КП «Київтранспарксервіс» № 872-К за угодою сторін згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України (а.с. 86, т. 1)

Відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування по формі ОК-5 убачається, що протягом періоду заявлених позовних вимог з червня 2015 року по 14 грудня 2017 року позивачу за деякі місяці була виплачена заробітна плата у розмірах, менших від встановленого Законами України про Державний бюджет України на відповідний рік розміру мінімальної заробітної плати, а саме у наступних місяцях:

за червень 2015 року виплачено 0 грн при встановленому законом мінімальній заробітній платі 1 218 грн, різниця становить у розмірі 1 218 грн;

за липень 2015 року виплачено 187,68 грн при мінімальній заробітній платі 1218 грн, різниця становить у розмірі 1 030,32 грн;

за серпень 2015 року виплачено 1 040,28 грн при мінімальній заробітній платі 1 218 грн, різниця становить у розмірі 177,72 грн;

за жовтень 2015 року виплачено 1 231,70 грн при мінімальній заробітній платі 1 378 грн, різниця становить у розмірі 146,40 грн;

за листопад 2015 року виплачено 903,21 грн при мінімальній заробітній платі 1 378 грн, різниця становить у розмірі 474,79 грн;

за грудень 2015 року виплачено 989,23 грн при мінімальній заробітній платі 1 378 грн, різниця становить у розмірі 388,77 грн;

за січень 2016 року виплачено 826,80 грн при мінімальній заробітній платі 1 378 грн, різниця становить у розмірі 551,20 грн;

за лютий 2016 року виплачено 830,13 грн при мінімальній заробітній платі 1 378 грн, різниця становить у розмірі 547,87 грн;

за березень 2016 року виплачено 843,27 грн при мінімальній заробітній платі 1 378 грн, різниця становить у розмірі 534,73 грн;

за квітень 2016 року виплачено 803,11 грн при мінімальній заробітній платі 1 378 грн, різниця становить у розмірі 574,89 грн;

за травень 2016 року виплачено 939,63 грн при мінімальній заробітній платі 1 450 грн, різниця становить у розмірі 510,40 грн;

за червень 2016 року виплачено 710,56 грн при мінімальній заробітній платі 1 450 грн, різниця становить у розмірі 739,44 грн;

за липень 2016 року виплачено 1 053,31 грн при мінімальній заробітній платі 1 450 грн, різниця становить у розмірі 396,69 грн;

за серпень 2016 року виплачено 940,45 грн при мінімальній заробітній платі 1 450 грн, різниця становить у розмірі 509,55 грн;

за лютий 2017 року виплачено 1 935 грн при мінімальній заробітній платі 3 200 грн, різниця становить у розмірі 1 265 грн;

за березень 2017 року виплачено 2 418,80 грн при мінімальній заробітній платі 3 200 грн, різниця становить у розмірі 781,25 грн;

за квітень 2017 року виплачено 2 012,40 грн при мінімальній заробітній платі 3 200 грн, різниця становить у розмірі 1 187,60 грн.

за червень 2017 року виплачено 2 284,40 грн при мінімальній заробітній платі 3 200 грн, різниця становить у розмірі 915,56 грн.

за вересень 2017 року виплачено 2 964,80 грн при мінімальній заробітній платі 3 200 грн, різниця становить у розмірі 235,22 грн.

за жовтень 2017 року виплачено 2 992,90 грн при мінімальній заробітній платі 3 200 грн, різниця становить у розмірі 207,11 грн (а.с. 20, т. 1).

У зв`язку з наведеним позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 12 267,34 грн.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною першою статі 1 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні та строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що перевищує шістнадцять календарних днів.

У випадку звільнення працівника з власної ініціативи (стаття 38 КЗпП України) працівник має право на виплату йому заробітної плати.

Відповідно до статті 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудового колективу органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами,колективними договорами.

Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Аналіз зазначених норм права свідчать про те, що роботодавець при звільненні працівника повинен провести з ним розрахунок та виплатити належну останньому заробітну плату.

Пунктами 5, 6, 7 Розділу VI колективного договору КП «Київтранспарксервіс», затвердженого зборами трудового колективу підприємства від 13 березня 2013 року, визначено, що тарифні ставки, посадові оклади, відрядні розцінки, розміри доплат та надбавок не можуть бути нижчими, ніж установлені Генеральною, Галузевою та Регіональною угодами. Встановлені колективним договором КП «Київтранспарксервіс» міжкваліфікаційні (міжпосадові) співвідношення в оплаті праці є обов`язковими для застосування на підприємстві. Забезпечити мінімальні гарантії оплати праці працівників підприємства при дотриманні встановленої колективним договором тривалості робочого часу та виконання працівником трудових обов`язків (а.с. 49-69, т. 2).

Додатком № 10 до колективного договору між адміністрацією та профспілковою організацією КП «Київтранспарксервіс» на 2013-2015 роки затверджено Положення про порядок нарахування заробітної плати при прямій відрядній формі оплати праці, про порядок і умови преміювання, встановлення доплат та надбавок робітникам КП «Київтранспарксервіс», пунктом 2.2.1 розділу 2.2. якого визначено, що при прямій відрядній формі оплати праці підставою для нарахування заробітної плати є дані начальників відділів паркування в районах, які до першого числа місяця, наступного за звітним, подають до фінансово-економічного відділу інформацію про кількість реалізованих талонів по кожному контролеру та інспектору окремо.

Крім того, додаток № 3 до зазначеного колективного договору передбачає посадовий оклад робітника основного виробництва (контролера, інспектора), оскільки деякі контролери отримували заробітну плату згідно з тарифними ставками (окладами).

Відповідно пункту 2.5 посадової інструкції контролера служби паркування КП «Київтранспарксервіс», з якою позивач був ознайомлений під розписку, контролер зобов`язаний здійснювати реалізацію талонів на паркування фіксованої вартості через реєстратори розрахункових операцій (а. с. 87-89, т. 1).

Таким чином, заробітна плата позивачу, який працював на посаді контролера служби паркування, нараховувалась за відрядною системою оплати праці за відповідними даними, які надавалися його начальником відділу паркування.

Згідно положень статті 90 КЗпП України при відрядній оплаті праці розцінки визначаються виходячи з установлених розрядів роботи, тарифних ставок (окладів) і норм виробітку (норм часу). Відрядна розцінка визначається шляхом ділення погодинної (денної) тарифної ставки, яка відповідає розряду роботи, що виконується, на погодинну (денну) норму виробітку. Відрядна розцінка може бути визначена також шляхом множення погодинної (денної) тарифної ставки, яка відповідає розряду роботи, що виконується, на встановлену норму часу в годинах або днях.

Праця робітників-відрядників оплачується за розцінками, встановленими для роботи, яка виконується (частина друга статті 104 КЗпП України).

Тобто, законодавством чітко передбачено, які виплати входять до фонду основної заробітної плати, серед яких є і винагорода за виконану роботу за відрядними розцінками робітників.

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» визначає також структуру заробітної плати:

Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Встановлено, що наказом КП «Київтранспарксервіс» № 289-к від 4 червня 2015 року, зокрема,прийнято на роботу ОСОБА_1 контролером служби паркування з 4 червня 2015 року з випробувальним терміном один місяць та відрядною формою оплати праці.

Заява ОСОБА_1 про прийняття на роботу також містить відомості про відрядну форму оплати праці (а.с. 83, т. 1).

Позивач, укладаючи трудовий договір з КП «Київтранспарксервіс», як роботодавцем, погодився з умовами праці, зокрема, з відрядною формою оплати праці.

З огляду на те, що позивач працював за прямою відрядною формою оплати праці, яка входить до основної заробітної плати відповідно до Закону України «Про оплату праці» та пункту 2.1.1. Положення, виплата ОСОБА_1 здійснювалась за виконану ним роботу та у відповідності до норм чинного законодавства та внутрішніх документів підприємства, оскільки оплата працівника може здійснюватися лише за однією формою оплати та виключає можливість виплати подвійної винагороди за одну й ту ж саму виконану роботу.

Нормами законодавства надано підприємству право вибору форми системи оплати праці. У кожному окремому випадку застосовується саме та форма оплати праці, яка найбільше відповідає організаційно-технічним умовам виробництва і тим самим сприяє поліпшенню результатів трудової діяльності.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що контролерам служби паркування КП «Київтранспарксервіс», на посаді якій працював позивач, заробітна плата відповідно колективного договору нараховувалась по відрядній системі оплати праці згідно поданих керівниками відділів паркування в районах та відділу паркоматів щомісячних відомостей про кількість реалізованих талонів окремо кожним контролером.

При застосуванні на підприємстві відрядної форми оплати праці розмір основної заробітної плати визначається обсягом виконуваної роботи, однак позивачем не доведено, що у зазначені ним місяці роботи контролером протягом заявленого періоду часу він реалізував талони для паркування у кількості та обсязі, що давало право на отримання заробітної плати у більшому розмірі ніж було виплачено, а тому висновки суду про відмову у стягненні з відповідача заборгованості по заробітній платі є правильними.

Доводи апеляційної скарги про те, що виплата заробітної плати залежить від кількості машино-місць на паркувальному майданчику є необґрунтованими, враховуючи вищевикладене та те, що надання послуг паркування здійснювалось на підставі талону, який у відповідності до положень Правил благоустрою міста Києва, затверджених рішенням Київської міської ради від 25 грудня 2008 року № 1051/1051 є документом, який надає право на паркування транспортного засобу на час, визначений номіналом талону (талон фіксованої вартості) та документом, який дає право на паркування транспортного засобу протягом визначеного періоду, сплаченого заздалегідь (абонементний талон).

Підприємством у відповідності до норм чинного законодавства передбачена дана форма та порядок оплати праці для контролерів.

Керівником відділу паркування за період роботи ОСОБА_1 надавались щомісяця дані щодо кількості проданих ним талонів та на підставі зазначеної інформації КП «Київтранспарксервіс» нараховувалась та виплачувалась позивачу заробітна плата в залежності від кількості проданих ОСОБА_1 талонів для паркування.

Згідно із частиною п`ятою статті 3-1 Закон України «Про оплату праці» у разі укладення трудового договору про роботу на умовах неповного робочого часу, а також при невиконанні працівником у повному обсязі місячної (годинної) норми праці мінімальна заробітна плата виплачується пропорційно до виконаної норми праці.

Відповідно до частини другої статті 21 Закону України «Про оплату праці» розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі № 736/675/17, оплата праці не нижче рівня мінімальної заробітної плати не є безумовною гарантією та вимагає від працівника виконання норми праці.

За наведених обставин, посилання в апеляційній скарзі на те, що зарплата за виконану місячну норму праці не може бути меншою ніж розмір мінімальної заробітної плати на відповідний рік також не спростовують висновків суду першої інстанції.

У позовних вимогах позивач просив суд стягнути з відповідача компенсацію за недонарахування відпускних у розмірі 806,62 грн.

Відповідно до статті 83 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей.

Статтею 6 Закону «Про відпустки» визначено загальну тривалість щорічної відпустки для працівників за відпрацьований робочий рік. Щорічна відпустка не може бути менше, ніж 24 календарних дні. Отже, якщо працівник відпрацював цілий календарний рік, то при звільненні він має право отримати компенсацію за вказані дні невикористаної відпустки.

Згідно з частиною одинадцятою статті 10 Закону України «Про відпустки» конкретний період надання щорічних відпусток у межах, встановлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

В матеріалах справи відсутні дані про те, чи використовував позивач відпустки за час роботи на підприємстві відповідача, чи мав він законодавчі гарантії більшого періоду відпустки ніж тривалість щорічної відпуски, що передбачена статтею 6 Закону України «Про відпустки», тривалість додаткової відпустки у разі наявності такої, тому суд першої інстанції обґрунтовано вирішив спір за наявних у справі документах.

Відповідно наказу КП «Київтранспарксервіс» № 872-К від 14 грудня 2017 року про припинення трудового договору, ОСОБА_1 звільнений з роботи з 14 грудня 2017 року за угодою сторін, відповідно пункту 1 статті 36 КЗпП України. Цим наказом доручено відділу бухгалтерського обліку та звітності випалити позивачу грошову компенсацію за невикористані щорічні, додаткові відпустки: за період роботи з 4 червня 2016 року по 3 червня 2017 року в кількості 7 календарних днів основної щорічної та додаткової відпусток, за період роботи з 4 червня 2017 року по 14 грудня 2017 року в кількості 14 календарних днів основної щорічної та додаткової відпусток.

На виконання зазначеного вище наказу відповідачем було здійснено відповідний розрахунок з позивачем, що підтверджується розрахунковим листком ОСОБА_1 за грудень 2017 року (а.с. 70, 160, т. 1).

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Втім, позивачем не доведено суду, що він не використовував щорічні відпустки за попередні роки з незалежних від нього причин та вини відповідача у не наданні позивачу відпусток та не виплати останнім компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки при звільненні. Крім того, колегія суддів враховує, що з відповідним позовом позивач звернувся після спливу майже двох років з часу його звільнення.

Відповідно до частини шостої статті 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Зважаючи на наведені норми законодавства та те, що не встановлено заборгованості по заробітній платі та відпускних, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для стягнення компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку.

Статтею 117 КЗпП України установлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, якщо працівникові при звільненні не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації кошти у визначені статтею 116 КЗпП України строки, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку.

Відповідно до правової позиції, наведеної у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2019 року №910/4518/16, зі змісту приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 ЗУ «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

За нормою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

При цьому установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Оскільки однією з позовних вимог ОСОБА_1 було стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який не входить до структури заробітної плати, суд першої інстанції, з урахуванням висновків, викладених в Рішеннях Конституційного Суду Країни від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 та від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013, встановивши, що повний розрахунок з позивачем був здійснений при його звільненні 14 грудня 2017 року, а з позовними вимогами щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він звернувся лише у жовтні 2019 року, обґрунтовано вважав, що позивачем пропущений строк, встановлений статті 233 КЗпП України, про що також було заявлено відповідачем.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав належної уваги періоду роботи позивача на посаді робітника з благоустрою з оплатою праці згідно штатного розпису, адже за змістом пред`явленого позову предметом судового розгляду була вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі з 4 червня 2015 року по 17 жовтня 2017 року, тобто лише в період перебування позивача на посаді контролера служби паркування, а у прийнятті уточненої позовної заяви судом першої інстанції було відмовлено.

З огляду на вищевикладене, колегія вважає, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні позивачем спірних правовідносин та положень трудового законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 травня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній