Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2021 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Матвєєвої Ю. О. , при секретарях судового засідання Ткачук Г.В., Радченко М.О., Ситнік О.С., за участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року позивачка звернулася до Іллічівського райсуду м. Маріуполя Донецької області з позовом до відповідачів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. В подальшому змінила свої позовні вимоги, просила виселити відповідачів з належного їй на праві власності житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що ОСОБА_4 є її сином, а ОСОБА_3 колишнім співмешканцем, які є зареєстрованими та проживають у належному їй на праві власності житловому будинку АДРЕСА_1 . Вказує, що відповідачі систематично вчиняють відносно неї протиправні дії, застосовують фізичне та психологічне насильство, морально знущаються з неї, поводяться з нею агресивно, ображають, постійно чинить психологічний тиск на неї своєю поведінкою, внаслідок чого вона втратила душевний спокій та постійно перебуває у стресовому стані, що підтверджується її неодноразовими зверненнями в поліцію. Щоб уникнути бійок їй доводилось тривалий час проводити на вулиці у дворі. Починаючи з 06 липня 2020 року вона взагалі не має змоги проживати за даною адресою, тому що відповідачі перешкоджають їй у цьому. Через те, що відповідачі створили ОСОБА_1 такі нелюдські умови проживання, вона вимушена проживати у своєї матері за адресою: АДРЕСА_2 . Свої особисті речі вона змогла отримати тільки за допомогою дільничого поліції. Окрім того, їй постійно надходять смс-сповіщення про те, що утворюється борг зі сплати комунальних послуг. Оскільки відповідачі систематично порушують правила співжиття, а всі її намагання повернутись до її будинку та проживати в ньому виявились безрезультатними, тому вона вимушена звернутись з позовом до суду за захистом своїх прав.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позов підтримала, просить його задовольнити, посилаючись на те, що проживати разом із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у належному їй на праві власності житловому будинку стало неможливим, оскільки вони поводять себе по відношенню до неї агресивно, ображають, виражаються на її адресу нецензурною лайкою, постійно принижують, морально знущаються з неї, зокрема, ОСОБА_3 перебуваючи в агресивному стані, кидає в неї речі, вириває волосся, вона постійно перебуває у стресі та боїться за своє життя.

Представник позивачки ОСОБА_2 також просить позов задовольнити, посилаючись на те, що позивачка внаслідок неправомірних дій відповідачів з липня 2020 року не має можливості проживати у належному їй будинку, за час розгляду справи ситуація не змінилась на краще, кожне намагання позивачки потрапити до будинку відбувалось у присутності поліції. Вважає, що проживання позивачки з відповідачами в одному будинку є неможливим через дуже напружені між ними стосунки, які навіть переходять у сварки, конфлікти, надходять погрози фізичною розправою на адресу позивачки з боку відповідачів, які також вчиняють і психологічне насильство стосовно неї, що підтверджується рішеннями суду. Оскільки у випадках домашнього насильства є потенційна загроза життю та здоров`ю позивачки, вважає, що наявні всі законні підстави для виселення ОСОБА_3 за ч.2 ст.406 ЦК України шляхом припинення сервітуту, а ОСОБА_4 за ст.391 ЦК України, ст.ст.116, 157 ЖК УРСР.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, зазначив, що ніхто не чинить перешкоди позивачці в проживанні в будинку. Наполягав на тому, що будинок придбаний на його гроші, після покупки будинку вони жили нормально, доки ОСОБА_5 не почала пиячити та скандалити. Будинок утримує він, сплачує комунальні послуги.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав, зазначив, що позивачка в будинку не проживає з власної ініціативи. Замки на дверях вони не змінювали, декілька разів позивачка приходила за своїми речами. Конфлікти в родині виникають з приводу грошей. Позивачка дорікає їм в тому, що працює тільки вона, а вони не бажають. Комунальні платежі сплачують він та батько. Зазначив, що він більше не сприймає ОСОБА_1 , як свою матір, не довіряє їй, вважає, що проживати з нею в одному будинку можливо, але спілкуватись ні.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що знайома з сім`єю позивачки з 1993 року, в останнє відвідувала їх в травні 2020 року та була очевидцем сварки, яку влаштував ОСОБА_3 . Влітку 2020 року сторони перестали проживати разом, а в липні 2020 року в телефонній розмові позивачка їй повідомила, що не може потрапити у будинок забрати звідти свої речі, оскільки їй чинить перешкодити колишній чоловік. В її присутності ОСОБА_3 тричі бив позивачку, ображав. В теперішній час ОСОБА_5 вимушена мешкати в будинку своєї матері, оскільки відповідачі перешкоджають її проживанню в будинку, власником якого вона є.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що знає родину позивачки приблизно 30 років. В 2020 році, коли розпочався карантин у зв`язку із коронавірусом, вона дізналась від ОСОБА_5 , що чоловік вигнав її з будинку і вона не встигла забрати свої речі та змушена була піти до своєї матері. Чоловік не пускав ОСОБА_5 в будинок, з якої причини їй не відомо. Тільки перед новим 2021 роком вона змогла забрати свої речі за допомогою працівників поліції.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засідання пояснив, що проживає по-сусідству із сторонами, характеризував відповідачів як конфліктних осіб. Зокрема, ОСОБА_3 в 2018 році влаштував сварку із сусідами. В липні 2020 року під час сумісного відпочинку на рибалці був очевидцем конфлікту між сторонами, оскільки ОСОБА_3 вимагав переоформити будинок на сина, а позивачка заперечувала, в ході цієї сварки ОСОБА_3 тягав позивачку за волосся. Син висловлював претензії, що мати примушує його працювати, з цих підстав погрожував їй та казав, щоб вона не приходила додому. ОСОБА_5 з літа 2020 року проживає в будинку своєї матері, оскільки у її власному будинку сумісне проживання з відповідачами неможливе із-за скандалів та бійок. Син дозволяє собі висловлюватись на адресу матері нецензурною лайкою, зірвав пломби з лічильників. Коли ОСОБА_5 прийхала в будинок за своїми речами, ОСОБА_3 не пускав її до будинку. Частину речей вона змогла забрати разом із дільничим працівником поліції.

Вислухавши сторони, свідків, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є власником 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування частки житлового будинку від 28 вересня 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-1791, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 та власником ? частини зазначеного житлового будинку на підставі рішення Іллічівського районного суду №2-1281 від 07 травня 2004 року та рішення Іллічівського районного суду від 07 листопада 2006 року №2266/2006 року.

Відповідачі зареєстровані та проживають у будинку АДРЕСА_1 , іншого житла у власності не мають.

Проживаючи у спірному будинку, який належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, відповідачі систематично порушує правила суспільного співжиття, створює неможливі умови для проживання позивачки.

23 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулась з заявою до Кальміуського відділення поліції Центрального відділу ГУНП в Донецькій області з приводу того, що ОСОБА_10 не віддіє її особисті речі, які знаходяться у її будинку, потрапити в який вона не пможе, тому що ОСОБА_3 перешкоджає їй в цьому. Згідно відповіді Кальміуського відділення поліції Центрального відділу ГУНП в Донецькій області від 04 грудня 2020 року за даним фактом була проведена перевірка, у ситуації, що склалася, вбачаються ознаки цивільно-правових відносин, спори з яких врегульовуюься безпосередньо в суді.

08 грудня 2020 року позивачка звернулась з заявою до Кальміуського відділення поліції Центрального відділу ГУНП в Донецькій області з приводу застосування до неї фізичного та психологічного насильства з боку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , просила вжити щодо них відповідні заходи впливу. Згідно відповіді Кальміуського відділення поліції Центрального відділу ГУНП в Донецькій області від 17 грудня 2020 року за даним фактом була проведена перевірка, у ситуації, що склалася, вбачаються ознаки цивільно-правових відносин, рекомендовано звернутись до суду в порядку, встановленому цивільним законодавством.

24 лютого 2021 року позивачка звернулась до відділу поліції №1 Маріупольського районного управління поліції Головного Управління Національної поліції в Донецькій області з приводу вчинення щодо неї неправомірних дій ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Згідно листа відділу поліції №1 Маріупольського районного управління поліції Головного Управління Національної поліції в Донецькій області від 01 березня 2021 року у даному випадку ознаки складу кримінального правопорушення відсутні, але вбачаються ознаки адміністративного правопорушення, тому відносно відповідачів були складені протоколи, а також була проведена профілактична бесіда про недопущення скоєння кримінального чи адміністративного правопорушення, в тому числі, скоєння домашнього насильства.

Постановою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 квітня 2021 року, яка набрала законної сили 19 квітня 2021 року, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, а саме у тому, що він 18 лютого 2021 року о 10-00 год., знаходячись біля буд. АДРЕСА_3 вчинив сварку зі своєю матір`ю ОСОБА_1 , в ході якої висловлювався на її адресу грубою нецензурною лайкою, чим вчинив психологічне насилля відносно членів своєї родини. На ОСОБА_4 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 170 гривень.

Постановою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 квітня 2021 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, а саме у тому, що він 18 лютого 2021 року о 10 годині 00 хвилин, знаходячись біля будинку АДРЕСА_3 , вчинив відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_1 умисні дії психологічного характеру, а саме висловлювався на адресу останньої нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою, в результаті чого могла бути завдана шкода її психологічному здоров`ю. На ОСОБА_3 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 170 гривень. Постанова набрала законної сили 29 квітня 2021 року.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до вимог частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ч. 2 ст. 317 Цивільного кодексу України визначено, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу України передбачено спосіб захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння. Зокрема, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Положення статей 383, 391 ЦК передбачають право вимоги про захист порушеного права власності на житлове приміщення від будь-яких осіб. Такий висновок зробив ВС в Постанові №309/2477/16-ц.

Право на проживання колишнього члена сім`ї розглядається як сервітут, який припиняється судом за позовом власника житлового приміщення при наявності обставин, які мають істотне значення згідно частини другої статті 406 ЦК України.

Такі по суті висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16 (753/481/15-ц) (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року по справі № 695/2427/16-ц, провадження № 61-29520св18 (ЄДРСРУ № 85032630), від 09 жовтня 2019 року по справі № 523/12186/13-ц, провадження № 61-17372св18 (ЄДРСРУ № 85075275).

Згідно із статтею 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частиною першою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в іншому місці й не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.

Зі змісту ст.116 ЖК УРСР не випливає, що особа обов`язково повинна бути притягнута до адміністративної відповідальності. Як зазначалося вище, систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення. Такий висновок зробив ВС в постанові №679/1657/18.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії»(Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).

У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України» зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому. Позивач у даній справі представила достовірні твердження про те, що протягом тривалого періоду часу вона зазнавала фізичного насильства, залякування та погроз з боку сина, через неправомірність дій щодо знущання, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості користування квартирою. Ці події вплинули на стабільність її фізичного та психологічного стану, і тому вони стосуються сфери приватного життя за змістом статті 8 Конвенції (справа «Хайдуова», пункт 49; «Єремія проти Республіки Молдова» № 3564/11, пункт 73, від 28 травня 2013 року; та «Б. проти Молдови», пункт 71). Ці події схожим чином вплинули на право позивачки на користування помешканням без насильства, яке також захищене статтею 8 (рішення у справі «Калуча проти Угорщини», № 57693/10, пункт 59, від 24 квітня 2012 року).

Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України»).

У пунктах 84, 85, 86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України» вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»).

Стаття 116 ЖК УРСР є ефективним засобам захисту прав позивачки у цій справі, з погляду на положення Конвенції, враховуючи, що ОСОБА_1 періодично піддається психологічному насиллю зі сторони сина, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією постанови суду, а також іншими письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, що на думку суду, свідчить про наявність обґрунтованого ризику в майбутньому (насильства), якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом.

У спірних правовідносинах права позивачки, як власника спірного житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном та таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло повинно здійснюватися з дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар (принцип пропорційності).

Таким чином, на підставі досліджених доказів, з урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про те, що спірний будинок належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, вона не дає згоди на проживання у ній сина ОСОБА_4 та колишнього співмешканця ОСОБА_3 , оскільки вони систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одному будинку, систематичним вчиненням домашнього насильства по відношенню до позивачки відповідачі перешкоджають їй належним чином користуватись та розпоряджатись спірним будинком.

З огляду на викладене, для досягнення справедливого балансу між усіма особистими інтересами, відповідачів слід виселити зі спірного будинку без надання іншого жилого приміщення, що, на думку суду, буде відповідати позитивному зобов`язанню держави забезпечити ефективний захист позивачки від домашнього насильства.

Аргументи відповідачів щодо придбання спірного будинку за гроші ОСОБА_3 та сплати ними комунальних послуг не підтверджені належними та допустимими доказами та не є підставою для відмови в позовних вимогах.

При подачі позову ОСОБА_1 сплачено 840,80 грн. судового збору, а тому в силу ст.141 ЦПК України вказаний судовий збір підлягає стягненню на її користь з відповідачів в дольовому порядку.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-82, 89, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , з будинку АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 на підставі приватної власності без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840, 80 грн. в рівних частках, тобто по 420,40 грн. з кожного.

Повний текст рішення буде виготовлено протягом 10 днів.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Ю. О. Матвєєва