ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/761/21 Справа № 182/2956/17 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»

відповідач- ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 рішення Нікопольського міськрайонного Дніпропетровської області від 16 липня 2020 року, ухваленого суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. у м.Кривому Розі, Дніпропетровської області (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року позивач, АТ КБ «Приватбанк», звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначив, що 21 червня 2014 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 2300 грн. 00 коп., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27.60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає стооку дії картки.

Щодо зміни кредитного ліміту, банк керується п.п.2.1.1.2.3 п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і клієнт дає право Банку в будь який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам складає між позивачем і банком Договір, про що свідчить підпис Відповідача у заяві.

Відповідно до п.2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Згідно п.2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг, у разі невиконання зобов`язань за договором, банк має право висунути вимоги про виконання зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі, простроченого кредиту Овердрафту).

Відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг, при порушені позичальником строків платежів по кожному із грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш, ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків та комісії.

Відповідно до п.2.1.1.12.9 «Правил користування платіжною карткою», боржник доручає списувати з будь якого рахунку в Банку, в тому числі, і з Картрахунку грошові кошти для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення боргових зобов`язань.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором, відповідач станом на 30 квітня 2017 року має перед Банком заборгованість, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 2 296, 23 грн.; заборгованість за відсотками 17 981, 19 грн.; заборгованість за пенею та комісією 3 000, 00 грн.; штраф (фіксована частина) у розмірі 500, 00 грн.; штраф (процентна складова) у розмірі 1 163,87 грн. А всього 24 941, 29 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості.

З урахуванням вищевикладених обставин, просяв суд стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 21 червня 2014 року в розмірі 24 941 грн. 29 коп., а також судові витрати у розмірі 1 600 грн. 00 коп.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2020 року позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість в розмірі 24 941 (двадцять чотири тисячі дев`ятсот сорок одна) грн. 29 коп. (яка складається з: заборгованість за сумою кредиту в розмірі 2 296, 23 грн., заборгованості по відсоткам в розмірі 17 981, 19 грн., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3 000, 00 грн., штраф - фіксована частина у розмірі 500, 00 грн., штраф - процентна складова у розмірі 1 163, 87 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот грн.) 00 коп.

Відповідач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність оскаржуваного судового рішення ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі відмовити позивачеві у задоволенні його позовних вимог.

При цьому, скаржник зазначає, що він не був належним чином повідомлений про дату час і місце судового розгляду, ухвалу про проведення судового засідання 24.02.2020 він не отримував і через встановлення на території України карантину пов`язаного із корона вірусом не мав можливості бути присутнім в судовому засіданні з поважних причин, також був позбавлений можливості подати відзив на позов

Також, відповідач вказує на те, що він частково погоджується із позовними вимогами Банку, а саме вважає, що банк має право на стягнення тіла кредиту в розмірі 2 296,23 грн. Вимоги Банку про стягнення процентів, пені та штрафів скаржник не визнає, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів строку дії платіжної картки, вказує, що був позбавлений можливості заявити в суді клопотання про застосування строків позовної давності, також наголошує на тому, що стягнення пені та штрафу одночасно є порушенням статті 61 Конституції України, що нарахована Банком пеня в сумі 3000 грн. значно перевищує суму наданого йому кредиту. Посилаючись на правові висновки викладені у Постановах Верховного Суду, наголошує на тому, що Умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, у зв`язку із чим у Банка відсутні підстави для стягнення процентів за користування кредитом. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В письмових поясненнях представник позивача ОСОБА_2 вказує на те, що Банк має право мінімум на повернення тіла кредиту, зазначає, що ОСОБА_1 отримав 2672,77 грн., а повернув Банку лише 464,58 грн.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині повного задоволення позовних вимог, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Судом встановлено, що 13 червня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с.1-3).

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2017 року по даній справі було відкрито провадження (а.с.41).

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2017 року із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» було стягнуто заборгованість в розмірі 29 941 грн. 29 коп. (а.с.43).

02 жовтня 2018 року на адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від ОСОБА_1 надійшла заява про перегляд заочного рішення (а.с.55-58), яка 16 листопада 2018 року Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області була задоволена, заочне рішення скасоване та справу призначено до загального судового розгляду (а.с.104-105).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку з звільненням з посади судді ОСОБА_3 , головуючим по даній справі було визначено Кобеляцьку Шаховал І.О. (а.с.154).

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2019 року дана справа була прийнята суддею до провадження (а.с.155).

З матеріалів справи вбачається, що 21 червня 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 300 грн. 00 коп., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.6-29).

Щодо зміни кредитного ліміту, банк керується п.п.2.1.1.2.3 п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і клієнт дає право Банку в будь який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам складає між позивачем і банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві (а.с.4).

Відповідно до п.2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Згідно п.2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг, у разі невиконання зобов`язань за договором, на вимогу банку відповідач повинен виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі, простроченого кредиту Овердрафту).

Відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг, при порушені позичальником строків платежів по кожному із грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків та комісії (а.с.5).

Відповідно до п.2.1.1.12.9 «Правил користування платіжною карткою», боржник доручає списувати з будь якого рахунку в Банку, в тому числі, з Картрахунку, грошові кошти для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення боргових зобов`язань.

Банк зобов`язання по договору виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредитні кошти, тоді, як відповідач свої зобов`язання за договором, передбачені п.2.1.1.3.1., а саме - погашення кредиту та процентів - не виконав, у зв`язку з чим станом на 30 квітня 2017 року виникла заборгованість в розмірі 24 941 грн. 29 коп. (яка складається з: заборгованість за кредитом 2 296, 23 грн.; заборгованість за відсотками 17 981, 19 грн.; заборгованість за пенею та комісією 3 000,00 грн.; штраф (фіксована частина) у розмірі 500,00 грн., штраф (процентна складова) у розмірі 1 163,87 грн. (а.с.3).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про повне задоволення позовних вимог Банку, виходив з того, що відповідач належним чином умови договору не виконав та в добровільному порядку заборгованість за договором не сплачує, тому наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості в розмірі 29 941 грн. 29 коп.

Проте колегія суддів не може повністю погодитись з висновками суду першої інстанції та частково погоджується із доводами відповідача, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі не можна повністю визнати законним і обґрунтованим.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, матеріалами справи підтверджено, що 21.06.2014 відповідач ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. У заяві зазначені прізвище, ім`я та по батькові відповідача, дата народження, місце проживання, паспортні дані, телефони, підпис особи. Також, в заяві зазначено, що ця заява, разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, правилами та умовами обслуговування та кредитування, зазначеними в рекламному буклеті, складають між особою та банком договір про надання банківських послуг (а.с.4).

З розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданим позивачем до позову видно, що відповідач користувалася кредитними коштами і частково погашав заборгованість, що зокрема і не заперечується відповідачем у скарзі (а.с.3).

Отже, наданий відповідачем розрахунок заборгованості підтверджує отримання відповідачем грошових коштів, а також підтверджує, що відповідач частково, неодноразово погашав наявну у нього заборгованість, тобто встановлення між сторонами кредитних правовідносин.

Таким чином, позивач, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту виконав свої зобов`язання за Договором, тоді як відповідач, користуючись кредитними коштами та частково, повертаючи банку кредитні кошти, неналежним чином не виконував свої зобов`язання за договором кредиту перед позивачем, у зв`язку із чим у останнього станом на 30 квітня 2017 року виникла заборгованість в розмірі 24 941 грн. 29 коп. (яка складається з: заборгованість за кредитом 2 296, 23 грн.; заборгованість за відсотками 17 981, 19 грн.; заборгованість за пенею та комісією 3 000,00 грн.; штраф (фіксована частина) у розмірі 500,00 грн., штраф (процентна складова) у розмірі 1 163,87 грн. (а.с.3).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника відсутні умови договору щодо права на одержання від позичальника відсотків за користування кредитом та встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Разом з цим, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, пеню та штрафи.

Апеляційним переглядом встановлено, що у самій Анкеті-заяві від 21.06.2014 року про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, підписаній відповідачем, домовленості сторін щодо процентів і штрафних санкцій не зазначено, а надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг, якими передбачені проценти за користування кредитом і встановлена відповідальність Позичальника у разі невиконання/неналежного виконання своїх зобов`язань, не містять підпису відповідача, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи Договір, а також те, що Умови містили такі положення щодо відсотків і штрафних санкцій в момент підписання Договору Позичальником, або в подальшому такі Умови не змінювались.

У зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції вважає, що Умови і правила надання банківських послуг надані позивачем на підтвердження позовних вимог щодо нарахованих процентів за користування кредитом та інших складових кредитного договору, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами Договору від 21.06.2014 року, що повністю узгоджується з правовою позицією викладеною у постановах Верховного суду від 11 березня 2015 року у цивільній справі № 6-16цс15 та від 03 липня 2019 року у цивільній справі №342/180/17.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені у позовні вимоги.

Колегія суддів погоджується із доводами відповідача, що надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, тому відсутні підстави для задоволення позовних в вимог в частині стягнення відсотків за користування кредитом, пені та штрафів за порушення зобов`язання.

Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за тілом кредиту яка становить 2296,23 грн., яку суд першої інстанції стягнув рішенням суду, тоді, як, інші вимоги позивача із викладених вище підстав задоволенню не підлягають з огляду на правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості за відсотками, пенею та штрафами не підлягають задоволенню, рішення суду першої інстанції на підставі ст.376 ЦПК України у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, суд апеляційної інстанції відповідно змінює і розподіл судових витрат.

Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплаті судовий збір відповідно до задоволеної частини позовних вимог: за подання позову в суд першої інстанції в розмірі 147,30 грн., відповідно розрахунку (1600 грн. х 2296,23 грн. /24941,29 грн.).

Враховуючи, що апеляційна скарга відповідача задоволена частково, понесені ним судові витрати у вигляді судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 2400 грн. підлягають перерозподілу, відповідно до задоволеної частини позовних вимог і стягненню з позивача на користь позивача підлягає судовий збір в сумі 2179,04 грн. відповідно розрахунку (2400 грн.х2296,23 грн./ 24941,29 грн. =220,96 грн.; 2400 грн.-220,96= 2179,04 грн.)

Керуючись ст.ст.367,369,374,376,381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Рогу Дніпропетровської області від 16 липня 2020 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками, пенею та штафами, скасувати, відмовити Акціонерному товаристу Комерційний банк «Приватбанк» у задоволенні цих позовних вимог.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Рогу Дніпропетровської області від 16 липня 2020 року в частині, стягнутого з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариста Комерційний банк «Приватбанк» судового збору, змінити, зменшити стягнутий судом судовий збір з 1600 грн. до147,30 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у виді судового збору в сумі 2179,04 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 22 січня 2021 року.

Головуючий:

Судді: