П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 травня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Куштана Б.П., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Балаж Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ламбрух Олександр Сергійович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 жовтня 2020 року, ухвалене головуючим суддею Фазикош О.В., за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_2 про відшкодування здійсненої страхової виплати у порядку регресу,

встановив:

Так, 23.09.2019 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - Позивач) звернулося у суд з позовом про стягнення з ОСОБА_1 (далі - Віповідач) грошові кошти в поряду регресу.

В обґрунтування позову зазначає, що 08 січня 2017 року поблизу міста Дубно Рівненської області, на 375 км. + 325 м. автодороги Київ - Чоп, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Mercedes-Benz», державний № НОМЕР_1 , рухаючись зі сторони міста Львова у напрямку міста Рівного, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 . Внаслідок даної дорожньо - транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_2 отримала тяжкі тілесні ушкодження.

Згідно постанови старшого слідчого СВ Дубенського ВП ГУНП в Рівненській області про закриття кримінального провадження від 19 грудня 2017 року ДТП сталася внаслідок наїзду водія автомобіля «Mercedes-Benz», державний № НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що на момент вчинення ДТП (08.01.2017 року) цивільно-правова відповідальність Відповідача, як водія транспортного засобу «Mercedes-Benz», державний № НОМЕР_1 , не була застрахована.

Відповідно до п. 41.1. а) ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV (далі Закон № 1961-IV), Моторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Оскільки цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП не була застрахована, то після вищезазначеної події ОСОБА_3 (мати неповнолітньої потерпілої ОСОБА_2 ) звернулася до Позивача із Заявою про виплату відшкодування за шкоду, заподіяну її дочці ОСОБА_2 у вищезазначеній ДТП. Позивач на підставі зібраних документів по цій справі, враховуючи вимоги чинного законодавства, здійснило регламентну виплату (страхове відшкодування) потерпілій в ДТП ( ОСОБА_2 ) в розмірі 76 279, 38 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 903479.

В подальшому, потерпіла в ДТП не погодилась з розміром виплати, що була здійснена Позивачем та звернулась із відповідним позовом до МТСБУ. Дубенським міськрайонним судом Рівненської області задоволено позов потерпілої ОСОБА_2 та зобов`язано Моторно (транспортне) страхове бюро України додатково виплатити страхове відшкодування в розмірі 79 722, 40 грн. В подальшому Рівненський апеляційний суд залишив рішення суду першої інстанції без змін. Враховуючи зазначене, Позивач виконуючи рішення суду, здійснив доплату відшкодування на користь потерпілої в розмірі 79722,40 грн. Це підтверджується платіжним дорученням № 937425 від 22 квітня 2019 року.

Таким чином загальна сума регламентної виплати (страхового відшкодування), яку Позивач виплатив потерпілій в ДТП ОСОБА_2 , становило 156 001,78 грн., тобто: 76 279, 38 (виплата МТСБУ на підставі зібраних документів по справі) + 79 722, 40 (доплата МТСБУ на підставі рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області) = 156 001, 78 грн. (регламентна виплата).

Позивач просив суд: стягнути з Відповідача грошові кошти в порядку регресу у розмірі 156 001,78 грн. на користь Позивача; стягнути з Відповідача витрати по сплаті Позивачем судового збору у розмірі 2 340,03 грн. на користь Позивача.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 жовтня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України грошові кошти в поряду регресу у розмірі 156 001,78 грн., а також судові витрати у справі в розмірі 2 340,03 грн.

З даним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Ламбрух Олександр Сергійович та подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що дане рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням вимог матеріального та процесуального права. Вважає, що судом в даній справі не було повно та всебічно з`ясовано всіх обставин справи, рішення не підтверджується доказами та прийняте з порушенням матеріального та процесуального законодавства. Судом не враховано, що Відповідач не несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що така завдана внаслідок умисних дій потерпілої. Суд безпідставно не врахував, що вимоги Позивача щодо стягнення витрат на лікування не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому не підлягають до задоволення. Наведені обставини вказують на невідповідність рішення суду вимогам законодавства, що є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позову слід відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів, вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 08 січня 2017 року поблизу міста Дубно Рівненської області, на 375 км. + 325 м. автодороги Київ - Чоп, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Mercedes-Benz», державний № НОМЕР_1 , рухаючись зі сторони міста Львова у напрямку міста Рівного, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 . Внаслідок даної дорожньо - транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження, які згідно п. 2.1.3. «Правил судово - медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент отримання.

Даний факт підтверджується Висновком судово - медичної експертизи N° 105 від 27 червня 2017 року. А згідно постанови про закриття кримінального провадження від 19 грудня 2017 року ДТП сталася внаслідок наїзду водія автомобіля «Mercedes-Benz», державний № НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_2 . На момент вчинення ДТП (08.01.2017 року) цивільно-правова відповідальність Відповідача, як водія транспортного засобу «Mercedes-Benz»,», державний № НОМЕР_1 , не була застрахована.

В подальшому потерпілій ОСОБА_2 внаслідок вказаної ДПТ, Моторно (транспортне) страхове бюро України, на підставі зібраних документів по справі, здійснило регламентну виплату (страхове відшкодування) у розмірі 76 279,38 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 903479 від 04.04.2018 року. Вказане доручення додано до матеріалів справи, Т.1, а.с. 100 на звороті.

Окрім того, на підставі рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 23 жовтня 2018 року, залишеного без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року, МТСБУ здійснило доплату відшкодування на користь потерпілої ОСОБА_2 у розмірі 79 722,40 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 937425 від 22 квітня 2019 року, яке додано до матеріалів справи, Т.1, а.с. 101.

Після здійснення регламентної виплати (страхового відшкодування) МТСБУ надіслало ОСОБА_1 05.07.2019р. вимогу від 02.07.2019р. про відшкодування шкоди в порядку регресу, Т.1, а.с. 106, 107. Однак вказану вимогу в добровільному порядку ОСОБА_1 не виконано.

Згідно матеріалів справи, встановлено, що постановою старшого слідчого СВ Дубенського ВП ГУНП в Рівненській області капітана поліції Петровського О.І. від 19 грудня 2017 року закрито кримінальне провадження № 0000029 від 08 січня 2017 року по факту вищевказаної ДТП, у зв`язку з відсутністю у діях водія ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Окрім того, згідно постанови, дорожньо-транспортна пригода трапилась через невиконання пішоходом ОСОБА_2 вимог пунктів 4.4, 4.8, і 4.14 ПДР.

Як зазначено у постанові про закриття кримінального провадження від 19.12.2017, 08 січня 2017 року водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Мерседєс Бенц» р.н.з. НОМЕР_1 та рухаючись зі сторони м. Львів у напрямку м. Рівне, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди остання отримала тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент отримання. В даній дорожній обстановці, дії водія ОСОБА_1 з технічної точки зору не відповідають вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України, але при цьому не знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки він ґрунтується на доказах наявних в матеріалах справи та вимогах норм матеріального права.

Відповідно до змісту частин 2, 5 ст. 1187 ЦК України - шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

З огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини.

Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З постанови старшого слідчого СВ Дубенського ВП ГУНП в Рівненській області капітана поліції Петровського О.І. від 19 грудня 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 в даній дорожній ситуації повинен був діяти у відповідності до приписів Правил дорожнього руху України (затверджені постановою КМ України від 10.10.2001 року за № 1306), а саме:

- 12.2. У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги.

- 12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

- 12.6. Поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.47., дозволяється рух із швидкістю:

ґ) іншим транспортним засобам: на автомобільній дорозі, що позначена дорожнім знаком 5.1 - не більше 130 км/год., на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою - не більше 110 км/год., на інших автомобільних дорогах - не більше 90 км/год.

Водночас, зміст постанови не відображає швидкість автомобіля марки «Mercedes-Benz», державний № НОМЕР_1 яким керував водій ОСОБА_1 , а тільки міститься посилання на те, що з технічної точки зору дії водія ОСОБА_1 не відповідають вимогам п.12.3. Правил дорожнього руху України.

Виходячи з наведеного закон містить вказівку на перерозподіл доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, було спричинено внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з його вини. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується завдана нею і моральна шкода, у тому числі якщо шкоди завдано ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1167 ЦК України).

Разом з тим на момент вчинення ДТП (08.01.2017 року) цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом марки «Mercedes-Benz», державний № НОМЕР_1 не була застрахована, що стверджується роздруківкою з бази даних МТСБУ, Т.1, а.с. 107 (на звороті).

Підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Згідно платіжного доручення № 903479 від 04.04.2018 року МТСБУ вплатило потерпілій ОСОБА_2 страхове відшкодування внаслідок ДТП у розмірі 76 279,38 грн., Т.1, а.с. 100 на звороті. Також у відповідності до платіжного доручення № 937425 від 22 квітня 2019 року МТСБУ здійснило виплату потерпілій ОСОБА_2 страхове відшкодування внаслідок ДТП у розмірі 79 722,40 грн., Т.1, а.с. 101.

Зазначені докази підтверджують факт відшкодування шкоди потерпілій ОСОБА_2 заподіяної внаслідок ДТП транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Як передбачено ч. 1 ст. 1191 ЦК України - особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до вимог підпунктів 38.2.1. і 38.2.5. пункту 38.2 статті 38 Закону № 1961-IV, МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов:

- до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону;

- до особи, визначеної у пункті 13.1 статті 13 цього Закону, яка причетна до дорожньо-транспортної пригоди, якщо вона керувала транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також якщо вона відмовилася від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та/або вжила алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником), та/або вона керувала транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії, та/або самовільно залишила місце пригоди.

Та пунктом 13.1. статті 13 Закону № 1961-IV передбачено, що учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

З наданого ОСОБА_1 посвідчення серії НОМЕР_2 від 25.06.2015 року слідує, що має право на пільги встановлені для ветеранів війни учасників бойових дій. У той же час представник ОСОБА_1 адвокат Ламбрух О.С. пояснив колегії суддів, що транспортний засіб марки «Mercedes-Benz», державний № НОМЕР_1 не належить ОСОБА_1 на праві власності, а керував таким лише на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на такий транспортний засіб.

Проте пункт 13.1. статті 13 Закону № 1961-IV звільняє від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України учасників бойових дій, які особисто керують належними їм транспортними засобами. Конструкція даної норми викладена законодавцем так, що у даному випадку йдеться про те, що така особа має керувати саме належним їй транспортним засобом. Однак у даній справі такий транспортний засіб не належить ОСОБА_4 .

Посилання ОСОБА_1 на пункт 2.2. Правил дорожнього руху України в контексті того, що на правовій підставі керував транспортним засобом марки «Mercedes-Benz», державний № НОМЕР_1 , а тому МТСБУ не вправі пред`являти до нього вимогу в порядку регресу не можна визнати тотожним поняттям яке відповідає змісту вимоги пункту 13.1. статті 13 Закону № 1961-IV в якому вимагається, щоб учасник бойових дій, керував саме належним йому транспортним засобом. Зазначені нормативні акти регулюють різні сфери відносин, а тому слід виходити саме з конкретних обставин на які посилається кожен з цих нормативних актів при врегулюванні певних правовідносин. Посилання ОСОБА_1 на тлумачення пункту 13.1. статті 13 Закону № 1961-IV в рішенні Конституційного Суду України від 23.12.2014 року в справі №7-рп/2014 у якому йдеться про те, що транспортними засобами, які належать учасникам бойових дій, є такі наземні транспортні засоби, якими зазначені особи володіють як на праві власності, так і на будь-якій іншій правовій підставі не можна вважати доречним. Оскільки транспортний засіб марки «Mercedes-Benz», державний № НОМЕР_1 не належить йому на іншій правовій підставі, зокрема, договір підряду, оренди тощо, а тому і не можна стверджувати, що володів ним на правовій підставі в розумінні вимог спеціального закону, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла до думки, що за наявних матеріалів справи у сукупності з наведеними вимогами законодавчих актів відсутні правові підстави вважати, що ОСОБА_1 як учасник бойових дій звільняється від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності у випадку не особистого керування неналежного йому транспортного засобу на праві власності, а й на будь-якій правовій підставі у розумінні вимог спеціального закону. А звідси, МТСБУ вправі пред`являти до нього вимогу про відшкодування у порядку регресу виплаченого потерпілій ОСОБА_2 страхового відшкодування як до особи, яка не застрахувала свою цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Стосовно доводів ОСОБА_1 про те, що не несе відповідальність за шкоду завдану джерелом підвищеної небезпеки внаслідок умисних дій ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За змістом зазначеної норми закону до підстав звільнення від відповідальності володільця джерела підвищеної небезпеки належать заподіяння шкоди внаслідок: а) непереборної сили; б) умислу потерпілого.

Поняття непереборної сили розкривається у ч. 1 ст. 263 ЦК України, відповідно до якої непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Наявність умислу потерпілого означає свідоме бажання потерпілого отримати шкоду завдяки джерелу підвищеної небезпеки. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Інші загальні підстави звільнення особи від відповідальності за завдану шкоду, в тому числі відсутність вини завдавача шкоди, не застосовуються, якщо шкоду завдано джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об`єкта буде зобов`язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Як роз`яснив судам пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 4 постанови від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Отже, відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки настає незалежно від його вини.

А посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що кримінальне провадження закрито, виходячи із положень ч. 5 ст. 1187 ЦК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності.

Та позаяк матеріалами справи не встановлено умислу потерпілої ОСОБА_2 , що означало б її свідоме бажання отримати шкоду завдяки джерелу підвищеної небезпеки, то і відсутні підстави стверджувати, що ОСОБА_1 звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Стосовно доводів ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що вимоги позивача щодо стягнення витрат на лікування не підтверджені належними та допустимими доказами.

Як зазначено в ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Та ч. 1 ст. 1199 ЦК України передбачено, що у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я малолітньої особи фізична або юридична особа, яка завдала цієї шкоди, зобов`язана відшкодувати витрати на її лікування, протезування, постійний догляд, посилене харчування тощо. Після досягнення потерпілим чотирнадцяти років (учнем - вісімнадцяти років) юридична або фізична особа, яка завдала шкоди, зобов`язана відшкодувати потерпілому також шкоду, пов`язану із втратою або зменшенням його працездатності, виходячи з розміру встановленої законом мінімальної заробітної плати.

В матеріалах справи наявні рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 23.10.2018 року та постанова Рівненського апеляційного суду від 21.02.2019 року в цивільній справі № 559/1688/18 предметом розгляду якої було встановлення розміру збитків які понесла потерпіла ОСОБА_2 у результаті заподіяння їй тяжких тілесних ушкоджень внаслідок ДТП, в тому числі й що стосується зокрема витрат на лікування.

Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що до відшкодування потерпілій ОСОБА_2 належить загальна сума у розмірі 156 001,78 гривень з якої сума 90 972,78 гривень пов`язана з лікуванням потерпілої внаслідок отримання нею тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до встановлення інвалідності.

А звідси, обставини встановлені рішенням суду в цивільній справі, яке набрало законної сили не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що надані потерпілою ОСОБА_2 у підтвердження придбання лікарських препаратів відповідні чеки та накладні, не є належними, допустимими, достовірними і достатніми, колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі не спростовані ним. Та загальновідомою обставиною є той факт, що отримання тяжких тілесних ушкоджень, які за своєю ознакою є небезпечними для життя в момент отримання, потребує коштовного і довготривалого лікування.

Матеріалами справи доводиться та обставина, що потерпіла ОСОБА_2 лікувалась у різних лікувальних закладах протягом тривалого часу майже трьох місяців, зокрема у Дубенській ЦРЛ, Рівненській ОДЛ Рівненської обласної ради і Київській міській клінічній лікарні № 6. Тому, витрати потерпілої ОСОБА_2 понесені на лікування тяжких тілесних ушкоджень відповідають застосованому щодо неї медикаментозному лікуванню.

Виходячи з наведеного доводи ОСОБА_1 щодо невідповідності наданих потерпілою чеків, накладних тощо усім певним реквізитам до таких документів не може саме по собі заперечувати факт здійсненого лікування потерпілої ОСОБА_2 , а звідси і понесених матеріальних витрат на придбання відповідних медикаментів.

Встановлені обставини у своїй сукупності дають підставі колегії суддів стверджувати, що ОСОБА_1 як особа, яка вчинила дорожньо-транспортну пригоду внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність у порядку регресу перед Моторно (Транспортним) страховим бюро України після сплати страхового відшкодування.

Таким чином, перевіривши дану апеляційну скаргу в межах її доводів, апеляційний суд вважає, що вона не спростовує висновків суду першої інстанції, та відповідно до статті 375 ЦПК України, підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи викладене та керуючись приписами статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ламбрух Олександр Сергійович, залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 жовтня 2020 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 27 травня 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: