КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження 22-ц/824/5352/2021 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 травня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сліпченка О.І., суддів Сушко Л.П., Гаращенка Д.Р.

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інформаційні судові системи» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що 06 серпня 2019 року на підставі наказу від 05 серпня 2019 року № 188-к, позивача було прийнято на посаду радника генерального директора державного підприємства «Інформаційні судові системи»(надалі ДП «ІСС»).

04 вересня 2019 року згідно наказу за № 231-к від 03 вересня 2019 року позивача було переведено на посаду помічника генерального директора.

15 травня 2020 року згідно наказу ДП «ІСС» від 15 травня 2020 № 80-к, позивач була звільнена з займаної посади за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за квітень 2020 року.

Також ОСОБА_1 вказувала про виплату вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку.

Остаточний розрахунок з заробітної плати за квітень 2020 року був здійснений відповідачем 13 травня 2020 року.

Просила стягнути з ДП «ІСС» на її користь вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України, що складає 58 540,86 грн., середньомісячний заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги з 15 травня 2020 по 08 липня 2020 на підставі ст. 117 КЗпП України, що складає 34 381,05 грн. та судовий збір.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовано тим, що місцевий суд допустився порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції не встановив той факт, що між датою звільнення та датою фактичної виплати вихідної допомоги існує часовий проміжок, що і є часом затримки виплати, а тому на роботодавця має бути покладена відповідальність за порушення відповідних строків.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач вказує, що вихідна допомога була виплачена позивачу 09 липня 2020 року, чого останній не заперечує.

При цьому, зауважує, що вихідна допомога не належить до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а тому вважає, що стягнення середнього заробітку за час затримки її виплати не передбачено нормами чинного законодавства.

У судовому засіданні представники сторін підтримали позиції своїх довірителів.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вихідну допомогу на момент розгляду справи вже було виплачено позивачу, при цьому вказана виплата не входить до структури заробітної плати, а тому норми законодавства, щодо стягнення середнього заробітку за час її затримки не застосовуються.

Колегія суддів повністю погодитись з таким висновком не може з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06 серпня 2019 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду радника генерального директора Державного підприємства «Інформаційні судові системи» відповідно до наказу підприємства від 05 серпня 2019 рожу № 188-К.

Відповідно до наказу від 03 вересня 2019 року за № 231-К ОСОБА_1 04 вересня 2019 року, переведено на посаду помічника генерального директора ДП «ІСС».

Як вбачається з матеріалів справи наказом в.о. генерального директора Кадуга В.А. ДП «ІСС» від 15 травня 2020 року за № 80-К «Про припинення трудового договору» позивача звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Як вбачається із наданого відповідачем розрахунку вихідної допомоги, який перевірений судом, останній був розрахований 15 травня 2020 року тобто, у день звільнення позивача та відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 із змінами, що становить 50 999, 76 грн., до виплати (після відрахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору) 41 054,80 грн.

Відповідно до відомості нарахування коштів № 3065 та платіжного доручення №5131 від 09 липня 2020 року, вихідна допомога у сумі 41054,80 грн. направлена на картковий рахунок позивача в АТ «РАЙФФАИЗЕН БАНК АВАЛЬ» 09 липня 2020 року.

Стаття 44 КЗпП України визначає, що вихідна допомога виплачується працівникові при припиненні трудового договору з певних підстав. Однак підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно із законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників (частина перша статті 9-1 КЗпП України). Іншими словами, оскільки законодавство встановлює мінімальні гарантії щодо виплати вихідної допомоги, то більший, ніж визначений у КЗпП України, її розмір може бути встановлений, зокрема, у трудовому договорі.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ст. 116 КЗпП України).

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює ст.117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у ст.116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій.

З огляду на вищевказане, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд помилково вказав, що не підлягає виплаті середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги, посилаючись на те, що така виплата не входить до структури заробітної плати.

Колегія суддів враховує позицію Великої Палати Верховного Суду викладену в постанові від 18 березня 2020 року (справа № 711/4010/13-ц), де зазначено про правомірність стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року (справа № 761/9584/15-ц) вказувала, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Відповідно до висновків викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761/9584/15-ц) зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При подачі позову позивач надала розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що відповідно становить 34 381,05 грн. за 37 робочих днів.

Колегія суддів вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на те, що ДП «ІСС» частково здійснило належні виплати при звільненні позивача, при цьому в подальшому добровільно здійснило вилиту вихідної допомоги, чого ОСОБА_1 не заперечує, крім того термін затримки такої виплати не являвся значним.

Колегія суддів приходить до висновку про визначення розміру відшкодування середнього заробітку у сумі 10 000 грн. за весь період прострочення виплати належної при звільненні позивачці вихідної допомоги. Зазначена сума є орієнтовною оцінкою тих її втрат, які розумно можна було би передбачити, із врахуванням того, що частково роботодавець здійснив належні виплати при звільненні.

Місцевий суд вірно вказав, що вимоги в частині стягнення вихідної допомоги не підлягають задоволенню, оскільки вказана виплата була здійснена 9 липня 2020 року, чого сторони не заперечують.

Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи те, що місцевим судом було невірно з`ясовано обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі задоволення позову - на відповідача.

Позивачем було сплачено судовий збір у сумі 2323,03 грн., позовні вимоги задоволено частково, тому вказаний судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції повинен бути покладений відповідача у відповідно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем було заявлено вимоги на суму 92 921,76 грн., та відповідно до ціни позову було сплачено судовий збір у вищевказаному розмірі.

Позовні вимоги задоволено частково, а саме в сумі 10 000 грн.(10,76%), таким чином судовий збір, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача становить 249,96 грн.(10,76% від 2323,03 грн.).

Належних доказів на підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу, зокрема акту прийому передачі послуг, їх оплати, матеріали справи не містять, а тому вимоги позивача про їх відшкодування не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Інформаційні судові системи» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) відшкодування середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Інформаційні судові системи» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 249 (двісті сорок дев`ять) грн. 96 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «25» травня 2021 року.

Головуючий

Судді: