Справа № 591/6438/20
Провадження № 2/591/816/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2021 року м. Суми

Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Северинової А.С.,

з участю секретаря cудового засідання Бабич В.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 591/6438/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину квартири, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину квартири.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 12 листопада 1983 року по 18 грудня 2014 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 . За час шлюбу з ОСОБА_5 ними було придбано однокімнатну квартиру загальною площею 34,7 кв.м, житловою площею 16,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу вказаної квартири від 29 вересня 2006 року був оформлений на ім`я чоловіка ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після його смерті залишилося спадкове майно, що складається з Ѕ частини зазначеної вище квартири.

Спадкоємцями першої черги за законом відповідно до ст. 1261 ЦК України є діти та батьки померлого. В шлюбі він ні з ким не перебував. Відповідачка ОСОБА_2 є матір`ю померлого, а відповідачка ОСОБА_4 є їхньою дочкою.

На час відкриття спадщини в даній квартирі перебувають на реєстраційному обліку їх дочка ОСОБА_4 , її неповнолітня дочка ОСОБА_6 , 2010 року народження, та ОСОБА_2 , про що свідчить копія довідки з місця реєстрації. Померлий ОСОБА_5 перебував на реєстраційному обліку до своєї смерті за адресою: АДРЕСА_1 , тому відповідачі, які на час відкриття спадщини перебували на реєстраційному обліку разом з померлим, на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України є спадкоємцями, які прийняли спадщину.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд визнати за нею право власності на Ѕ частку квартири у АДРЕСА_1 .

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 21 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, запропоновано позивачу в строк не більше десяти днів з дня отримання копії ухвали усунути вказані недоліки.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 29 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 23 листопада 2020 року на 09-годину 00 хв.

23 листопада 2020 року протокольною ухвалою суду підготовче судове засідання відкладено до 10 грудня 2020 року на 13-годину 00 хв. у зв`язку з неявкою відповідача.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 10 грудня 2020 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду на 19 січня 2021 року.

19 січня 2021 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 01 лютого 2021 року у зв`язку з відсутністю відомостей про належне повідомлення відповідача про дату та час судового розгляду.

01 лютого 2021 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 17 березня 2021 року у зв`язку з відсутністю відомостей про належне повідомлення відповідача про дату та час судового розгляду.

17 березня 2021 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 21 квітня 2021 року за клопотанням представника відповідача.

21 квітня 2021 року до суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 про застосування до позовних вимог строків позовної давності (а.с. 199).

21 квітня 2021 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 21 травня 2021 року у зв`язку з витребуванням доказів по справі.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Відповідачка ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги визнає в повному обсязі, наслідки визнання позову їй роз`яснені та зрозумілі, просить розглянути дану справу без її участі (а.с. 105).

Заслухавши думку позивача про задоволення позову, пояснення представника відповідача про відмову в позові з підстав пропуску строку позовної давності, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 12 листопада 1983 року позивачка ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 14).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 грудня 2014 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с. 15).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29 вересня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Дувановою Т.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 5935, ОСОБА_5 придбав квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16, 17).

Згідно з пунктом 1.6 вказаного договору купівлі-продажу згода іншого з подружжя отримана в установленому законом порядку.

Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Сумське міське бюро технічної інвентаризації», за ОСОБА_5 зареєстровано на праві приватної власності квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 11).

19 грудня 2020 року Сумською міською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 1027/2020 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 за заявою ОСОБА_4 (а.с. 224-228б).

Постановою завідувача Сумської міської державної нотаріальної контори від 20 травня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 померлого ОСОБА_5 (а.с. 231).

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Статтею 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини другої статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно частини другої статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована зацікавленою стороною, яка може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Вказаних висновків дійшов також Верховний Суд у постановах від 05 лютого 2021 року у справі № 754/11486/19 та від 12 березня 2021 року у справі № 573/169/20-ц, які відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України мають враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що спірне майно, а саме: квартира АДРЕСА_2 була набута подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_5 під час шлюбу, на підтвердження чого позивачем надано належні та допустимі докази. При цьому, презумпція спільності права власності на майно подружжя відповідачами не спростована.

Оскільки спірне спадкове майно було придбано подружжям під час перебування у шлюбі та за спільні кошти подружжя, суд вважає, що вказане майно є спільним сумісним майном подружжя, їх частки є рівними.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується заяви представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, то слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Так, відповідачка звернулась до суду із заявою про застосування строку позовної давності до даних позовних вимог. Заява мотивована тим, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був розірваний 18 грудня 2014 року, що підтверджується рішенням Зарічного районного суду м. Суми. Даним рішенням встановлено, що сім`я у сторін розпалася в 2005 році. Судове рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. Відповідно до рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, вказано, що позивачка спільно з відповідачем ОСОБА_5 не проживає близько 10 років. Зважаючи на дані обставини, представник відповідача вважає, що позивачкою пропущено строк позовної давності для звернення з позовом до суду.

Виходячи з матеріалів справи, позивачка звернулася до суду з даним позовом 19 жовтня 2020 року.

Слід зазначити, що факт розірвання шлюбу між позивачем та померлим ОСОБА_5 не заперечується сторонами у справі.

З урахуванням вимог ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припинило право позивача на частку у справі спільної сумісної власності подружжя на майно.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Непорушність права власності закріплена і у статті 321 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Так, при розгляді справи встановлено, що позивачка набула частку у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру у порядку та з підстав, визначених законом, а тому не може бути позбавлена або іншим чином обмежена у реалізації свого права.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, при застосування строку позовної давності вирішальне значення має встановлення моменту, коли позивач дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права власності.

Тобто відлік строку позовної давності при поділі майна колишнього подружжя через суд починається не з дати розірвання шлюбу, а з моменту порушення права одного із співвласників та/або його невизнання іншими особами.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17.

Так, з письмових матеріалів справи вбачається, що шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірваний на підставі рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 грудня 2014 року, що набрало законної сили 06 січня 2015 року. Як випливає зі змісту рішення суду, ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги визнала та пояснила, що з відповідачем не проживають більше трьох років, шлюбні відносини не підтримують.

Крім того, між позивачкою та ОСОБА_5 був відсутній спір щодо спільного майна подружжя, між подружжям шлюбний договір, договір про визначення часток у спільному майні подружжя, договір про виділ частки із спільного майна подружжя, договір про поділ спільного майна подружжя не укладалися, або жоден інший договір про відмову позивача від його частки у спільному майні подружжя.

Натомість порушення права позивача на належну їй частку у спільній сумісній власності подружжя відбулося у зв`язку із смертю 31 липня 2020 року її колишнього чоловіка ОСОБА_5 , неможливістю нотаріального оформлення позивачкою документів на належне їй майно і невизнанням саме відповідачкою ОСОБА_2 її права власності на спільне сумісне майно подружжя після смерті ОСОБА_5 .

Відтак, права позивача порушені не через розірвання шлюбу із померлим, а саме відповідачем ОСОБА_2 , яка, як спадкоємець померлого, не визнає право власності позивачки на частку у праві спільної сумісної власності подружжя у спадковому майні.

З наведеного можна зробити переконливий висновок про те, що позов пред`явлений ОСОБА_1 у межах трирічного строку позовної давності.

Також суд вважає безпідставними та необґрунтованими твердження представника відповідача про те, що сім`я позивачки та ОСОБА_5 розпалась у 2005 році до розірвання шлюбу, оскільки дана обставина встановлена судовими рішеннями від 18 грудня 2014 року та від 23 жовтня 2014 року, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Водночас, як вбачається з оглянутого в судовому засіданні рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 грудня 2014 року в цивільній справі № 591/8188/14-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, у вказаній цивільній справі судом встановлено, що шлюбні відносини сторони припинили більше 3 років (цивільна справа № 591/8188/14-ц, а.с. 24), а не з 2005 року, як помилково вважає відповідач.

Аналогічно, заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 23 жовтня 2014 року в цивільній справі № 591/5553/14-ц за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, встановлено, що ОСОБА_5 був зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , але фактично в цій квартирі не проживає більше року (а.с. 200), а не з 2005 року, як помилково вважає відповідач.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що підстав для застосування до даних позовних вимог строку позовної давності немає.

Отже, позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 258-260, 263-265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Зарічний районний суд м. Суми.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Повне судове рішення складено 28 травня 2021 року.

Суддя А.С. Северинова