Провадження № 2/522/3328/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Чернявської Л.М.,

за участю секретаря судових засідань Пейкова О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири удаваним,

ВСТАНОВИВ:

20 вересня 2017 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири удаваним.

28 вересня 2017 року відкрито провадження по справі та призначено судове засідання на 13 листопада 2017 року.

На підставі наказу керівника апарату суду Німас І.Я. № 194/18 від 17.01.2018 року справа надійшла до канцелярії для подальшого авторозподілу. Після авторозподілу справа прийнята до провадження судді Бойчука А.Ю.

Ухвалою від 18 січня 2018 року призначено підготовче засідання на 27 лютого 2018 року.

27 лютого 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з клопотанням про виклик в якості свідка ОСОБА_3 (а.с. 24).

05 квітня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з клопотанням про витребування оригіналу електронного доказу в порядку ст. 100 ЦПК України та з клопотанням про зупинення провадження у справі в порядку ст. 252 ЦПК України до вирішення справи № 522/18589/16-ц Верховним судом України (а.с. 34-35).

05 квітня 2018 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси задоволено вищевказане клопотання та зупинено провадження у справі № 522/17605/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири удаваним до вирішення справи №522/18589/16 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна - Верховним судом.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.04.2018 року провадження по справі було зупинено.

У зв`язку з повторним перерозподілом на підставі розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси від 04.02.2019 року вказана цивільна справа передана судді Шкамерді К.С. для розгляду по суті.

12 лютого 2019 ухвалою Приморського районного суду м. Одеси справу прийнято у провадження, яка зупинена ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.04.2018 року.

01 серпня 2019 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси поновлено провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

30 серпня 2019 року відповідачем ОСОБА_2 подано до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог та зазначив, що при укладенні договору дарування, за яким йому було подаровано квартиру, сторони діяли добровільно, без примусу з ознайомленням з вимогами законодавства щодо недійсності угод та розуміючи значення своїх дій, оскільки їх воля була направлена на укладення договору дарування. Позивач не вказав на належні та допустимі докази удаваності такого правочину, а сторона правочину ОСОБА_3 не визначена як сторона по справі (а.с. 82).

20 вересня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з клопотанням про витребування оригіналу електронного доказу (диску судового засідання) в порядку ст. 100 ЦПК України та з клопотанням про виклик в якості свідка ОСОБА_4 (а.с. 87-88). 21 травня 2020 року ухвалою суду заяву ОСОБА_1 про виклик свідка задоволено та викликано в судове засідання у якості свідка ОСОБА_4 .

23 вересня 2019 року адвокат Христюк Ю.Г. звернувся до суду з заявою про застосування позовної давності, в якій просив застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову (а.с. 89).

16 жовтня 2019 року на підставі розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси № 2480/19 від 16.10.2019 року, здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями, справа надійшла в провадження судді Чернявської Л.М. 18 жовтня 2019 року ухвалою суду справу прийнято до свого провадження.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона перебуває з відповідачем, ОСОБА_2 в шлюбі з 21 серпня 1999 року. Приблизно на початку 2001 року йому була подарована однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договору дарування квартири АЕР №921376 від 15.04.2002 року, в якій вони прописались і стали спільно проживати. За час проживання вона зробила в квартирі капітальний ремонт, з заміною конструктивних елементів (були встановлені металопластикові вікна, замінено стелі на кухні) і добудовою однієї кімнати, регулярно проводилися поточні та косметичні ремонти. Її чоловік до правовстановлюючих документів на квартиру її не допускав, узаконювати капітальний ремонт і добудову кімнату не став і їй не дозволив. Участі в проведенні ремонтів не приймав, так як зловживав спиртними напоями. В березні 2017 року, в ході судового засідання Приморського районного суду м Одеса у справі № 522/18589/16-ц, стало відомо, що при укладенні договору дарування квартири її чоловік ОСОБА_2 заплатив господарці квартири ОСОБА_3 вісім з половиною тисяч доларів США, таким чином даний договір є удаваним, тобто укладений для приховування договору купівлі-продажу даної квартири з метою мінімізації податкових платежів. В зв`язку з чим звернулась до суду з вимогою про визнання договору дарування квартири удаваним, та вважати його договором купівлі-продажу квартири.

16 березня 2020 року ОСОБА_1 подано до суду відповідь на відзив, в якому наполягала на удаваності договору дарування та просила визнати його удаваним (а.с. 102-103).

21 травня 2020 року згідно протоколу судового засідання закрито підготовче судове засідання та призначено до розгляду по суті.

В судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві.

В судових засіданнях представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом, 21.08.1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб.

15 квітня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири, за яким ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру під номером АДРЕСА_2 , яка складається з 1 (однієї) жилої кімнати, загальною площею 36.6 (тридцять / шість цілих, шість десятих) кв. м, в тому числі, жилою площею 16.2 (шістнадцять цілих, дві десятих) кв. м., корисною площею 36.6 (тридцять шість цілих, шість, десятих) кв.м., що підтверджується довідкою-характеристикою № 3186.021 від 10.04.2002 року, виданою Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В. 15.04.2002 року. (а.с. 116).

05 липня 2017 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , що був зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої райадміністрації виконкому Одеської міськради 21 серпня 1999 року, актовий запис № 146.

Також, рішенням в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна відмовлено (а.с. 64-66).

При цьому, вказане рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2017 року перевірено судами вищестоящих інстанцій та залишено без змін (а.с. 67-75).

Позивач, в своєму позові стверджує, що при укладенні договору дарування квартири ОСОБА_2 заплатив господарці квартири ОСОБА_3 8500 доларів США, а тому він є удаваним, так як укладений для приховування договору купівлі продажу даної квартири з метою мінімізації податкових платежів.

Водночас, позивач зазначила, що в подарованій її чоловіку квартирі нею було виконано значні ремонтні роботи, в яких відповідач не брав участі.

Ст.4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод інтересів.

Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до приписів ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину удаваним, позивач у силу ст.12 ЦК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу його удаваності.

В свою чергу, позивач, оспорюючи дійсну мету укладення спірного договору шляхом дарування квартири, зокрема приховування іншого правочину купівлі-продажу цього майна, вказує на його удаваність, посилаючись при цьому на вчинення його особою, що не є стороною за договором дарування, на платній основі та не зазначає - з якою метою.

Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Суд вважає, що позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за її думкою є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників договору.

Будь-яких доказів щодо заявлених вимог про визнання правочину договору дарування недійсним з підстав його удаваності, сторона позивача до суду не надала. Відсутні належні і допустимі докази і того, що ОСОБА_1 приймала будь-яку участь в укладанні 03.02.2012 року договору дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Згідно з ч.1 ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Частиною 2 цієї статті передбачено, що якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

При цьому, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зокрема у п.25, роз`яснив, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до ч. 1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України, головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

Разом з тим, в Договорі дарування квартири від 15 квітня 2002 року зазначено, що сторони попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, розуміючи значення своїх дій, діючі добровільно, без будь-якого примусу, як фізичного так і морального уклали цей договір.

Водночас, суд звертає увагу, що згідно п. 2 Договору дарування квартири від 15 квітня 2002 року, цей дар сторони оцінили у 5 871 (п`ять тисяч вісімсот сімдесят одну) гривні. Як зазначає позивач, відповідачем за нібито вказану квартиру було передано 8500 доларів США. Отже сума, за якою оцінено квартиру та сума, яку як зазначає, позивач передано ОСОБА_3 значно різниться та перевищує в декілька разів суму оцінки квартири, що дозволяє суду погодитись з твердженням відповідача, викладеним у відзиві, що грошові кошти у розмірі 8500 доларів США були передані відповідачем в якості повернення боргу.

Одночасно, суд зауважує, що позивачем в обґрунтування позову, в тому числі даної тези про передачу коштів, не надано жодних належних доказів, як і не надано доказів щодо удаваності договору дарування квартири.

Суд критично ставиться до пояснень свідка ОСОБА_4 який в судовому засіданні пояснив, що вони з дружиною ОСОБА_3 продали квартиру відповідачу для поліпшення своїх житлових умов, а кошти за продану квартиру отримали в ріелтерському агенстві. Оскільки суду не надано належних та допустимих доказів про отримання коштів за квартиру від відповідача ОСОБА_2 , або позивача ОСОБА_1 та доказів що свідок був власником спірної квартири.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності до вимог позивачів суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

В даному випадку суд погоджується з твердженням відповідача про недоведеність позовних вимог, а тому правові підстави для застосування строків позовної давності до заявлених вимог відсутні.

Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не є достатньо обґрунтованими, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення вимог позивача.

За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд змушений прийти до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 263-265, 353 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири удаваним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 22 січня 2021 року.

Суддя Л. М. Чернявська