Постанова

Іменем України

26 травня 2021 року

м. Київ

справа № 367/3381/15-ц

провадження № 61-659св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України;

відповідачі: Гостомельська селищна рада Київської області, ОСОБА_1 ;

представник Гостомельської селищної ради Київської області - Кінаш Уляна Ярославівна;

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ;

третя особа - Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 вересня 2016 року у складі судді Карабаза Н. Ф. та постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року перший заступник прокурора Київської області, в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, звернувся до суду з позовом до Гостомельської селищної ради Київської області, ОСОБА_1 , третя особа - Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» (далі - КП «Святошинське лісопаркове господарство»), про визнання рішення селищної ради та державного акта на право власності на земельну ділянку недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що прокуратурою Київської області за результатами перевірки законності розпорядження землями лісогосподарського призначення виявлено порушення вимог законодавства при відведенні Гостомельською селищною радою Київської області земельних ділянок у приватну власність громадянам для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд.

Так, рішенням Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-У «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» затверджено проект землеустрою та передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення селищної ради на ім`я ОСОБА_1 видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, зареєстрований відділом Держкомзему у м. Ірпінь Київської області.

Зазначав, що спірна ділянка відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення і перебуває у постійному користуванні комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство» (далі - КП «Святошинське лісопаркове господарство»), а її передача у власність фізичній особі відбулася з порушенням норм ЗК України та ЛК України, Кабінетом Міністрів України погодження для вилучення земельної ділянки з постійного користування КП «Святошинське лісопаркове господарство» не надавалося.

Вказана земельна ділянка, відведена Гостомельською селищною радою Київської області під забудову, є територією національного природного парку «Голосіївський» та відноситься до земель природно-заповідного фонду. Згідно зі статтею 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, серед іншого, і розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Отже, позивачем за даним позовом є Кабінет Міністрів України, який відповідно до закону є розпорядником земель природоохоронного призначення. Також прокурор зазначав, що про допущені порушення прокуратура довідалася лише після проведення перевірки додержання вимог земельного законодавства, проведеної на підставі постанови про проведення перевірки в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 16 травня 2014 року № 51, тому строк позовної давності при пред`явленні позову прокурором не пропущено.

Ураховуючи викладене, прокурор просив суд визнати недійсними: рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-У «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1500 га; державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 217568, виданий ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:101:0020, площею 0,1500 га; витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України вказану земельну ділянку.

Короткий зміст судових рішень суду першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 06 вересня 2016 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області, в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, до Гостомельської селищної ради Київської області, ОСОБА_1 , третя особа - КП «Святошинське лісопаркове господарство», про визнання рішення селищної ради та державного акта на право власності на земельну ділянку недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позов є обґрунтованим, оскільки при виділенні земельної ділянки порушено норми ЗК України та ЛК України, проте прокурор звернувся з позовом до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами, у зв`язку з тим, що прокурор міг дізнатися про порушення прав держави ще у 2010 році, коли проводилася перевірка оригіналів рішень Гостомельської селищної ради Київської області про надання у власність громадянами земельних ділянок у смт Гостомель Київської області.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06 грудня 2016 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області, в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, відхилено, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 вересня 2016 року - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 13 червня 2018 року касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області, в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, задоволено частково.

Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 06 грудня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 31 липня 2018 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області, в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, задоволено частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 вересня 2016 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Постановою Верховного Суду від 17 червня 2020 року касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області, в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, задоволено частково.

Постанову Апеляційного суду Київської області від 31 липня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області, в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, залишено без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 вересня 2016 року -без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що саме з квітня 2010 року Держава об`єктивно могла дізнатися про порушення своїх прав, відтак, строк позовної давності в даній справі має відраховуватися з такого часу. В той же час позов було подано до суду 27 травня 2015 року, тобто з пропуском встановленого законом строку позовної давності. При цьому прокурором не було надано до суду доказів існування обставини, які об`єктивно перешкодили б йому звернутися до суду в межах вищезгаданого строку.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог щодо оскарження рішення селищної ради про виділення ОСОБА_1 спірної земельної ділянки та державного акту на право власності на неї саме з підстав пропуску строку позовної давності, про необхідність застосування якого в суді першої інстанції було заявлено відповідачами.

Щодо вимоги про витребування спірної землі з чужого незаконного володіння на підставі положень статті 388 ЦК України, апеляційний суд зазначив, що таким правом на витребування майна володіє лише його власник. Як встановлено у ході розгляду справи, право власності на спірну землю від Держави перейшло до ОСОБА_1 , отже, саме вона, а не Держава на час розгляду справи судом володіла правомочностями стосовно спірного нерухомого майна. Застосована прокурором правова конструкція, за якою у випадку визнання недійсним правочину щодо передачі відповідачу права власності на спірну землю автоматично поновлювало б таке право у попереднього власника, дозволяла б у разі задоволення таких вимог ставити питання й про витребування такого майна. В той же час, як вже було зазначено вище, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про визнання недійсним як рішення селищної ради, так і державного акту на право власності на землю, що в свою чергу обумовлює відсутність підстав для задоволення й вимоги про витребування земельної ділянки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі заступник керівника Київської обласної прокуратури посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга заступника керівника Київської обласної прокуратури мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не встановлено моменту обізнаності дійсного позивача - Кабінету Міністрів України, а лише зазначено, що позивач є вищим органом виконавчої влади, до завдань якого відповідно до положень пункту 9 частини першої статті 2 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» входить спрямування та координація роботи органів виконавчої влади, здійснення контролю за їх діяльністю.

При цьому судами не встановлено, з якого моменту у Кабінету Міністрів України виникло право на звернення до суду, а лише зроблено припущення про можливу обізнаність про порушення прав Держави.

Вважає, що судом апеляційної інстанції ухвалено оскаржувану постанову всупереч вимог статті 417 ЦПК України без виконання вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 17 червня 2020 року.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник вказує неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13, від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14 та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 367/3246/15, від 30 жовтня 2019 року у справі № 367/3240/15, від 11 грудня 2019 року у справі № 367/3487/15, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу учасник справи не подав.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У січні 2021 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У березні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2021 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-У про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 , передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі вказаного рішення Гостомельської селищної ради Київської області 14 травня 2010 року ОСОБА_1 отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку.

Указом Президента України «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський» від 01 травня 2014 року змінено межі національного природного парку «Голосіївський» шляхом розширення його території на 6462,62 гектара за рахунок земель Київського комунального об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд», що включаються до складу національного природного парку «Голосіївський» без вилучення у землекористувача.

Згідно з цим Указом Кабінет Міністрів України зобов`язано забезпечити розроблення протягом 2015-2016 років проекту землеустрою з організації та встановлення меж території, що включається до складу національного природного парку «Голосіївський» без вилучення у землекористувача.

Відповідно до постанови про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 16 травня 2014 року № 51 постановлено провести перевірку у порядку нагляду за додержанням та застосуванням законів в Гостомельській селищній раді Київської області з питань додержання вимог земельного законодавства під час відведення земельних ділянок у власність громадян для будівництва житлових будинків, загальною площею 12,75 га.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга заступника керівника Київської обласної прокуратури підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає не повністю.

Щодо підставності позовних вимог

Згідно зі статтею 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Згідно зі статтею 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Суди попередніх інстанцій установили, що на підставі рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-У 14 травня 2010 року ОСОБА_1 отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку.

При цьому відповідно до інформації КП «Святошинське лісопаркове господарство» та ВО «Украдержліспроект» на момент відведення спірна земельна ділянка перебувала у постійному користуванні лісового господарства та згідно з планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування знаходилась у кварталі № 12 Київського лісництва.

Отже, спірну земельну ділянку передано у власність ОСОБА_1 з порушенням порядку зміни цільового призначення земель та без її вилучення із Державного лісового фонду України.

Щодо застосування строку позовної давності

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Гостомельською селищною радою Київської області та представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заявлено про застосування строку позовної давності (том 1, а. с. 70-75, 95-103).

Встановивши обґрунтованість позовних вимог у цій справі, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності, оскільки вважав, що прокуратура дізналася про порушення земельного законодавства під час передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 за результатами вивчення (перевірки) законності розпорядження землями лісогосподарського призначення.

Колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на порушення районним судом норм процесуального права, оскільки висновки про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності є передчасними.

Судом установлено, що на адресу Гостомельської селищної ради прокурором м. Ірпеня прокуратури Київської області неодноразово направлялись вимоги про надання належним чином завірених копій рішень Гостомельської селищної ради щодо передачі у власність земельних ділянок на АДРЕСА_2 і АДРЕСА_3 (щодо непарної нумерації) із наданням графічних матеріалів місця розташування земельних ділянок, а саме: вимога від 06 жовтня 2010 року № 8802 про надання матеріалів у зв`язку з проведенням прокуратурою м. Ірпеня перевірки оригіналів рішень Гостомельської селищної ради про надання у власність громадянам земельних ділянок в АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , а також повний пакет документів, на підставі яких приймалися вказані рішення; вимога від 13 січня 2011 року за № 312 - на виконання завдання прокуратури Київської області щодо законності надання радою земельних ділянок; вимога від 11 лютого 2011 року за № 1425 - за зверненням народного депутата України; від 04 липня 2011 року за № 5081 - на виконання завдання прокуратури Київської області та інші.

25 жовтня 2010 року оригінали рішень Гостомельської селищної ради щодо передачі у власність земельних ділянок на АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , а також повний пакет документів, на підставі яких приймалися вказані рішення, були надані для вивчення прокурору м. Ірпеня.

За таких обставин висновки про те, що пред`явивши у травні 2015 року позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Гостомельської селищної ради Київської області та ОСОБА_1 , перший заступник прокурора Київської області пропустив строк звернення до суду, встановлений статтею 257 ЦК України, є передчасними.

Верховний Суд у постанові від 25 липня 2018 року у цій справі звернув увагу на те, що з огляду на положення статті 261 ЦК України, статті 45 ЦПК України 2004 року суд повинен був з`ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України з зазначеним позовом. Це право пов`язане з моментом, коли саме повноважному органу, а саме Кабінету Міністрів України, право якого порушене, стало відомо чи могло стати відомо про таке порушення. При цьому Верховний Суд зіслався на аналогічну правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-3029цс15. Ця правова позиція є незмінною.

У постанові від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим статтею 45 ЦК України (у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду із цим позовом) встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що норми закону про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Під час розгляду справи апеляційним судом, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, встановлено порушення прав Кабінету Міністрів України як розпорядника лісовими земельними ділянками, що перевищують площу 1 га. Разом з тим суди попередніх інстанцій не встановили початку перебігу позовної давності для Кабінету Міністрів України, а сторони не надали жодних доказів у розумінні статей 57 59 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) на підтвердження того, що Кабінету Міністрів України було відомо про порушення його права до моменту звернення прокурора з відповідним позовом до місцевого суду, тоді як згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постанові від 05 червня 2018 року у справі № 359/2421/15-ц (провадження № 14-168цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що з огляду на статус держави та її органів як суб`єктів владних повноважень положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності або іншого речового права держави, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення своїх прав і законних інтересів.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої 45 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Апеляційний суд, всупереч вимогам цієї норми, не встановив, коли про порушення свого права на спірну земельну ділянку дізнався Кабінет Міністрів України - матеріальний позивач у справі.

При цьому Верховний Суд звертає увагу апеляційного суду на недопустимість ігнорування імперативного положення частини п`ятої статті 411 ЦПК України, згідно з якою висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Верховний Суд ухвалити власне судове рішення, як просить прокурор, не може, оскільки судом не встановлено фактичні обставини, не дана оцінка доказам, поданим прокурором, а межі розгляду справи судом касаційної інстанції визначені статтею 400 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк