Справа № 226/1008/21

Провадження №2/226/401/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

25 травня 2021 року м. Мирноград

Димитровський міський суд Донецької області у складі:

головуючої судді Клепка Л.І.

секретаря - Новикової К.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши в заочному судовому засіданні в залі суду в м.Мирноград Донецької області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_2 , про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням у зв`язку з відсутністю в ньому без поважним причин понад встановлені законом строки.

В обґрунтування вимог вказав, що 03.06.2020 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу він придбав у відповідача ОСОБА_3 , від імені якого на час укладання угоди на підставі довіреності діяла його мати ОСОБА_4 , житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстрував своє право власності на зазначений будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. На теперішній час відповідач, не будучі ні членом його сім`ї, ні родичем, продовжує бути зареєстрованим у вказаному будинку і, проживаючи за межами м.Мирнограда, не бажає в позасудовому порядку знятися з реєстраційного обліку, що створює йому як певні перешкоди в повноцінному розпорядженні правом власності, так і призводить до додаткових витрат за комунальні послуги. Зазначаючи на те, що з моменту відчуження будинку відповідач втратив на нього право та що будь-яких домовленостей щодо використання ним будинку між ними не існує, позивач просить суд визнати відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування цим будинком, що дозволить йому зняти відповідача з реєстраційного обліку та захистить його право власності.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, обґрунтовуючи їх викладеним в позовній заяві обставинами, і просив суд позов задовольнити.

Відповідач, будучи повідомленим про час і місце судового розгляду у спосіб, визначений процесуальним законом, до судового засідання двічі не з`явився, що дає суду підстави для розгляду справи у заочному судовому засіданні на підставі наявних у справі доказів.

Третя особа на стороні позивача ОСОБА_2 вимоги позивача підтримала.

Встановивши спірні правовідносини та надавши оцінку дослідженим доказам, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з такого.

Згідно ч.1 ст.16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (п.33), застосовуючи положення статті 391 Цивільного Кодексу, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, позивач повинен довести, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року №1382-IV, однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання особи, що має на меті позивач, є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 03.06.2020 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Мирноградського міського нотаріального округу Донецької області, придбав у відповідача ОСОБА_3 , від імені якого за довіреністю діяла ОСОБА_4 , житловий будинок загальною площею 62,4 кв.м, в тому числі житловою 41,6 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами (сіни, погріб, веранда, літня кухня, тамбур, гараж, сарай, вбиральня, душ, оглядова яма, зливна яма, паркан, ворота, паркан, водопровід, замощення) та земельну ділянку площею 0,0547 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (арк.спр.11-12, 13, 14).

Згідно довідки координаційного комітету органів самоорганізації населення міста Мирноград №89 від 30.03.2021 року, відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , проте за вказаною адресою не проживає, що стверджується актом координаційного комітету органів самоорганізації населення м.Мирнограда від 30.03.2021 року (а.с.26,27).

Відповідно до акту координаційного комітету органів самоорганізації населення м.Мирнограда від 30.03.2021 року, відповідач ОСОБА_3 в будинку АДРЕСА_1 не проживає з червня 2020 року (арк.спр.27).

Зазначена обставина знайшла своє повне підтвердження і в показаннях свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , допитаних в судовому засіданні.

Так, свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що відповідач є її сином, який після початку бойових дій на Донбасі разом зі своєю сім`єю виїхав з України і так як наміру повернутися назад не виявив, то вирішив продати будинок, розташований по АДРЕСА_1 , що належав йому на праві власності. Оскільки сам син приїхати в України не зміг, то дав їй довіреність на продаж будинку, і в червні 2020 року вона продала цей будинок позивачу, уклавши з ним договір купівлі-продажу. Підтверджує, що син в будинку не проживає більше п`яти років.

Свідок ОСОБА_5 суду також пояснила, що вона проживає на АДРЕСА_1 . Знає, що в будинку АДРЕСА_1 майже рік проживає позивач зі своєю сім`єю. Раніше цей будинок належав відповідачу ОСОБА_6 , який дістався йому в дар від бабусі і дідуся. Останнього разу вона бачила відповідача приблизно п`ять років тому, і від його матері дізналася, що він виїхав за межі України.

Отже, судом встановлено, що колишній власник будинку відповідач ОСОБА_3 після припинення права власності, що відбулося шляхом укладення договору купівлі-продажу, у спірному будинку не проживає.

Приймаючи до уваги зазначене та відсутність між сторонами договорів на проживання відповідача у будинку або домовленостей щодо порядку його використання, суд дійшов висновку про наявність підстав для усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпорядження своїм майном, шляхом визнання відповідача втратившим право користування житловим будинком.

Керуючись ст.ст.4,5,12,76,259,263,265,280-282 Цивільного процесуального Кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (податковий номер НОМЕР_1 ), місце реєстрації: АДРЕСА_2 , до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (податковий номер НОМЕР_2 ), місце реєстрації: АДРЕСА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_3 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано до Димитровського міського суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом, шляхом подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Вступна і резолютивна частини рішення проголошені 25 травня 2021 року. Повний текст судового рішення виготовлено 28 травня 2021 року.

Суддя Л.І.Клепка