Дата документу 20.01.2021 Справа № 333/5104/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/5104/19 Головуючий у 1-й інстанції: Круглікова А.В.
Провадження №22-ц/807/191/21 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що вона є співвласницею квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в якій зареєстрована та постійно проживає з 1998 року.

20 грудня 2018 року відбулося залиття належної на праві власності ОСОБА_2 вищевказаної квартири.

Комісією ООО «УК «Мрія» встановлено, що причиною затоплення є лопнувший відсікаючий шаровий кран у ванній кімнаті розташованої поверхом вище квартири АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 , яка є власницею квартири АДРЕСА_2 та з вини якої відбулося залиття, більшу частину року проживає за кордоном та дізнавшись про те, що сталося, в телефонній розмові пообіцяла відшкодувати завдану шкоду по поверненню в Запоріжжя, однак жодних дій по відшкодуванню збитків так і не здійснила.

З метою визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику майна, ОСОБА_2 звернулася до Запорізької товарної біржі «Гілея» для проведення відповідної оцінки.

07 червня 2019 року було проведено огляд об`єкта (квартири).

Відповідно до Звіту з оцінки майна, за висновком оцінювача, ринковий майновий матеріальний збиток квартирі, станом на дату оцінки 20 грудня 2018 року із заокругленням становить 36187,00 грн в тому числі ПДВ 6031, 17 грн.

Таким чином, загальний розмір матеріальної шкоди з урахуванням даних, зазначених у висновку експерта та вартості проведення оцінки складає 36187,00 грн в тому числі ПДВ 6031, 17 грн.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_2 просила суд:

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в сумі 36187,00 грн в тому числі ПДВ (20%) 6031, 17 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму вартості послуг з оцінки майнового майнового матеріального збитку, 2000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму судового збору за подання позову у розмірі 768,40 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 36 187 гривень та вартості послуг з оцінки майнового матеріального збитку у розмірі 2 000 гривень, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 36 187 грн 00 коп. матеріальної шкоди, 2 000 грн 00 коп. вартості послуг з оцінки майнового матеріального збитку та 768 грн 40 коп. судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, а саме: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 5025.97 грн та судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не взяв до уваги той факт, що ОСОБА_2 не є єдиним власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , тому вона мала право вимагати лише частину матеріального збитку, зазначеного в звіті про оцінку. Крім того, ОСОБА_1 також не є єдиним власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , яка також належить ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які не були залучені до участі у справі в якості відповідачів. Крім того, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції в порушення положень статті 180 Податкового кодексу України не врахував, що ОСОБА_1 не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість, а ОСОБА_2 не доведено факт проведення ремонту особою, яка є платником ПДВ, тому у зв`язку тим, що стягненню підлягають лише прямі реальні збитки, суд першої інстанції безпідставно задовольнив вимоги позивача в цій частині.

ОСОБА_2 , будучи належеним чином повідомленоюпро дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення судової повісти ( а.с. 208-209) до апеляційного суду не з`явилась.

На адресу апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з сімейними обставинами. (а.с. 212).

Відповідно до положень статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи, оскільки повідомлені нею причини неявки, на думку колегії суддів, не є поважними.

При цьому колегія суддів також зазначає, що відповідно до положень ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційнго правадження. У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи суд апеляційної інстанції може продовжити строк розгляду справи, але не більше як на п`ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 було відкрито 18 листопада 2020 року. (а.с. 197-198).

Зважаючи на вказане, та враховуючи, що ОСОБА_2 не надала суду клопотання про продовження строку розгляду справи та враховуючи навантаження у Запорізькому апеляційному суді замість 40 суддів за штатом фактично працює 18 суддів, тому призначити розгляд справи в строки, передбачені ч. 1 ст. 371 ЦПК України не має можливості. При цьому також необхідно врахувати інтереси інших учасників справи, які з`явилися на виклик суду в даній справі.

Відповідно до статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Апеляційним судом враховано, що відповідно до вимог частини першої статті 6 Конвенції, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного терміну. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України")

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії" Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

При вищевикладених обставинах колегія суддів у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутності ОСОБА_2 , яка належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що наданими доказами підтверджено факт залиття квартири позивачки ОСОБА_2 внаслідок несправностей у квартирі відповідачки, яка своєчасно не вжила заходів до їх усунення, у зв`язку з чим позивачу завдано майнових збитків на суму 36187.00 грн.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитись.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_5 , що підтверджується наявними в матеріалах справи Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.08.2006 № 11597181, свідоцтвом про право власності на житло від 06.01.1998 № НОМЕР_1 , з яких вбачається, що вищезазначнга квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с. 8,9, 10-13).

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01 червня 2004 року, квартира АДРЕСА_6 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с.184). Вказане також підтверджується Технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_6 . (а.с. 185).

20 грудня 2018 року у квартирі АДРЕСА_6 лопнув відсікаючий шаровий кран у ванній кімнаті, внаслідок чого відбулося залиття квартири АДРЕСА_7 у цьому ж будинку.

Факт залиття квартири позивача підтверджено актами, складеними комісією у складі майстрів ТОВ «КК «Мрія» від 22.12.2018 та від 02.01.2019 (а.с. 14, 15).

Так, за змістом вказаних вище актів комісією встановлено в квартирі ОСОБА_2 наявність вологих слідів залиття, а саме: в коридорі, спільній кімнаті та в залі.

Відповідно до Звіту з оцінки майна від 20.12.2018, проведеного суб`єктом оціночної діяльності Запорізька товарна біржа «Гілея», вартість майнового збитку, виходячи з вартості ремонтно-відновлювальних робіт, вартості будівельних матеріалів і виробів становить 36 186,64 грн з урахуванням ПДВ у розмірі 6031.17 грн (а.с. 18-100).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до положень частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 151 ЖК УРСР громадяни, які мають в приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом.

Відповідно до частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", у редакції, чинній на час залиття квартири позивача, споживач зобов`язаний своєчасно вживати заходів щодо усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з власної вини, за власний рахунок ремонтувати та міняти санітарно-технічні прилади і пристрої, обладнання, що вийшли з ладу з його вини.

Частиною третьою статті 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування заданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування в повному обсязі. У частині 2 цієї статті зазначається, що збитками є втрати, яких особа зазнала, у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Таким чином, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам заподіювач шкоди, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому, позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Відповідно до Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою КМУ від 24 січня 2006 року №45, власники квартир зобов`язані використовувати приміщення житлового будинку за призначенням, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання; не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають псування приміщень, приладів та обладнання будинку, порушують умови проживання громадян.

Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року № 927/11207, передбачено, що у разі залиття квартири складається відповідний акт (пункт 2.3.6 Правил).

В додатку №4 до цих Правил зазначено, що факт залиття квартири та його наслідки фіксується актом комісійного обстеження квартири за участю представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, представників організації (підприємства), яка згідно з укладеною угодою обслуговує внутрішньо-будинкові системи опалення та водопостачання, представника власника будинку, будинкового комітету та затверджується начальником організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Присутність зацікавлених осіб від потерпілої сторони та з боку винної є обов`язковою. В акті повинно бути відображено: дата складання акта (число, місяць, рік); прізвища, ініціали та посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість); висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття.

Дослідженням актів, що містяться в матеріалах справи встановлено, що вони складені комісією в кількості трьох представників КП «Запоріжремсервіс».

У акті від 22.12.2018 вказується, що він складається за наслідками обстеження технічного стану квартири АДРЕСА_5 на предмет залиття (а.с. 14), а акт від 02.01.2019 складається для фіксування наслідків залиття, тобто пошкоджень, які проявились після підсихання пошкодженої квартири ( а.с. 15).

За даними цього акту від 22.12.2018 встановлено, що 20.12.2018 о 14-50 год. від жильця квартири 40 на Колл-центр «15-80» надійшла аварійна заявка №349761 «Сильная течь из квартиры 5 этажа до 1 этажа по тамбурам и электрощиткам», у зв`язку з чим працівниками о 15-54 було перекрито спарений стояк центрального опалення по ванним кімната квартир 38-39,42-43,50-51Ю 54-55, 58-59, 62-63, 66-67, 70-71.20 грудня 2018 року при наданні доступу в квартиру АДРЕСА_2 в ванній кімнаті було виявлено лопнувший відсікаючий шаровий кран.

Акт від 22.12.2018 в дійсності складався працівниками після огляду квартири самостійно, але це не робить його нечинним.

Наголошуючи на своїй відсутності при складанні актів від 22.12.2018 та 02.01.2019, відповідач не вказує, що в них відображено неправильно, не спростовує жодної встановленої у них інформації.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.11.2018 в справі № 753/20314/15-ц, у якій зазначено, що аргументи відповідача, що його квартира не оглядалась, він акт не підписував, спростовуються змістом такого акту, із якого вбачається, що підлога квартири відповідача залита водою, тобто комісія оглядала квартиру останнього, а не підписання акта відповідачем не впливає на його правильність, оскільки зворотнього останній не довів. Відтак, якщо власник квартири, у якій сталася аварійна ситуація, що спричинила залиття, не підписав письмовий акт обстеження, це не призведе до втрати таким документом юридичної сили, а отже й доказового значення для справи.

При цьому, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не заперечує факт того, що у кваритрі за адресою АДРЕСА_4 лопнув відсікаючий шаровий кран у ванній кімната, внаслідок чого відбулося залиття квартири АДРЕСА_7 у цьому ж будинку.

Відповідно до ст. 179 ЖК Української РСР, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

У відповідності з п. 18 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572, власники квартир зобов`язані використовувати приміщення житлових будинків за призначенням, забезпечувати збереження жилих і підсобних приміщень квартир та технічного обладнання будинків, дотримувати правил пожежної безпеки. При появі несправностей у квартирі вживати заходів до їх усунення власними силами або силами підприємства по обслуговуванню житла.

Отже, зміст вказаного акту висвітлює обставини залиття, причину залиття, а з причини залиття відслідковується і винність в ньому саме власника квартири АДРЕСА_2 ,де лопнув відсікаючий шаровий кран на висушувачу рушників у ванній кімнаті, на якого і має покладись обов`язок з відшкодування завданих внаслідок залиття збитків, якими позивач визначила вартість відновлювального ремонту її помешкання.

За приписами ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Приписами ч.ч. 1-4 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд у постанові від 27 березня 2019 року у справі №643/19078/15-ц вказав на те, що відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні указаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (ст. 229 ЦПК України).

Факт залиття квартири, співвласником якої є ОСОБА_2 , з вини ОСОБА_1 підтверджується актом залиття від 22 грудня 2018 року, складеного комісією у складі майстрів ТОВ «Керуюча компанія «Мрія».

Презумпцію вини у залитті квартири, належної позивачу, ОСОБА_1 в ході розгляду справи судом першої інстанції, не спростувала, тому правильним є висновок суду першої інстанції про встановленість вини ОСОБА_1 у залитті квартири ОСОБА_8 .

Установивши вказані обставини, які свідчать про те, що внаслідок залиття квартири позивачки, яка сталася з вини відповідачки, позивачці заподіяно матеріальну шкоду, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_8 про стягнення матеріальних збитків, заподіяних внаслідок залиття квартири з вини ОСОБА_1 , оскільки нею не доведено протилежне.

Проте, правильно дійшовши висновку про наявність підстав для відшкодування шкоди, суд першої інстанції не врахував, що згідно Звіту з оцінки майна, Запорізькою товарною біржею «Гілея» визначено майновий матеріальний збиток, нанесений об`єкту дослідження в розмірі 36187,00 грн, з урахуванням ПДВ.

Статтею 1192 ЦК України визначено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Право на відшкодування матеріальних збитків серед способів захисту цивільних прав передбачене ст. 22 ЦК України.

Згідно з положенням ч.ч. 1-3 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Так, у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 у справі №643/19078/15-ц зазначається, що відповідно до вимог статті 1166 ЦК України відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, вартість матеріальних збитків, які завдані залиттям квартири позивача, але без врахування податку на додану вартість, оскільки не надано доказів того, що ремонтні роботи в квартирі позивача виконано суб`єктом підприємницької діяльності чи юридичною особою, які є платниками податку на додану вартість.

У справі, що переглядається, позивачкою не надано доказів того, що ремонтно-відновлювальні роботи у квартирі були здійснені, та, що вони проводились суб`єктами, що є платниками податку на додану вартість, а тому визначені звітом ЗТБ «Гілея» від 20.12.2018 року затрати на проведення ремонтно-відновлювальних робіт підлягають до стягнення без врахування податку на додану вартість у розмірі 4822,13 грн, отже є підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди в розмірі 31364,87 грн ( 36187.00 4822.13), тобто без врахування податку на додану вартість у сумі 4822,13 грн.

Натомість матеріали, які необхідні для відновлення квартири, визначені у звіті, не можуть бути зменшені на значення ПДВ, оскільки у їх вартість ПДВ вже закладено продавцем або виробником та позивач не може придбати їх без сплати цього податку.

Таким чином, визначений звітом ЗТБ «Гілея» розмір майнового матеріального збитку, який стягнуто судом з відповідача на користь позивача у сумі 36187,00 грн з урахуванням ПДВ підлягає зменшенню на суму ПДВ, який нараховано на витрати на проведення ренмонтно-відновлюваних робіт у розмірі 4822,13 грн. Відтак, до стягнення підлягає сума 31364,87 грн ( 36187.00-4822.13).

Доводи апеляційної скарги, про те, що суд першої інстанції розглянув справу за неналежного суб`єктного складу, колегією суддів не беруться до уваги.

За змістом ч.ч. 1, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст. 50 ЦПК України, позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Частиною 2 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушенню його прав.

В даному випадку в спірних правовідносинах своїм суб`єктивним правом на захист порушених прав скористалась позивач у справі ОСОБА_2 , як одна із співвласників квартири АДРЕСА_5 . Інші співвласники вказаної квартири - ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 таким правом при розгляді цієї справи не скористались, вимог до ОСОБА_1 не заявили.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було залучено до участі у справі інших співвласників квартири АДРЕСА_2 , тому відповідачка ОСОБА_9 , як одна із співвласників квартири повинна нести відповідальність в межах 1/3 частини від всієї суми матеріального збитку, а саме 5025.97 грн не заслуговують на увагу.

З матеріалів справи вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_4 належить ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності ( а.с. 184).

Відповідно до полрожень ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до положень ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солдідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Відповідно до положень статті 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їх вини.

Тобто, потерпілий має право вимагати відшкодування завданої шкоди частково або в повному обсязі як від усіх осіб, які спільними діями або бездіяльністю завдали шкоди, разом, так і від будь-кого з них окремо ( ч. 1 ст. 543 ЦК України).

При цьому, колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 не позбавлена права в порядку ст. 1191 ЦК України звернутись до суду з позовом до інших співвласників квартири про регресне відшкодування, в розмірі виплаченого відшкодування.

Зважаючи, що матеріалами справи підтверджено наявність вини ОСОБА_1 у заподіянні шкоди позивачці, та враховуючи, що нею не доведено відсутність вини в даних правовідносинах, в цій частині рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм процесуального права та праильним застосуванням норм матеріального права

Доводи апеляційної скарги частково є виправданими.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до п.п. б,в п. 4 ч. 1 ст 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з нормами ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на строни пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, за звернення з позовом до суду першої інстанції ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі 768.40 гривень, що підтверджується квитанцією №ПН 371068 від 06 серпня 2019 року. ( а.с.1).

За звернення до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2020 року, ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 1152,60 грн, що підтверджується квитанцією № П264/9516959/1 від 26 жовтня 2020 року, квитанцією №2140-6047-8313-7517 від 10 листопада 2020 року. (а.с. 177, а.с.196).

З огляду на ту обставину, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за звернення з позовом до суду першої інстанції в розмірі 666.00 грн (31364,87х768.40:36187.00).

ОСОБА_1 за звернення з апеляційною скаргою сплачено судовий збір в розмірі 1152,60 грн, та враховуючи часткове задоволення позову та апеляційної скарги з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 153, 59 грн (4822,13х1152.60:36187,00).

Відповідно до положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 слід стягнути різницю у сумах судових витрат, що підлягають стягненню з сторін у розмірі 512,41 грн (666.00-153.59).

Керуючись ст.367, 374,375, 376, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2020 року у цій справі змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальні збитки, спричиненні залиттям квартири у розмірі 31364,87 грн.

У решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 512,41 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 22 січня 2021 року.

Головуючий суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.