Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2465/18 Головуючий у 1-й інст. Зубчук І. В.
Категорія 29 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Шевчук А.М., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання: Дяченко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 278/2465/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 09 жовтня 2020 року, яке ухвалено суддею Зубчук І.В. у м. Житомирі

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 01 липня 2006 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 кошти у розмірі 40955 гривень, що в еквіваленті становить 8110 доларів США зі строком повернення до 31 грудня 2011 року. Відповідач свого обов`язку з повернення грошових коштів не виконав, що стало підставою для звернення позивача у серпні 2014 року до суду з відповідним позовом. Заочним рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 10 квітня 2018 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 липня 2006 року у розмірі 246244,16 грн. 20 листопада 2015 року відповідач ОСОБА_2 уклав зі своєю дружиною ОСОБА_3 договір дарування 34/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що зазначений правочин є фіктивним та таким, що порушує його законні права, оскільки його вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовлених договором дарування, а лише з метою приховання належного боржнику нерухомого майна з метою ухилення від виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики, позивач просив визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку, що укладений 20 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Д.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 09 жовтня 2020 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування частини житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 20 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним державним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. зареєстрований в реєстрі №6672. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину, однак позивач не довів, що вона, як другий учасник оспорюваного правочину, не мала на меті настання реальних юридичних наслідків. Також судом не враховано, що у разі відчуження нерухомого майна його передача колишнім власником новому здійснюється лише шляхом внесення змін щодо власника у Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Зазначена вимога закону виконана, право власності на спірний об`єкт нерухомості після укладання оспорюваного правочину зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 . Крім того, наявність права стягувача на звернення стягнення на майно в межах виконавчого провадження не тягне за собою обов`язковість задоволення вимог кредитора саме за рахунок майна боржника, тобто у даному випадку не можна вважати, що укладенням даного правочину відповідачі порушили права позивача.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористалися.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Кашапова В.Ю. доводи апеляційної скарги підтримала, просили рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Представник позивача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча про дату час та місце розгляду справи був повідомлений. Надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 01 липня 2006 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 кошти у розмірі 40955 гривень, що в еквіваленті становить 8110 доларів США зі строком повернення до 31 грудня 2011 року (а.с.14).

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 30 вересня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 липня 2006 року в розмірі 171308, 68 грн та судових витрат в розмірі 1713,08 грн (а.с.15 т.1).

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 11 серпня 2015 року дане рішення районного суду змінено та зменшено розмір стягнутої суми заборгованості за договором позики від 01 липня 2006 року з 171308,68 грн. до 43708,50 грн, судових витрат з 1713,08 грн до 437,09 грн (а.с.16-17 т.1).

Постановою державного виконавця Богунського відділу ДВС Житомирського МУЮ Юрчука Ю.В. від 26 листопада 2015 року відкрито виконавче провадження №49477032 з примусового виконання виконавчого листа №295/12291/14-ц, який виданий Богунським районним судом м. Житомира 25 листопада 2015 року (а.с.18 т.1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 30 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 11 серпня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.19-21 т.1).

Заочним рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 10 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 липня 2006 року в розмірі 8110 доларів, що за офіційним курсом НБУ станом на 10 квітня 2018 року складає 211078,16 грн, 35166 грн 3% річних, а всього 246244,16 грн та судових витрат в розмірі 2462,44 грн (а.с.22 т.1).

20 листопада 2015 року ОСОБА_2 безоплатно передав у власність (подарував) своїй дружині ОСОБА_3 34/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 ) (а.с.25-26 т.1).

При цьому матеріали справи не місять доказів про виконання відповідачем ОСОБА_2 рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на спірне домоволодіння від ОСОБА_2 до його дружини ОСОБА_3 . Крім того, суд встановив наявність умислу на укладення договору дарування майна між близькими родичами з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошових зобов`язань за договором позики, що є підставою для визнання його недійсним.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Звертаючись з позовом до суду позивач ОСОБА_1 обґрунтував свої вимоги тим, що оспорюваний ним правочин є фіктивним, оскільки сторони його уклали без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися, а лише з метою уникнення ОСОБА_2 звернення стягнення на належне йому нерухоме майно на виконання судового рішення про стягнення з нього заборгованості за договором позики від 01 липня 2006 року.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України (Правовий висновок Великої палати Верховного Суду, викладений в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц).

Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_2 , відчужуючи належну йому на праві власності частину будинку, своїй дружині ОСОБА_3 був обізнаний про наявність рішення суду про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики, правильно вважав, що боржник міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання вказаного судового рішення.

Крім того, з`ясувавши, що при укладенні 20 листопада 2015 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, врахувавши також ту обставину, що після укладення договору дарування ОСОБА_2 06.09.2016 року зареєструвався в даному будинку (а.с.20 т.1) та продовжує в ньому проживати, а дії сторін правочину вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 , суд обґрунтовано визнав недійсним оспорюваний правочини на підставі статті 234 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про добросовісність дій апелента, як сторони правочину, оскільки остання вчиняла реальні дії по розпорядженню своїм майно, зокрема, як власник даного майна підвередила право на проживання в спірному будинку свого сина ОСОБА_4 разом з сім`єю, на правильність висновків суду не впливає, оскільки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав у спірному будинку з 2011 року, який на той час належав відповідачу ОСОБА_2 , а подальша його реєстрація з сім`єю у спірному помешканні не може свідчити про добросовісність дій відповідача ОСОБА_3 на час укладення договору дарування.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на законність ухваленого рішення не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 09 жовтня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 січня 2021 року.

Головуючий Судді