Справа № 308/4699/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді - Данко В.Й.,

за участю секретаря судового засідання - Павлюх Л.М.,

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ужгороді цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Спектрум Ессетс» про визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до ПАТ «Фідобанк» про визнання недійсним з моменту укладення кредитного договору № 014/1228/74/06115 від 30 жовтня 2007 року, укладеного між ним - ОСОБА_1 та ВАТ «Ерсте банк» (правонаступник - ПАТ «Фідобанк»).

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 30 жовтня 2007 року між ним та ВАТ «Ерсте банк» було підписано кредитний договір № 014/1228/74/06115.

Позивач посилається на те, що укладений кредитний договір № 014/1228/74/06115 від 30 жовтня 2007 року за своїм змістом, текстом та формою суперечить чинному законодавству, а при укладенні кредитного договору позичальник не був ознайомлений з усіма умовами кредитування, що пропонуються банком, в обсязі і в порядку, що передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», а відтак його слід визнати недійсним.

Позивач був ознайомлений лише з тією інформацією, яка була фактично викладеною безпосередньо в змісті самого договору, який був розроблений відповідачем.

Також, зазначає, що в змісті вищевказаного кредитного договору відсутні встановлені законодавством обов`язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме:

- всупереч вимогам п. 3.1 Правил та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» належно не наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, у тому числі перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору, тощо;

- всупереч вимогам п. 3.2 Правил та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитний договір і зокрема, графік платежів не містить відомостей (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі - щомісяця, щокварталу, тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, вартості сплати вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил;

- всупереч вимогам п. 3.3 Правил та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не зазначено її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, розрахунок якої здійснюється з використанням наведеної в Постанові Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року формули; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов`язані з надання кредиту, його обслуговування і погашення), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту.

Окрім того, позивач вказує на те, що умови оспорюваного договору відповідно до ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, вимоги даних законодавчих норм при укладенні кредитного договору відповідачем виконані не були. Договір кредиту на думку позивача був укладений з порушенням принципу рівності сторін та загальних засад цивільного законодавства - добросовісності.

Зокрема, у п. 1.1 кредитного договору банк встановив умову, щодо обов`язку сплати позичальником на користь банку комісії від суми виданих коштів в розмірі 2,0 %. Вважає, що умови договору за якими необхідно сплатити банку комісію є несправедливими умовами договору та відповідно і недійсними.

Також вказує, що Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Вважає несправедливим п.п. 16.3 договору, так як відповідальність банку за порушення умов договору не встановлена, тобто існує дисбаланс - нерівність - між відповідальністю споживача та банку за одні і ті ж самі порушення.

Вказує на те, що перелічені порушення свідчать, що кредитний договір суперечить іншим актам цивільного законодавства, тому має бути визнаний недійсним.

З посиланням на викладене, на приписи ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» просить суд визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір № 014/1228/74/06115 від 30 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Ерсте банк» (правонаступник - ПАТ «Фідобанк»).

19.05.2017 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Закарпатського відділення публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про визнання недійсним кредитного договору.

15.07.2020 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області публічне акціонерне товариство «Фідобанк» зобов`язано до виконання ухвали суду в частині витребування доказів шляхом надання до 27.08.2020 року до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області належним чином завіреної копії кредитної справи за кредитним договором № 014/1228/74/06115 від 30 жовтня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Ерсте банк».

04.02.2021 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - відмовлено. Клопотання представника відповідача про залучення правонаступника задоволено. Залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про визнання недійсним кредитного договору - правонаступника відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю «Спектрум Ессетс».

21.04.2021 року постановою Закарпатського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ракущинець Андрій Андрашович залишено без задоволення, а ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.02.2021 року залишено без змін.

07.05.2021 року цивільна справу № 308/4699/17 разом з постановою Закарпатського апеляційного суду від 21.04.2021 року повернуто на адресу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області для виконання.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позові.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а ч. 6, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Як роз`яснено судам в п. 14 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Аналогічну думку висловлено пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», яким роз`яснено, що судам необхідно враховувати, згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України, що зміст правочину не може суперечити Цивільного кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Судом встановлено, що 30.10.2007 року між ОСОБА_1 та відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк» було підписано кредитний договір № 014/1228/74/06115, за яким банк зобов`язався надати кредит в розмірі 34000,00 дол. США зі строком погашення по 29 жовтня 2027 року та сплатою за користування кредитом 12,00 % річних.

Сплата позичальником заборгованості по кредиту та відсотків за користування кредитом здійснюється позичальником щомісячно шляхом сплати кожного місяця рівних платежів відповідно до графіку платежів наведеного в Додатку №1 до цього договору.

Факт виконання банком своїх зобов`язань та отримання позичальником кредитних коштів не заперечується сторонами.

У п. 1.1 договору кредиту № 014/1228/74/06115 від 30.10.2007 року зазначено суму кредиту, валюта кредиту, термін кредиту, дату видачі, дату погашення та процентну ставку кредиту, про що ОСОБА_1 було відомо, що підтверджує його особистий підпис.

Як встановлено судом, 30.10.2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Ерсте Банк», було підписано додаток №1 до кредитного договору № 014/1228/74/06115 від 30.10.2007 року, що являє собою повідомлення позичальника-фізичної особи про умови надання споживчого кредиту. Також позичальнику було надано графік погашення заборгованості по кредиту - розрахунок орієнтовної сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, що підтверджується підписом ОСОБА_1 .

Отже, позивач був ознайомлений з розрахунком вартості кредиту 30.10.2007 року, що стверджується його підписом, а отже це є підтвердженням того, що ним в повному обсязі отримано інформацію про умови кредитування. (а.с. 13-14, 185, 186-187).

Відповідно до ст. ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб`єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст. 627 ЦК України, яка з посиланням на ст. 6 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як встановлено судом, укладаючи оспорюваний договір, сторони діяли вільно, на власний розсуд, вибираючи контрагента та визначаючи його умови.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, перш за все вимогою до чинності кредитного договору є погодження сторонами усіх істотних умов кредитного договору. Вони встановлюються, зокрема Цивільним Кодексом України (статті 1048 - 1052, 1054).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, до істотних умов кредитного договору належать умови, що визначають предмет договору: сума кредиту, строк (строки) та порядок його надання позичальнику, термін (терміни) і порядок повернення отриманого кредиту, розмір і порядок сплати кредитору відсотків за користування кредитом. Які-небудь інші умови (що не відносяться до предмета договору) можуть бути визнані істотними умовами кредитного договору лише за наявності спеціальної заяви однієї із сторін (кредитора або позичальника) про необхідність досягти по них угоди.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами було досягнуто домовленості з усіх істотних умов договору шляхом підписання тексту договору укладеного в простій письмовій формі, що відповідає вимогам законодавства та додатків до кредитного договору .

Кредитний договір був підписаний позичальником власноруч, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами.

Додаток № 1 до договору кредиту № 014/1228/74/06115 від 30.10.2007 року, підписаний позичальником власноруч, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами.

ОСОБА_1 також був ознайомлений з розрахунком орієнтовної сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки (графік платежів за кредитним договором) від 30.10.2007 року, що стверджується його підписом.

Сторони погодили між собою умови договору, відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, про що свідчать їх підписи на договорі.

Таким чином волевиявлення сторін було вільним і направленим на отримання реальних наслідків договору, тобто з боку позивача отримання кредиту, з боку відповідача повернення виданих коштів і отримання прибутку у вигляді плати за користування кредитом.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Відповідно до п. п. 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на які як на підставу недійсності кредитного договору посилався позивач, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Таким чином, підписавши 30.10.2007 року кредитний договір № 014/1228/74/06115 та додаток №1 до кредитного договору, позичальник погодився з усіма його умовами та ознайомився з переліком основних супутніх послуг, що надаються кредитором та третіми особами і пов`язані з отриманням та обслуговуванням кредиту.

Окрім того, позичальник була ознайомлений із розрахунком орієнтовної сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки (графік платежів за кредитним договором) від 30.10.2007 року, що стверджується підписом ОСОБА_1 .

Зокрема, при укладенні спірного кредитного договору № 014/1228/74/06115 від 30.10.2007 року та додатку №1 до кредитного договору, позивач був ознайомлений з умовами цього договору, зокрема з сукупною вартістю кредиту, розміром процентної ставки, строком кредитування, умовами кредитування, не заперечував проти них, тобто всі істотні умови, з якими мав ознайомитись позивач, були викладені в тексті кредитного договору, в тексті додатку №1 до кредитного договору та у розрахунку орієнтовної сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки (графік платежів за кредитним договором), з яким перед їх укладанням та підписанням позивач знайомиться, а тільки потім підписує.

Отже, на момент укладення договору позивач не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Банк надав позивачеві інформацією про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту у кредитора, та процентної ставки; розмір кредитних платежів є фіксованим на кожен місяць сплати відповідно до графіку.

Ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що умови кредитного договору є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Судом не встановлено наявності одночасно всіх вказаних ознак.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, в ньому не містяться жодні положення, які Закон України «Про захист прав споживачів» визначав би як несправедливі та такі, які спричиняють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Зі змісту кредитного договору № 014/1228/74/06115 від 30.10.2007 року вбачається, що на момент його укладення він відповідав вимогам чинного законодавства України і містив повний об`єм інформації у відповідності до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Механізм ознайомлення кредитодавцями позичальників з інформацією, зазначеною у ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», було визначено з прийняттям 10.05.2007 року Правлінням Національного банку України «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» № 168, які були зареєстровані у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за №541/13808.

Підписавши кредитний договір № 014/1228/74/06115 від 30.10.2007 року, позичальник засвідчив, що банк надав йому всю інформацію про умови кредитування.

Зі змісту кредитного договору № 014/1228/74/06115 від 30.10.2007 року вбачається, що на момент його укладення він відповідав вимогам чинного законодавства України і містив повний об`єм інформації у відповідності до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України для визнання кредитного договору недійсним, будь-які підстави вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені, в зв`язку з чим суд вважає вимоги позивача про визнання кредитного договору недійсним з підстав не отримання інформації про орієнтовану сукупну вартість кредиту та про умови кредитування необґрунтованими, безпідставними оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами.

Доводи позивача про те, що йому не було надано повну інформацію про кредитні умови спростовуються підписаним ним кредитним договором № 014/1228/74/06115 від 30.10.2007 року та доданим до матеріалів справи додатком №1 до кредитного договору, який було укладено з метою ознайомити позичальника з переліком основних супутніх послуг, що надаються кредитором та третіми особами і пов`язані з отриманням та обслуговуванням кредиту, а також розрахунком орієнтовної сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки (графік платежів за кредитним договором) від 30.10.2007 року, який було підписано ОСОБА_1 власноручно.

Крім того слід зазначити, що доводи позивача про те, що в п. 1.1. кредитного договору встановлена умова щодо обов`язку сплати на користь банку комісії , яка суперечить вимогам чинного законодавства є не обґрунтованими і не знайшли своє підтвердження. Як вбачається із змісту кредитного договору № 014/1228/74/06115 від 30.10.2007 року та додатку №1 до кредитного договору, в п. 1.1 договору взагалі не зазначено обов`язку позичальника сплатити на користь банку одноразово комісію від суми виданих коштів в розмірі 2,0% .

Таким чином, спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; зміст правочину на момент його вчинення не суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; банк надав позивачу інформацію передбачену п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 01.12.2005 року, у тому числі й щодо детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, реальної процентної ставки; у кредитному договорі та у додатку до договору, у розрахунку орієнтовної сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки (графік платежів за кредитним договором) від 30.10.2007 року, які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Відтак, з огляду на вищезазначені положення законодавства та встановлені судом обставини, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом справи, суд вважає позовні вимоги безпідставними, не обґрунтованими та не доведеними , у зв`язку з чим такі до задоволення не підлягають, оскільки позивач належними та допустимими доказами не довів в суді ті обставини на які посилався як на підставу своїх вимог, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

У судовому засіданні 24.05.2021 на підставі частини шостої статті 259 ЦПК України проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, повний текст якого складено 31.05.2021.

Керуючись Конституцією України, ст.ст. 11,18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81,89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України , ст. ст. 15, 16, 203, 215, 256,627, 628, 638, 1054 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Спектрум Ессетс» про визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , який проживаєза адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Спектрум Ессетс», адреса місцезнаходження: вул. Кловський узвіз, буд. 7, поверх 5, м. Київ, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Дата складення повного судового рішення 31 травня 2021 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду: В.Й. Данко