ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 травня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/3479/20

Головуючий у першій інстанції - Коротка А. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/668/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 січня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

місце ухвалення заочного рішення суду - м. Прилуки,

дата складання повного тексту заочного рішення суду першої інстанції - 29 січня 2021 року.

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останнього на його користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 05 січня 2011 року, яка станом на 23 червня 2020 року становила 11 900,45 грн та судові витрати у розмірі 2 102 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 05 січня 2011 року. Підписуючи анкету-заяву, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Наведеною заявою відповідача підтверджується те, що він був проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Позивачем відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, який у подальшому збільшився до 8 000 грн, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання виконало у повному обсязі та надало відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач, порушуючи умови договору, свої зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 23 червня 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 11 900,45 грн, яка складається з: 8 532,48 грн - заборгованість за тілом кредита; 3 367,97 грн - заборгованість за простроченими відсотками.

Заочним рішенням від 29 січня 2021 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області задовольнив частково позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк». Стягнув зі ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 05 січня 2011 року у розмірі 8 532,48 грн та судовий збір у розмірі 1 507,13 грн. В іншій частині позову - відмовив.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками, ухваливши в цій частині нове рішення про повне задоволення заявлених АТ КБ «ПриватБанк» вимог, в іншій частині рішення - залишити без змін. Вважаючи судове рішення в оскаржуваній частині незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що сторони погодили оплату процентів за користування кредитними коштами, а також розмір процентної ставки, що підтверджується заявою-анкетою від 05 січня 2011 року та довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яку позивач просить долучити до матеріалів справи і дослідити.

Зазначає, що додатковий доказ, долучений до апеляційної скарги, зокрема, довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», є визначальною при встановленні обставин справи щодо наявності домовленості сторін про сплату відповідачем процентної ставки за користування кредитними коштами. Суд першої інстанції не пропонував надати позивачу додаткові докази для підтвердження частини заявлених вимог для всебічного встановлення обставин справи та відповідно дійшов передчасних висновків про наявність підстав для відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за відсотками.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавав.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заочне рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у сумі 8 532,48 грн (заборгованість за тілом кредиту) не оскаржується та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Отже, предметом апеляційного перегляду є вирішення судом позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 3 367,97 грн, суд першої інстанції виходив з того, що у заяві-анкеті від 05 січня 2011 року відсутні дані про те, якої згоди досягли сторони щодо сплати процентів за користування кредитом. При цьому, районний суд констатував, що надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи, доказах, наданих позивачем суду першої інстанції, та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що 05 січня 2011 року ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, у якій було визначено тип платіжної картки - «Кредитка «Універсальна»», ідентифікація з паспортом, кредитний ліміт у сумі 500 грн (а.с. 24).

У тексті наведеної Анкети-заяви визначено, що відповідач погоджується з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

До кредитного договору банк додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які підпису відповідача не містять (а.с. 25, 26-49).

З довідки АТ КБ «ПриватБанк», доданої до позовної заяви убачається, що ОСОБА_1 на підставі укладеного кредитного договору б/н було видано наступні кредитні картки: 21 лютого 2015 року - картка № НОМЕР_1 із терміном дії до липня 2016 року, яка в подальшому була перевипущена на нову картку № НОМЕР_2 із терміном дії до грудня 2019 року (а.с.23).

Згідно з даними довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки № НОМЕР_1 , що оформлена відносно ОСОБА_1 (договір б/н), старт карткового рахунку відбувся 21 лютого 2015 року (а.с. 22).

Також до позову банком додано виписку по рахунку ОСОБА_1 за період з 21 лютого 2015 року по 01 травня 2020 року (а.с. 17-21).

Відповідно до наявного у справі розрахунку, розмір заборгованості ОСОБА_1 за договором № б/н від 05 січня 2011 року станом на 31 травня 2015 року становить 11 900,45 грн, з яких: 8 532,48 грн - заборгованість за тілом кредиту; 3 367,97 грн - заборгованість за процентами (а.с. 8-16).

Будь-яких інших доказів щодо заявлених вимог АТ КБ «ПриватБанк» до позовної заяви додано не було. Позивач також скерував до суду першої інстанції клопотання про розгляд справи за відсутності його представника (а.с. 59), указавши в ньому, що необхідні докази на підтвердження заявлених вимог наявні в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку АТ КБ «ПриватБанк» відсутні.

Інше клопотання (а.с. 60) містило прохання про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Заявляючи до ОСОБА_1 в тому числі вимоги про стягнення заборгованості за простроченими відсотками, АТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що розмір процентної ставки за користування кредитними коштами був письмово погоджений сторонами при укладенні кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку кредитування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Анкета-заява від 05 січня 2011 року, яка знаходиться в матеріалах справи, не містить даних щодо визначеного розміру процентної ставки (типу, розміру тощо).

Банк, обґрунтовуючи право вимоги частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 05 січня 2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», де визначені умови щодо кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 25, 26-49).

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» («Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD») та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на банківському сайті privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі процентні ставки, а також інші положення та умови. Всі види карток мають різні умови щодо тарифів, процентів, штрафів. Який вид картки «Універсальна» отримав відповідач ОСОБА_1 позивач не вказав та доказів не надав.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, на час вирішення спору, матеріали справи не містили підтверджень того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справах № 481/1243/16-ц, № 175/4634/15-ц та № 330/1607/16-ц.

Підстав відступити від вказаних правових висновків під час розгляду справи, що переглядається, колегія суддів не встановила.

Ураховуючи вищевикладене, висновки районного суду про те, що надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, є вірними.

Таким чином, урахувавши наведені норми чинного законодавства, встановивши обставини справи та дослідивши надані на їх підтвердження докази, районний суд правильно зазначив про відсутність правових відстав для стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками за кредитом.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги щодо неправильності висновків суду першої інстанції в частині вирішених вимог щодо стягнення відсотків, позивач додав до апеляційної скарги довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» підписану Слободянюком О.В. 05 січня 2011 року, в якій, крім іншого, зазначені тип та розмір процентної ставки (а.с. 80). АТ КБ «ПриватБанк», указуючи мотиви подання нових доказів до суду апеляційної інстанції, посилалось на необхідність встановлення обставин, що мають значення для справи, та вжиття всіх необхідних засобів для встановлення істини.

Колегія суддів, вирішуючи заявлене в апеляційній скарзі клопотання про долучення до матеріалів справи і дослідження додаткового доказу, виходить з такого.

За змістом ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням нею процесуальних дій.

Позивач, звернувшись до суду першої інстанції, просив розглянути справу в порядку спрощеного позивного провадження без виклику сторін. В ухвалі про відкриття провадження у справі суд першої інстанції постановив розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами (а.с. 66). Таке судове рішення повністю відповідає вимогам ч. 5 ст. 279 ЦПК України, яка регулює особливості розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Матеріали цивільної справи містять клопотання позивача про розгляд справи за відсутності його представника (а.с. 59) з посиланням на те, що необхідні докази на підтвердження заявлених вимог наявні в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку АТ КБ «ПриватБанк» відсутні. Банк також скерував до суду першої інстанції заяву про отримання процесуальних документів в електронному виді (а.с. 61). Інші заяви або клопотання сторони позивача у справі відсутні.

Отже, звертаючись з даним позовом, АТ КБ «ПриватБанк», використовуючи надані процесуальні права, запевнило суд про те, що всі необхідні докази на підтвердження доводів позову наявні в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України подання доказів позивач має здійснювати разом з поданням до суду першої інстанції позовної заяви. Такий обов`язок лежить в силу приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України саме на позивачеві в той час, як суд не вправі збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи, окрім випадків передбачених законом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України).

Ураховуючи наведене, твердження позивача в апеляційній скарзі про те, що районний суд не пропонував надати додаткові докази для підтвердження позовних вимог у певній частині, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції, зважаючи на визначений ч. 1 ст. 44 ЦПК України обов`язок сторони добросовісно користуватись процесуальними правами, не міг припускати, що позивач, будучи юридичною особою та маючи правовий супровід справи, таким процесуальним обов`язком знехтує.

Пунктом 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги про необхідність прийняття нових доказів позивач зазначає те, що подав усі докази, яких, на його думку, було достатньо для вирішення спору, і не міг передбачити необхідність подання нових доказів, проте, ознайомившись із судовим рішенням, дізнався про таку потребу.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що наведені позивачем мотиви не є виключними підставами для прийняття нових доказів з огляду на наведені вище обставини справи. АТ КБ «ПриватБанк» не було позбавлено можливості надати до суду першої інстанції довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», але таким правом при поданні позовної заяви не скористалося. До апеляційної інстанції позивач не надав доказів неможливості подання довідки про умови кредитування до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від учасника справи.

Є безпідставними посилання банку на те, що неприйняття нових доказів унеможливить ефективний захист позивачем своїх прав в судовому процесі, адже ідеться не про встановлення істини у справі, як на цьому наголошує заявник, оскільки суд першої інстанції правильно визначив правову природу відносин між учасниками, а про недобросовісне користування наданими процесуальними правами та неякісний правовий супровід справи з боку позивача.

Ураховуючи, що така процесуальна поведінка банку є непоодинокою і у інших аналогічних справах за позовами АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення кредитної заборгованості, апеляційний суд вважає, що клопотання про прийняття та дослідження нового доказу в суді апеляційної інстанції при розгляді справи в порядку письмового провадження задоволенню не підлягає.

Із зазначених вище підстав також не підлягає задоволенню заявлене АТ КБ «ПриватБанк» у письмових поясненнях клопотання про приєднання до матеріалів справи розрахунку заборгованості за процентною ставкою, письмово погодженою сторонами в межах визначеного строку кредитування.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає цілком правомірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», §23). Апеляційний суд констатує, що судом першої інстанції надано повну оцінку доказів, поданих стороною позивача при розгляді справи.

З огляду на вище викладене, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі заочне рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 січня 2021 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 26 травня 2021 року.

Головуюча: Судді: