КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/9796/20
Апеляційне провадження №22-ц/824/7224/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Мостової Г.І., Суханової Є.М., із участю секретаря Ткаченко Ю.М., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2020року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

10 серпня 2020 року доКиєво-Святошинського районного суду Київської області надійшов позов громадянина Королівства Нідерланди ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що 28.07.2017 року між ним, ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 був укладений договір позики, що підтверджується складеною ОСОБА_1 власноруч виго товленою розпискою від 28 липня 2017 року.

За цим договором ОСОБА_4 взяла в борг у позивача грошові кошти в розмірі 44 000,00 доларів США терміном максимально на 36 місяців.

Станом на час звернення позивача до суду з позовом, позика відповідачкою не повернута.

Ураховуючи викладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму боргу у розмірі 44 000, 00 доларів США та понесені судові витрати.

Крім того, 28.10.2020 року позивач подав заяву про забезпечення позову, відповідно до якої він просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності відповідачці.

Заява мотивована тим, що у відповідачки у власності перебуває єдине майно - квартира за вказаною адресою, що підтверджується інформаційною довідкою з реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2020 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить відповідачці.

Ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2020 року мотивована тим, що між сторонами виникли спірні правовідносини у зв`язку з невиконанням умов договору позики від 28.07. 2017 року, який був укладений між позивачем та ОСОБА_1 .

Проте відповідачка на момент звернення до суду не виконала своїх зобов`язань, не повернувши отримані від позивача кошти.

Невжиття заходів забезпечення позову може призвести або призведе до відчуження майна новим власником, що ускладнить виконання рішення суду та унеможливить ефективний захист прав позивача шляхом стягнення боргу за договорами позики.

При цьому, накладення арешту на майно до вирішення спору по суті не призведе до обмеження прав відповідача, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача.

Тобто, зазначена квартира фактично є гарантією забезпечення виконання рішення суду про повернення боргу позивачу.

Правовими підставами для задоволення заявлених вимог суд першої інстанції зазначив положення ч.ч. 2, 3 ст. 149, п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 150, ч. 3 ст. 150 ЦПК України

Не погоджуючись із ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2020 року, відповідачка подала апеляційну скаргу, посилаючись на її незаконність та необгрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить скасувати оскаржувану ухвалу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обгрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви, доводи заяви про забезпечення позову є необгрунтованими.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, що підтверджується власноруч складеною ОСОБА_1 розпискою від 28 липня 2017 року.

За цим договором ОСОБА_4 взяла в борг у позивача грошові кошти в розмірі 44 000,00 доларів США, терміном максимально на 36 місяців ( а.с. 4 ).

Станом на час звернення позивача до суду з позовом, позика не повернута, унаслідок чого той 10 серпня 2020 року звернувся до суду із вимогою про стягнення зазначених грошових коштів ( а.с. 1-3 ).

28.10.2020 року позивач подав клопотання про забезпечення позову, відповідно до якого просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності відповідачці.

Заява мотивована тим, що у відповідачки у власності перебуває єдине майно - квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з реєстру речових прав на нерухоме майно ( а.с. 12-13 ).

При вирішенні заявлених апеляційних вимог суд другої інстанції вважає за необхідне зазначити правове обгрунтування свого судового рішення.

Так, відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача ( заявника ).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При цьому, загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду наявні тоді, коли у сторони спору до його вирішення є можливість розпорядитися об`єктом прав, що став предметом спору.

Відповідно до вимог статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та ( або ) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно із частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд ( судя ) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

За п. 10 указаної постанови, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, а відповідач фактично не позбавлений користуватись спірним майном за винятком відчуження такого.

При цьому, забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд ( суддя ) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову, враховуючи їх співмірність із заявленими вимогами, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, збалансованість інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

При здійсненні судочинства, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 ( далі - Конвенція ) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» ).

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, яка на праві власності належить відповідачці, є достатнім та співмірним видом забезпечення позову у цій справі.

Отже, висновки суду першої інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

Враховуючи предмет цього позову, наведені позивачем докази та обґрунтування заявлених вимог у заяві про забезпечення позову, їх розумність та адекватність, наявність зв`язку між заходами забезпечення позову та предметом позовних вимог про стягнення боргу за договором позики, з метою запобігання порушенню прав та охоронюваних законом інтересів позивача, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку щодо задоволення заяви про забезпечення позову.

Аргументи апелянта про те, що оскаржуване судове рішення є необгрунтованим, не враховано інтереси інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів забезпечення позову, на правильність висновків суду не впливають.

Вжиті заходи забезпечення позову у цьому випадку спрямовані виключно на обмеження суб`єктивних прав відповідачки, як власника нерухомого майна, щодо вчинення дій з можливого його відчуження на період вирішення спору.

Апеляційна скарга не містить обґрунтованих посилань на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не знайшли підтвердження при апеляційному розгляді скарги, а тому, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

При цьому, апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 263, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2020 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Г.І. Мостова

Є.М. Суханова