Постанова

Іменем України

24 травня 2021 року

м. Київ

справа № 752/21958/17

провадження № 61-13361св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом)- ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

відповідач за первісним позовом (третя особа за зустрічним позовом)- ОСОБА_3 ,

відповідач за первісним позовом - відділ приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації,

треті особи: служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кириленко Людмила Василівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , на постанову Київського апеляційного суду від 28 липня 2020 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Кравець В. А., Стрижеуса А. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відділу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації з позовом провизнання недійсним розпорядження про передачу в приватну власність частини квартири, свідоцтва про право власності на частину квартири та договору дарування частини квартири, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Первісний позов мотивований тим, що ОСОБА_1 є користувачем квартири АДРЕСА_1 , куди вона та ОСОБА_2 вселилися як члени сім`ї наймача ОСОБА_5 . ОСОБА_1 успірній квартирі проживає разом зі своїм чоловіком та сином. 02 липня 2010 року ОСОБА_2 уклала шлюб із ОСОБА_3 , у зв`язку з чим з 2011 року переїхала проживати до свого чоловіка. 09 червня 2017 року ОСОБА_2 приватизувала 46/100 часток спірної квартири, які 06 листопада 2016 року на підставі договору дарування передала ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 вважала, що приватизація є незаконною, оскільки ні вона, ні члени її сім`ї (син, чоловік), які постійно проживають у спірній квартирі, не надавали своєї згоди на приватизацію квартири, загальна площа кімнати, яку приватизувала ОСОБА_2 , є більшою, ніж та житлова площа, що виділена їй в одноосібне користування за договором найму, і частково включає в себе загальну площу, виділену в спільне користування всіх наймачів.

ОСОБА_1 просила:

визнати недійсним розпорядження органу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 9 червня 2017 року № 39016 про передання в приватну власність ОСОБА_2 46/100 часток квартири АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним свідоцтво про право власності на 46/100 часток квартири АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_2 на підставі розпорядження органу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 09 червня 2017 року № 39016;

визнати недійсним договір дарування 46/100 часток квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 06 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кириленко Л. В., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловою площею у квартирі АДРЕСА_1 .

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулася з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про вселення.

Зустрічний позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 чинить перешкоди у користуванні житловим приміщенням, змінює замки на вхідних дверях квартири, вчиняє сварки.

ОСОБА_2 просила:

вселити її в квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним розпорядження органу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 09 червня 2017 року № 39016 про передання в приватну власність ОСОБА_2 46/100 часток квартири АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на 46/100 часток квартири АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_2 на підставі розпорядження органу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 09 червня 2017 року № 39016.

Визнано недійсним договір дарування 46/100 часток квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 06 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кириленко Л.В., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Вселено ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при приватизації житлових приміщень у квартирі АДРЕСА_1 необхідна була письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, в тому числі згода ОСОБА_1 як матері неповнолітнього сина, а таких документів ОСОБА_2 до відділу приватизації Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації не подала; загальна площа приватизованої кімнати ОСОБА_2 становить 25,7 кв. м, тобто є більшою, ніж та житлова площа, що виділена їй в одноосібне користування за договором найму (10,5 кв. м), і частково включає в себе житлову площу, виділену в спільне користування їй та ОСОБА_1 з малолітнім сином (кімната 18,40 кв. м); ОСОБА_2 , незаконно приватизувавши 46/100 часток спірної квартири, не мала права передавати їх ОСОБА_3 .

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що наявні підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними розпорядження органу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про передання в приватну власність частини квартири, свідоцтва про право власності на частину квартири, договору дарування частини квартири. В іншій частині рішення не оскаржувалося.

Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду від 06 травня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними розпорядження про передачу в приватну власність частини квартири, свідоцтва про право власності на частину квартири, договору дарування частини квартири скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Відповідно до пункту 4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника. Право на приватизацію житла мають лише особи, які фактично проживають у займаних квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитках, кімнатах у комунальних квартирах, за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в зазначених приміщеннях, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло. Суди встановили, що розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 13 листопада 2012 року № 782 розділений договір найму між ОСОБА_2 , яка одна мешкає у кімнаті № 6 житловою площею 10,50 кв. м, та ОСОБА_1 , яка з родиною з двох осіб (вона, син) мешкає у кімнаті № 7 житловою площею 12,5 кв. м, у трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 . Ураховуючи зазначене, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 є самостійними наймачами окремих кімнат у комунальній квартирі. Ці кімнати підлягають приватизації кожна окремо особами, яким вона виділена за договором найму, при цьому згоди наймачів інших кімнат на їх приватизацію згідно із законом не вимагається. Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, не перевірив належним чином доводів заявника та у своєму рішенні не зазначив конкретних обставин і фактів, що спростовують доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , а лише обмежився посиланням на те, що доводи апеляційної скарги не є правовою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 28 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Відділу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання недійсними розпорядження про передачу в приватну власність частини квартири, свідоцтва про право власності на частину квартири, договору дарування частини квартири, та в частині розподілу судових витрат скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відділу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання недійсними розпорядження про передачу в приватну власність частини квартири, свідоцтва про право власності на частину квартири, договору дарування частини квартири відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що право на приватизацію житла мають лише особи, які фактично проживають у займаних квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитках, кімнатах у комунальних квартирах, за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в зазначених приміщеннях, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло. Розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 782 від 13 листопада 2012 року «Про укладення договорів найму» розділено договори найму з ОСОБА_2 , яка одна мешкає в кімнаті № 6 житловою площею 10,50 кв. м та ОСОБА_1 яка родиною з двох осіб (вона, син) мешкає в кімнаті № 7 житловою площею 12,50 кв. м в трикімнатній квартирі АДРЕСА_1, кімната 5 житловою площею 18,40 кв.м. Залишається в спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 06 червня 2012 року. Тому ОСОБА_2 і ОСОБА_1 є самостійними наймачами окремих кімнат у комунальній квартирі. Ці кімнати підлягають приватизації кожна окремо особами, яким вона виділена за договором найму, при цьому згоди наймачів інших кімнат, в тому числі членів сім`ї наймачів інших кімнат, на їх приватизацію згідно із законом не вимагається. Установлено, що ОСОБА_2 займає кімнату площею 10,5 кв. м, ОСОБА_1 разом зі своєю сім`єю кімнату площею 12, 5 кв. м, площа підсобних приміщень у квартирі складає 14,3 кв. м, до яких включаються наступні приміщення: кухня площею 5,4 кв. м, ванна кімната площею 2,0 кв. м, туалетна кімната площею 1,0 кв. м, коридор площею 5,0 кв. м, шафа площею 0,9 кв. м. Кімната площею 18,4 кв. м є прохідною кімнатою до двох самостійних кімнат і залишилася у спільному користуванні, як і побутові приміщення. Площа підсобних приміщень зазначена в ухвалі Голосіївського районного суду м. Києва від 6 червня 2012 року, якою визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , іншої інформації матеріали справи не містять. За умовами мирової угоди площа квартири без балкону складає 55,7 кв. м; загальна площа кімнат, які виділені ОСОБА_6 та ОСОБА_2 - 23 кв. м, площа підсобних приміщень 14,3 кв. м та кімната, що є у спільному користуванні 18,4 кв. м Крім того, у квартирі розташований балкон площею 0,8 кв. м, що вбачається із розрахунку відділу приватизації. Отже загальна площа складає 56,5 кв. м. За цих умов, з урахуванням, що загальна площа комунальної квартири дорівнює 56,5 кв. м, частка приватизованої ОСОБА_2 становить 25,79 кв. м. За цих умов з урахуванням, що загальна площа комунальної квартири дорівнює 56,4 кв. м, частка приватизованої ОСОБА_2 становить 25,7 кв. м (10,5 кв. м + (10,5 кв. м + 33,4 кв. м) : 23 кв. м) = 10,5 кв. м + 15, 2 кв. м = = 25,7 кв. м). Зазначення у наведених розрахунках різних площ підсобних приміщень та житлової кімнати, що за умовами мирової угоди знаходиться у спільному користуванні, не впливає як на розмір площі, так і на розмір частки, яка виділена у власність ОСОБА_2 . Також не впливає на розмір площі та, відповідно, на розмір частки, що передана у власність ОСОБА_2 , зазначення загальної площі 56,4 кв. м, що на 0,1 кв. м менше ніж у мировій угоді.

Аргументи учасників справи

У вересні 2020 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просила постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції порушив принцип змагальності сторін та встановив технічні характеристики квартири на підставі невірного розрахунку площі квартири. Позивач та відповідач є самостійними наймачами окремих кімнат у комунальній квартирі. Ці кімнати підлягають приватизації кожна окремо особами, яким вона виділена за договором найму, при цьому згоди наймачів інших кімнат на їх приватизацію згідно із законом не вимагається. Тобто, відповідач могла приватизувати без згоди позивача лише кімнату № 6 квартири, якою вона одноосібно користується, і відповідно отримати у порядку приватизації 14,13 кв. м, що становить 25/100 частини квартири. Водночас для приватизації житлової кімнати № 5, яка знаходиться у спільному користуванні сім`ї позивача та відповідача, відповідач повинна була отримати згоду позивача від свого імені та від імені сина.

У грудні 2020 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали письмові пояснення, в яких заперечували проти доводів касаційної скарги та просили врахувати надані письмові пояснення.

У грудні 2020 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали письмові пояснення, в яких заперечували проти доводів касаційної скарги та просили врахувати надані письмові пояснення.

У грудні 2020 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали письмові пояснення, в яких заперечували проти доводів касаційної скарги та просили врахувати надані письмові пояснення.

У січні 2021 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали письмові пояснення, в яких заперечували проти доводів касаційної скарги та просили врахувати надані письмові пояснення.

У січні 2021 року ОСОБА_2 подала письмові пояснення, в яких заперечувала проти доводів касаційної скарги та просила врахувати надані письмові пояснення.

У лютому 2021 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали письмові пояснення, в яких заперечували проти доводів касаційної скарги та просили врахувати надані письмові пояснення.

У лютому 2021 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали письмові пояснення, в яких заперечували проти доводів касаційної скарги та просили врахувати надані письмові пояснення.

У квітні 2021 року ОСОБА_3 подав письмові пояснення, в яких заперечував проти доводів касаційної скарги та просив врахувати надані письмові пояснення.

У травні 2021 року ОСОБА_3 подав письмові пояснення, в яких заперечував проти доводів касаційної скарги та просив врахувати надані письмові пояснення.

У травні 2021 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали письмові пояснення, в яких заперечували проти доводів касаційної скарги та просили врахувати надані письмові пояснення.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року: відкрито касаційне провадження у справі; в задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 28 липня 2020 рокувідмовлено.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року зазначено, що Наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження, оскільки касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 752/21958/17; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини

Апеляційний суд встановив, що 26 липня 1986 року ОСОБА_5 на родину з трьох осіб ( ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ) видано ордер № 4824 на вселення до квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 6 червня 2012 року визнано мирову угоду, на умовах якої встановлено порядок користування спірним житловим приміщенням, зокрема ОСОБА_2 одноосібно користується кімнато № 6 , площею 10,5 кв. м; ОСОБА_1 з малолітнім сином користується кімнатою № 7 , площею 12,5 кв. м; кімната № 5, площею 18,4 кв. м, та всі інші побутові приміщення, а саме кухня площею 5,4 кв. м, ванна кімната площею 2,0 кв. м, туалетна кімната площею 1,0 кв. м, коридор площею 5,0 кв. м, шафа площею 0,9 кв. м залишаються у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

З довідки за формою № 3 встановлено що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та її син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1

Розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 13 листопада 2012 року № 782 розділено договір найму між ОСОБА_2 , яка одна мешкає у кімнаті № 6 житловою площею 10,50 кв. м, та ОСОБА_1 , яка із сином мешкає у кімнаті № 7 житловою площею 12,5 кв. м у трикімнатній квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 22 березня 2017 року, визнано недійсними розпорядження органу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 37159 від 25 грудня 2012 року, яким передано ОСОБА_2 у приватну власність частину спірної квартири та свідоцтво про право власності, видане 25 грудня 2012 року відділом приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації Гавриленко О. М. про право власності на 46/100 спірної квартири.

У травні 2017 року ОСОБА_2 повторно звернулася до органу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про безоплатне передання їй у власність частину житлової площі квартири АДРЕСА_1 .

Відділ приватизації житлового фонду управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації здійснив розрахунок площі квартири, що приватизується, у розмірі 25,7 кв. м, що становить 46/100 часток спірної квартири.

У червні 2017 року відділ приватизації житлового фонду управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації видав ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на 46/100 часток квартири АДРЕСА_1 .

06 листопада 2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кириленко Л. В. посвідчила договір дарування 46/100 часток квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позиція Верховного Суду

Згідно статті 345 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до пункту статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Згідно статті 12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком), кімнатою (кімнатами) у гуртожитку на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України визначено завданням цивільного судочинства справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2020 року по справі № 303/6366/17 (провадження № 61-17559св19) вказано, що: «порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України)».

Апеляційним судом встановлено, що відділом приватизації житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації при прийнятті розпорядження про передачу ОСОБА_2 в приватну власність частини квартири дотримано вимоги Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а також Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, підстави визнавати таке розпорядження та свідоцтво про право власності на частину квартири недійсними відсутні. Зазначення у розрахунках різних площ підсобних приміщень та житлової кімнати, що за умовами мирової угоди знаходиться у спільному користуванні, не впливає як на розмір площі, так і на розмір частки, яка виділена у власність ОСОБА_2 . Також не впливає на розмір площі, та відповідно на розмір частки, що передана у власність ОСОБА_2 , зазначення загальної площі 56,4 кв. м, що на 0,1 кв. м менше ніж у мировій угоді.

За таких обставин, апеляційним судом обгрунтовано відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними розпорядження про передачу в приватну власність частини квартири, свідоцтва про право власності на частину квартири, договору дарування частини квартири.

Згідно частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги, з урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2020 року по справі № 303/6366/17 (провадження № 61-17559св19), не дають підстав для висновку, що судові рішення в оскарженій частині ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, постанову апеляційного суду без змін, а тому судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 28 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук