Дата документу 21.04.2021
Справа № 334/3336/16-ц
Провадження № 2/334/54/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Козлової Т.Ю.,

при секретарі Зоріній С.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк» про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Альфа-банк» про визнання Кредитного договору № 490937663 від 30.03.2015 року, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» недійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на час підписання цього договору не було виконано вимоги ст.ст.203, 215 ЦК України.

Так, ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, зокрема - мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Проте, ні перед укладенням Договору, ні протягом його дії, відповідач не повідомив позивача в письмовій або в усній формі щодо наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними; вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, з обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які позивач має право, відомості про те, від кого позивач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Таким чином, укладаючи кредитний договір позивач не був ознайомлений з усією необхідною інформацією в тому числі з вини Банку. Скориставшись своїми перевагами та довірою з боку позивача, як позичальника, Банк, не надавши Позичальнику необхідної інформації про договір, що укладається, спонукав його до укладання договору на невигідних умовах.

Банк, знаючи про неспроможність позивача сплачувати заборгованість в меншому обсязі за попереднім кредитом, на момент підписання оспорюваного договору кредиту, свідомо збільшив розмір боргу та розмір відсотків, розуміючи, що збільшений борг Позивач також не зможе погашати.

Таким чином, Банк включив в оспорюваний договір кредиту, всупереч принципу добросовісності, несправедливі умови договору, що створило істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, у зв`язку з чим позивач звертається до суду та просить визнати недійсним Кредитний договір № 490937663 від 30.03.2015 року, поклавши на відповідача судові витрати.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали свої вимоги, просили їх задовольнити з підстав зазначених у позові.

Не погоджуючись із позовом, представником відповідача подано заперечення в яких він зазначив, що кредитний договір № 490937663, на підставі якого позивач отримав кредит у розмірі 35401,42 грн., відповідає усім вимогам чинного законодавства. Кожен аркуш кредитного договору підписаний сторонами та частково виконаний, що підтверджує той факт, що між сторонами узгоджено усі умови підписаного договору.

Порядок погашення та здійснення оплати за кредитним договором передбачений п.2.8 кредитного договору. Також, відповідно до пункту 6 кредитного договору, сторони погодили що графік здійснення платежів з повернення кредиту та детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням реальної вартості, абсолютного значення з подорожчання кредиту, вартості всіх сукупніх послуг викладений в Додатку І.

Підпис позичальника є підтвердженням, що він ознайомлений з умовами кредитування та з ними згоден, ознайомлений у письмовій формі про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки кредиту та значення абсолютного подорожчання кредиту вартості та предметів сукупніх послуг, а також те, що ним отриманий свій екземпляр договору.

Підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків є договір. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у «Загальних умовах кредитування» та «Графіку погашення кредиту», які підписані позивачем без будь яких застережень, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

ОСОБА_1 прийняв умови, визначені в кредитному договорі. Крім того, кредит був виданий позивачу за його ж заявою тому обставини, на які він посилається є безпідставними, та спрямовані лише на уникнення відповідальності за виконання умов кредитного договору № 490937663 від 30.03.2015 року , у зв`язку з чим в задоволенні позову просить відмовити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Протягом розгляду справи подав до суду клопотання про розгляд справи без їх участі. Проти позову заперечують з підстав викладених у запереченнях та з урахуванням рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 31.05.2016року по справі № 334/10524/15-ц, яке ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 08.06.2016 року залишено без змін, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість в розмірі 43936,36 грн. за кредитним договором № 490937663 від 30.03.2015 року, в задоволенні позову просять відмовити.

Вислухав учасників процесу, розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази надані сторонами в обґрунтування позову та заперечень на нього, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором на підставі ч.2 ст.1054 ЦК України застосовуються ті ж правила, що і по договору позики.

Судом встановлено, що 30.03.2015 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 490937663.

Відповідно до умов вказаного договору Банк надав Позичальнику кредит у сумі 35401,42 грн., з кінцевим терміном повернення до 31.03.2020 року, під 39,9% річних.

Відповідно до п.2.4 договору кредит надається позичальнику виключно для сплати платежів з виконання зобов`язань позичальника за Договором про відкриття та порядок ведення рахунку покриття особистої міжнародної платіжної картки VISA Альфа-Банк з відновлюваною кредитною лінією фізичної особи-резидента, укладеного із Банком , а саме: повернення строкової та простроченої заборгованості по Договору про відкриття кредитної картки, сплати строкових та прострочених процентів, супутніх послуг, інших фінансових зобов`язань позичальника, штрафів відповідно до умов кредитного договору. Кредит надається позичальнику шляхом перерахування грошових коштів у сумі кредиту, що вказана у п.2.1 розділу №1 цього договору, на рахунок клієнта для зарахування коштів на повернення заборгованості за Договором про відкриття кредитної картки.

У п.2.6 цього договору сторонами визначено порядок повернення кредиту, сплати процентів за його користування та інших платежів, що здійснюються щомісячно, рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених цим Договором та відповідно до графіка платежів, який є додатком №1 до договору.

За змістом статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

Позивач звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним кредитного договору посилається на ч.1 ст.203 ЦК України, яка визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Так, на думку позивача, банк при укладанні кредитного договору № 490937663 від 30.03.2015 року, скористався його неплатоспроможністю по сплаті платежів за Договором про відкриття та порядок ведення рахунку покриття особистої міжнародної платіжної картки VISA Альфі-Банк з відновлюваною кредитною лінією фізичної особи-резидента, чим спонукав його до укладання оскаржуваного договору на невигідних для позичальника умовах.

З наданих матеріалів вбачається, що позивач на час укладання договору був ознайомлений з його умовами та строками виконання, про що свідчить його особистий підпис як на кредитному договорі, так і на Анкеті-Заяві на отримання кредиту

Пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст.ст.215,1048-1052,1054-1055), ст.ст. 18-19 ЗУ «Про захист прав споживачів».

З кредитного договору № 490937663 від 30.03.2015 року, вбачається, що сторони досягли згоди, щодо усіх обставин, які мають істотне значення для укладення такого правочину - сума кредиту, процент за користування ним, строки повернення, тощо. Умови кредитного договору містять детальну інформацію про права та обов`язки його сторін, передбачену ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Посилання позивача на те, що йому не була надана банком повна інформація про сукупну вартість кредиту не є підставою для визнання кредитної угоди недійсною у розумінні ст.ст. 18,19 України «Про захист прав споживачів», оскільки умови спірного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність, обсяг платежів на весь час дії договору. Позивач при укладенні спірного договору мав можливість ознайомитися з його умовами не погодитись чи відмовитись від укладання договору, проте договір був підписаний та виконувався сторонами. Також на момент укладення договору ОСОБА_1 не заявляв додаткових вимог щодо умов правочину та в подальшому виконував його умови. Він отримав один із оригіналів договору особисто, про що свідчить його підпис, але до банку із заявами про надання додаткової інформації або роз`яснень певних положень договорів ОСОБА_1 не звертався.

Крім того, позивачем була підписана заява-анкета на отримання кредиту, де він своїм підписом засвідчив, що ознайомлений у письмовій формі з кредитними умовами, зокрема: мета, для якої кредит буде витрачений, наявні форми кредитування та відмінності між ними, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, форми забезпечення, строк та відсоткова ставка за кредитом, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту тощо.

Позивачем не заперечується факт отримання кредитних коштів та їх часткового повернення.

Крім того, судом встановлено, що з позовом про визнання кредитного договору не дійсним, ОСОБА_1 звернувся до суду 31 травня 2016 року після того, як банк звернувся до суду із позовом про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором № 490937663 від 31.03.2015 р. в розмірі 43936,36 грн., який рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 31.05.2016 року задоволено.

Ухвалою апеляційного суду Запорізькій області від 07.07.2016 року апеляційна скарга ОСОБА_1 відхилена, рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 31.05.2016 року по цій справі залишено без змін. Також, ухвалою апеляційного суду Запорізькій області встановлено: «…Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами.

Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав….….. Як вбачається із матеріалів справи клопотання відповідача про витребування оригіналу кредитного договору, анкети-заяви на отримання кредиту, додатку №1 до кредитного договору, розрахунку заборгованості за кредитним договором було розглянуто судом першої інстанції в судовому засіданні 21 квітня 2016 року і ухвалою суду від 21 квітня 2016 року задоволено, витребувано у позивача відповідні письмові докази (а.с.64).

Вказані письмові докази в порядку ст.185 ЦПК України були досліджені судом першої інстанції в судовому засіданні, яке відбулося 23 травня 2016 року, копії відповідних доказів долучені до матеріалів справи і завірені суддею у відповідності з вимогами ст.с.138 ЦПК України (а.с.71-86).

Відповідач і його представник не були обмежені у можливості надати суду свої заперечення проти позову і відповідні докази на їх підтвердження. Як вбачається із матеріалів справи, яка тривалий час знаходилася в провадженні суду першої інстанції (з 10 грудня 2015 по 31 травня 2016 року), відповідач неодноразово просив суд про відкладення розгляду справи, посилаючись на відрядження, хворобу, необхідність ознайомлення з матеріалами справи, у зв`язку з укладанням договору про надання правової допомоги і необхідністю представника ознайомитися з матеріалами справи, тощо. Вказані клопотання відповідача судом задовольнялися, справа вісім разів відкладалася слуханням.

Зважаючи на те, що за ст.27 ч.2 ЦПК України сторони зобов`язані надати усі наявні у них докази до початку розгляду справи по суті, відповідач мав достатньо часу для надання суду всіх наявних у нього доказів. За таких обставин посилання відповідача в апеляційній скарзі на неповне з`ясування фактичних обставин справи, не заслуговують на увагу….»

Частиною 4 статі 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Пунктами 19, 20 Постанови ПВСУ № 9 від 06.11.2009 про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, визначено що «Помилка внаслідок власного недбальство, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним»; «Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.»

Проте, під час розгляду, позивач не надав будь-яких доказів введення його в оману або наявності обставин, щодо визнання угоди недійсною з підстав, передбачених ст.. 229 ЦК України, а також доказів порушення сторонами вимог ст.. 203 ЦК України.

Тому, з у рахуванням досліджених доказів під час розгляду справи, суд вважає, що звертаючись із позовом про визнання кредитного договору № 490937663 від 30.03.2015 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 недійсним, позивач намагається уникнути виконання зобов`язання, яке має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.(ст.ст.526, 629 ЦК України)

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, аналізуючи у сукупності надані сторонами докази в обґрунтування позовних вимог та заперечень на них, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову має бути відмовлено, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту вчинення щодо нього відповідачем дій, які б призвели до порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи його інтересів, на які він посилається, як на підставу своїх вимог.

У зв`язку з відмовою позивачу в задоволенні позовних вимог, понесені ним судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81,141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк» про визнання договору недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 26 квітня 2021 року.

Суддя: Козлова Н. Ю.