Ухвала

31 травня 2021 року
м. Київ

справа № 760/9084/20
провадження № 61-8469ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП).

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 11 лютого 2020 року на б-р. Лесі Українки, 3 у м. Києві сталася ДТП, внаслідок якої автомобіль «УАЗ 3962», державний номер НОМЕР_2 , зіткнувся з автомобілями «Mercedes-Benz GLE 350D», державний номер НОМЕР_3 , «TOYOTA LAND CRUISER 150», державний номер НОМЕР_4 , «PEUGEOT 307», державний номер НОМЕР_5 .

Внаслідок вказаної ДТП, зокрема, автомобілю «Mercedes-Benz GLE 350D», державний номер НОМЕР_3 , який належить йому на праві власності, завдано збитків на суму 370 714,80 грн, що підтверджується висновком експертизи по визначенню матеріального збитку від 30 березня 2020 року № 01/02. Вартість послуг судового експерта складає 6 200,00 грн. Винним у скоєнні ДТП рішенням суду визнано водія автомобіля «УАЗ 3962», державний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_2 . Власником автомобіля «УАЗ 3962», державний номер НОМЕР_2 , є Військова частина НОМЕР_1 .

Станом на час ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 не була застрахована. Тому саме відповідач повинен відповідати за заподіяну позивачу шкоду. Під час ДТП солдат ОСОБА_2 проходив строкову військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Крім того, він зазнав душевних страждань через хвилювання за стан здоров`я своєї доньки, яка перебувала в момент ДТП за кермом автомобіля «Mercedes-Benz GLE 350D», державний номер НОМЕР_3 , а також він зазнав душевних страждань через пошкодження свого автомобіля, через що він змушений був змінити свої життєві плани, звертатися до експертів для оцінки заподіяного збитку, також звертатися за правовою допомогою. Наразі він позбавлений можливості використання свого автомобіля через ремонтні роботи у зв`язку з його пошкодженням під час ДТП.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд стягнути із відповідача на його користь 370 714,80 грн на відшкодування майнової шкоди, 6 200,00 грн вартість послуг експерта, 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 березня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто із Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 370 714,80 грн на відшкодування майнової шкоди, вартість послуг експерта у розмірі 6 200,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Частково задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що внаслідок ДТП, яка сталася із вини працівника відповідача, позивачу завдана шкода, розмір якою підтверджений висновком експерта та не спростований відповідачем, а тому останній відповідно до вимог статей 1166, 1172 ЦК України зобов`язаний відшкодувати завдану позивачу шкоду. Також, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню вартість послуг судового експерта у розмірі 6 200,00 грн, оскільки такі витрати є збитками у розумінні статті 22 ЦК України. Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки заявлені до неналежного відповідача.

18 травня 2021 року Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 березня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення із відповідача на користь позивача вартості послуг експерта, судового збору та переглянути розмір шкоди з урахуванням ступеня вини позивача.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Предметом позову у цій справі є стягнення грошових коштів у розмірі 386 914,80 грн, що є меншим, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (567 500,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року та постанова Київського апеляційного суду від 16 березня 2021 року не підлягає касаційному оскарженню.

Касаційна скарга не містить посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, та касаційна скарга не містить посилань на передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки, за наявності яких судове рішення у справі з ціною позову, що є меншим, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягає касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик