Постанова

Іменем України

27 травня 2021 року

м. Київ

справа № 344/2239/19

провадження № 61-19432св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_7 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дутчака Тарас Гнатович, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 червня 2019 року у складі суддіШамотайла О. В. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Ясеновенко Л. В., Мелінишин Г. П., Пнівчук О. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_7 , про визначення розміру земельних часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку.

На обґрунтування позову посилався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , в якому право власності на інші квартири належить відповідачам та третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_7 . На підставі рішення Івано-Франківської міської ради від 18 червня 2009 року йому та відповідачам належить на праві спільної сумісної власності земельна ділянка площею 0,0641 га для обслуговування зазначеного чотириквартирного одноповерхового житлового будинку.

Посилаючись на те, що він не має можливості розпоряджатися належною йому на праві спільної сумісної власності частиною земельної ділянки для обслуговування будинку, у зв`язку з тим, що один зі співвласників земельної ділянки помер, частки співвласників у праві спільної сумісної власності не визначено, що унеможливлює укладення договору про поділ нерухомого майна, який підлягає нотаріальному посвідченню, позивач просив визначити розмір земельних часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0641 га із кадастровим № 040020226, що на АДРЕСА_2 в таких розмірах ідеальних часток: для ОСОБА_1 - 1/4, для ОСОБА_2 - 1/8, для ОСОБА_3 - 1/8, для ОСОБА_4 - 1/12, для ОСОБА_5 - 1/12, для ОСОБА_8 - 1/12 та для ОСОБА_9 - 1/4.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що сторони є власниками квартир у багатоквартирному будинку і їм на праві спільної сумісної власності належить спільне майно багатоквартирного будинку, у тому числі і права на земельну ділянку, на якій розташований будинок та його прибудинкова територія, а спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки спільного майна.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дутчак Т. Г.,звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірний будинок є зблокованим житловим будинком, тому належить до категорії житлових будинків у розумінні статті 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України). Висновок апеляційного суду про неможливість застосування положень частини четвертої статті 120 ЗК України з тих підстав, що земельну ділянку передано у спільну сумісну власність для обслуговування багатоквартирного житлового будинку, є помилковим, оскільки цю земельну ділянку передано для обслуговування індивідуального житлового будинку. Суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 17 жовтня 2018 року у справі № 490/6406/16-ц (провадження № 61-7173св18) та від 04 лютого 2019 року у справі № 463/1696/15-ц (провадження № 61-29220св18).

У грудні 2019 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах яких діє адвокат Шиманська Н. С., у якому відповідачі просили касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у жовтні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що 17 травня 2003 року за позивачем зареєстровано право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Угрин Л. А., зареєстроване в реєстрі за № Д321, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17 травня 2003 року № 571745 (а. с. 18, 19).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05 квітня 2007 року № 14146707 за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , яка є їхньою матір`ю, 05 квітня 2007 року зареєстровано право спільної сумісної власності в рівних частках на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду 13 березня 2007 року згідно з розпорядженням міського голови від 12 лютого 2007 року № 63-р (а. с. 20, 21).

У листопаді 1993 року Агентством по приватизації державного житлового фонду ОСОБА_2 та ОСОБА_10 видано свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким їм на праві спільної сумісної власності в рівних частках належить квартира АДРЕСА_4 , згідно з рішенням МВК від 29 жовтня 1993 року (а. с. 23).

ОСОБА_3 після одруження змінила прізвище на ОСОБА_3 , що стверджується копією свідоцтва про одруження, виданого 12 листопада 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Івано-Франківського міського управління юстиції (а. с. 24).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 03 листопада 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Біланюк С. М., зареєстрованого в реєстрі за № Д-595, ОСОБА_9 придбала у Приватного підприємства «Фазатрон» (далі - ПП «Фазатрон») однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 , яка належала останньому на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 січня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А. А., зареєстрований в реєстрі за № Д-50 (а. с. 25, 26).

ОСОБА_6 після одруження змінила прізвище на ОСОБА_6 , що стверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого 27 липня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції (а. с. 27).

Зі змісту протоколу позачергових загальних зборів учасників ПП «Фазатрон» від 09 червня 2010 року випливає, що ОСОБА_6 внесла у статутний капітал ПП «Фазатрон» однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 (а. с. 28).

Згідно з протоколом про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, належного боржнику ПП «Фазатрон», від 15 липня 2013 року № 0913091 ОСОБА_7 стала переможцем прилюдних торгів з реалізації квартири АДРЕСА_5 . Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 6371357 підтверджується, що 17 липня 2013 року за нею зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_5 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів серія та номер 1579, видане 17 липня 2013 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Юрчак О. В. (а. с. 29, 30).

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 02 вересня 2016 року (а. с. 22).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 серпня 2017 року, виданого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Соломон-Фуштей Н. С., спадкоємцями ОСОБА_8 є її сини: ОСОБА_4 на 1/2 частки та ОСОБА_5 на 1/2 частки. Спадщина, на яку у вказаних частках воно видане, складається з 1/3 частини квартири АДРЕСА_3 (а. с. 83).

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 15 квітня 2010 року ЯИ № 703140 позивач та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , а також ОСОБА_8 є співвласниками земельної ділянки площею 0,0641 га на АДРЕСА_2 , цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на підставі рішення Івано-Франківської міської ради від 18 червня 2009 року, згідно з яким вказану земельну ділянку передано їм у спільну сумісну власність (а. с. 12-14).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до наведених норм зазначений спосіб захисту права власності спрямований на попередження можливого порушення, які на момент подання позову відсутні або не настали, але при цьому у власника є всі підстави вважати, що дії відповідних осіб неминуче призведуть до порушення його права у майбутньому.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Частиною першою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Статтею 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири, а співвласник багатоквартирного будинку - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку.

Стаття 382 ЦК України визначає поняття квартири, як окремого об`єкта права власності. Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (частина друга статті 382 ЦК України)

Згідно з пунктом 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Згідно з частиною другою статті 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до частин першої, третьої статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до частин першої, третьої статті 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Відповідно до положень статті 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, в тому числі співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом.

Згідно із частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки зі спільного майна багатоквартирного будинку.

З аналізу вищезазначених положень актів законодавства можна дійти висновку про те, що у законі закріплено певні особливості реалізації права власності на квартиру у багатоквартирному будинку, як окремого об`єкта права власності, та права спільної сумісної на земельну ділянку - співвласниками жилого будинку (власниками квартир або нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку).

Земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном житлового будинку (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання всередині або за межами будинку) є майном співвласників, які визначають порядок його використання, та не має самостійного правового і функціонального призначення, відмінного від тієї функції, яку вона виконує, в тому числі забезпечуючи доступ до свого чи спільного майна усім мешканцям квартир, а у разі знищення (руйнування) багатоквартирного будинку гарантує для всіх власників квартир право на його відновлення.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог про визначення розміру земельних часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, оскільки сторони є власниками саме квартир у багатоквартирному будинку і їм на праві спільної сумісної власності належить спільне майно багатоквартирного будинку, у тому числі і право на земельну ділянку, на якій розташований будинок та його прибудинкова територія, а спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки спільного майна.

У зв`язку з наведеним Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, які зводяться до власного тлумачення заявником цих норм.

Доводи касаційної скарги про те, що спірний будинок є зблокованим житловим будинком, тому належить до категорії житлових будинків у розумінні статті 120 ЗК України та про те, що земельну ділянку передано для обслуговування індивідуального житлового будинку є необґрунтованими, оскільки сторони набули право власності не на житловий будинок, а кожен на квартиру як окремий об`єкт права власності.

Заявник посилається на те, що житловий будинок, що розташований на спірній земельній ділянці, є одноповерховим зблокованим будинком, у якому кожна з квартир має окремий вхід у двір. Проте такий технічний стан будинку не втратив статусу саме багатоквартирного житлового будинку.

Не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і доводи касаційної скарги про неврахування судами цільового призначення земельної ділянки, яка передавалася власникам квартир у спільну сумісну власність, - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а не як земельна ділянка багатоквартирного будинку.

Проте можливе помилкове зазначення у державному акті на право власності на земельну ділянку та землевпорядній документації виду земельної ділянки, яка в цілому відноситься до земель житлової та громадської забудови (глава 6 ЗК України), не змінює по суті її цільового призначення, оскільки житловий будинок, який знаходиться на спірній земельній ділянці, є за своїм статусом багатоквартирним будинком, а відповідно до статті 42 ЗК України земельна ділянка має статус земельної ділянки багатоквартирного будинку.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 17 жовтня 2018 року у справі № 490/6406/16-ц (провадження № 61-7173св18) та від 04 лютого 2019 року у справі № 463/1696/15-ц (провадження

№ 61-29220св18), оскільки у зазначених справах фактичні обставини не є тотожними з фактичними обставинами справи, що переглядається. У цих справах сторони були співвласниками житлового будинку, а не власниками квартир у багатоквартирному будинку.

Інші доводи касаційної скарги є необґрунтованими, оскільки фактично зводяться до власного тлумачення норм права, незгоди зі встановленими фактичними обставинами у справі та стосуються переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дутчака Тараса Гнатовичазалишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 червня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний