Справа № 690/471/20
Провадження № 2/690/40/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 травня 2021 року Ватутінський міський суд Черкаської області
в складі: головуючого-судді Пасацької Л.А.
секретаря судового засідання Вельган А.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань приміщення суду в м. Ватутіне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку ст. 120 ЗК України
Позивач звернувся до суду 11.11.2020 р. із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті дядька, ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав у спадщину житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 . Зазначене нерухоме майно за життя спадкодавця було придбане ним за договором купівлі-продажу жилого будинку від 29.10.2004 р. у ОСОБА_2 , який належав продавцеві на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її батька, ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .. Житловий будинок позивача розміщено на земельній ділянці площею 0,0576 кв.м., право власності на яку належним чином оформлено не було.
Позивач, з метою розпорядження належного йому будинковолодіння, вирішив приватизувати земельну ділянку та отримати на неї кадастровий номер, що є необхідним для подальшої угоди купівлі-продажу.
Звернувшись з відповідною заявою до Ватутінської міської ради, позивач отримав відмову у приватизації майна, оскільки виявилось, що вказана ділянка, площею 0,0576 га, була передана у приватну власність відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ЧР 26-221 від 15.05.2000 року. Відповідно до копії державного акту, наданого Ватутінською міською радою, власником земельної ділянки площею 0.0576 за адресою: АДРЕСА_1 зазначено ОСОБА_4 , який помер, та спадщину після якого отримала відповідач ОСОБА_2 .
З метою врегулювання питання переходу права власності на земельну ділянку, на якій розташоване будинковолодіння, позивач звернувся до відповідача з питанням дооформлення своїх спадкових прав після смерті батька, та передачу земельної ділянки, відведеної під будинок новому власнику, але, відповідач відмовилась вчиняти будь-які дії посилаючись на свій вік та на те, що вона виконала повністю свої зобов`язання за договором купівлі-продажу жилого будинку від 29.10.2004 року і інших дій вчиняти не буде.
Таким чином, захистити своє майнове право позивач може виключно в судовому порядку шляхом визнання за ним права власності на земельну ділянку у зв`язку з набуттям права на жилий будинок розташований на ній.
В порядку ст. 187 ЦПК України судом 16.11.2020 р. було направлено запит до реєстру територіальної громади м. Кривий Ріг для отримання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача, та після отримання відповіді судом 30.11.2020 р. справу було прийнято до розгляду і відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.
26.03.2021 р. ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судове засідання сторони не з`явились, від повноважного представника позивача, адвоката Токар О.М., надійшло клопотання про розгляд справи за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити, не заперечила проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач, будучи належним чином повідомленою про день час і місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явилась, відзиву та інших клопотань до суду не подавала, а тому ухвалою суду від 25.05.2021 р. вирішено провести заочний розгляд справи.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів..
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідач ОСОБА_2 отримала в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, площею 0,0576 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 27.10.2004 року (а.с. 52) та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.10.2004 року (а.с.59).
Згідно договору купівлі-продажу від 29.10.2004 року (а.с.8) ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 15.06.2019 р. Ватутінським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (а.с. 9).
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.06.2020 року (а.с. 10), яке зареєстроване в спадковому реєстрі за №64640298 (а.с. 11) позивач ОСОБА_1 отримав у спадок від ОСОБА_3 (свого дядька), житловий будинок АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 12), право власності на будинок АДРЕСА_1 зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 .
Позивач ОСОБА_1 , з метою приватизації земельної ділянки, на якій розташований належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 , звернувся із відповідною заявою до Ватутінської міської ради, однак отримав відмову у приватизації майна, оскільки вказана ділянка площею 0,0576 га передана у приватну власність ОСОБА_4 на підставі рішення Ватутінської міської ради від 23.12.1999 року (а.с. 20), що також підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ЧР 26-221 від 15.05.2000 року (а.с.21).
Відповідач відмовилась вчиняти будь-які дії щодо дооформлення своїх спадкових прав після смерті батька, та передачу земельної ділянки, відведеної під будинок, новому власнику - ОСОБА_1 ..
Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Порушене право може бути захищено у спосіб, хоча і не передбачений зазначеною нормою, законом чи договором, але такий, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим порушенням.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Згідно з пунктом "е" ч. 1 ст. 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.
Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом.
Згідно ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.
За змістом ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Згідно ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
Згідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, права користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Відповідно до п. 18 постанови N 7 Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" після 31 грудня 2001 року (і до 01 січня 2004 року) при набутті особою у власність будинку, будівлі, споруди право власності на земельну ділянку або її частину, на якій розміщені будівлі або яка необхідна для їх обслуговування могло переходити до набувача відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно - правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. Згідно з цими ж роз`ясненнями до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України, Законом України від 27 квітня 2007 року N 991-У - і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.
Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Таким чином, ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.
Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, є рішення суду про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна.
Таким чином, аналізуючи вищевказане, беручи до уваги надані суду докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
На підставі ст.ст. 78, 120, 141, 152, 153 ЗК України, ст.ст. 15, 16, 328, 377, 378 ЦК України, керуючись ст. ст. 13,77-81, 89, 258, 259, 263-265, 280-282, 354 ЦПК України суд, -
Позовні вимоги - задовольнити в повному обсязі.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0576 га., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Відповідач ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Повний текст рішення складено 28.05.2021 року.
Головуючий суддя Л.А. Пасацька