Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Гаврилової О.В.,

за участю секретаря - Передрій І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача - адвокат Якушова Н.Е.;

відповідач - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, -

в с т а н о в и в:

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Якушова Н.Е. звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Згідно заявлених вимог представник позивача просить суд: стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, щомісячно, починаючи стягнення з дати подання позовної заяви і до повноліття дитини; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача аліменти за минулий час з 07 травня

2013 року по 01 серпня 2020 року на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 61 206,00 грн.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що між сторонами в період з грудня 2011 року по травень 2013 року були близькі стосунки та ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась спільна дитина - ОСОБА_3 . Заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 06 грудня 2019 року визнано ОСОБА_2 батьком малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначає, що після народження дитини весь тягар витрат по вихованню ліг на неї, вона повністю забезпечує дитину, крім того, має на утримані батьків похилого віку. Вказує, що за весь час, з моменту народження дитини жодних коштів та іншої допомоги на утримання сина від відповідача не отримувала, хоча намагалась. Вкотре в травні 2020 року позивач звернулась до відповідача письмово, однак відповіді на вимогу про сплату аліментів не отримала. Також позивач неодноразово намагалась телефонувати відповідачеві, однак його телефон не відповідав, не відкривав двері та ігнорував звернення. Відповідач, знаючи з самого початку, що ОСОБА_3 є його сином, не взяв на себе відповідальність, як батько. ОСОБА_2 викладає приватні уроки англійської мови, має дохід, не є інвалідом або особою з особливими потребами, неодружений, інших дітей не має.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 вересня 2020 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін до судового засідання (а.с.37-39).

Представник позивача ОСОБА_4 - адвокат Якушова Н.Е. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та просила позов задовольнити. Додатково пояснила, що відповідач зобов`язаний брати участь у вихованні та утриманні дитини сторін. Зазначила, що до народження дитини відповідач визнавав своє батьківство, проте після народження відмовився від визнання батьківства, уникав спілкування з позивачем та її родичами. Разом з тим, через пів року після народження дитини, позивач мала розмову з відповідачем та його матір`ю стосовно дитини та можливого утримання сина. Зазначила, що позивач декілька разів зверталась до відповідача з приводу того, що останній повинен утримувати сина. В подальшому, за рішенням суду, було встановлено батьківство відповідача. В травні 2020 року відповідачеві було направлено лист з вимогою сплачувати аліменти, який був отриманий відповідачем. Крім того, позивач зверталась до відповідача через мережу Інтернет, проте на повідомлення відповіді не було. Позивач несе значні витрати на утримання дитини, працює на декількох роботах, також має на утриманні батьків похилого віку. Відповідач є викладачем англійської мови. При цьому представник позивача не змогла пояснити, чому при зверненні до суду з позовом про визнання батьківства не було заявлено вимога про стягнення аліментів.

Позивач ОСОБА_4 в судовому засіданні також підтримала вимоги позовної заяви в повному обсязі та, за її згодою, була допитана в якості свідка.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином - за зареєстрованим місцем проживання, проте конверти з поштовими відправленнями повернулися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», заяв чи клопотань до суду не подав.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, допитавши позивача в якості свідка та свідка ОСОБА_4 , дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Києва (справа №755/18870/18) від 06 грудня 2019 року, яке набрало законної сили 13 січня 2020 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання батьківства - задоволено, ухвалено визнати ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7-10)

05 лютого 2020 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві повторно видано свідоцтво про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого зазначені: ОСОБА_2 - батько, ОСОБА_1 - матір (а.с.11).

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Як убачається з довідки Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації від 08 липня 2020 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_1

з 20 лютого 2014 року зареєстровані адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).

Факт поживання сина сторін з позивачем не спростований відповідачем.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За приписами ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

За змістом ст. 18 Конвенції «Про захист прав дитини», суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Як роз`яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за №3 «Про застування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька

(ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд звертає увагу на неналежне виконання відповідачем батьківського обов`язку по утриманню дитини та перекладення всього тягаря батьківського обов`язку по її утриманню та вихованню на позивача.

За таких обставин, з урахуванням положень ст. 182, 183 СК України, суд враховуючи як матеріальне становище позивача, яка утримує та проживає з дитиною, так і матеріальне становище відповідача, який матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, доказів неспроможності надання такої допомоги за станом здоров`я суду не надано, вважає, що розмір аліментів який буде стягуватись на утримання дитини повинен бути встановлений у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати звернення з даним позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів, суд виходить із засад розумності та справедливості, враховує можливість відповідача надавати допомогу в зазначеному розмірі, якої буде достатньо, з урахуванням утримання дитини з боку позивача, для забезпечення належного матеріального утримання дитини та її гармонійного розвитку.

Згідно ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про присудження аліментів з відповідача, починаючи з 14 серпня 2020 року.

З огляду на викладене вимоги позовної заяви в цій частині підлягають задоволенню.

Другою вимогою позовної заяви є стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за минулий час, а саме з ІНФОРМАЦІЯ_1 (дати народження дитини) по ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 61 206,00 грн, виходячи з розрахунку (а.с.21-22) за формулою 50% прожиткового мінімуму.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка, за її згодою, позивач ОСОБА_1 суду показала, що одразу після народження сина, засобами телефонного зв`язку - СМС повідомила відповідача про народження сина, проте останній заперечив своє батьківство. Через місяць намагалась телефонувати відповідачеві, проте була занесена до «чорного списку». Також писала відповідачеві в соціальних мережах про те, що обидві сторони знають про батьківство відповідача, проте останній переховувався. В серпні 2013 року вона писала відповідачеві на електронну адресу, просила відповідача про допомогу, у зв`язку з перебуванням дитини у лікарні, але відповідач не відповів. Влітку 2014 року вона дзвонила, однак слухавку взяла матір відповідача та слухати не захотіла. Згодом позивач разом із сестрою їздила за адресою проживання відповідача, однак двері не відчинили. Влітку 2019 року вона разом з дитиною їздила до відповідача, двері також ніхто не відчинив, проте зустріла відповідача разом з його матір`ю на вулиці, останні їй повідомили, що треба довести, що батьком дитини є відповідач та брати участь у вихованні дитини не будуть. Також позивач зазначила, що працює на двох роботах та вважає, що у вихованні та утриманні дитини мають брати участь обоє батьків. Відповідач заблокував її в усіх соціальних мережах, на електронні листи не відповідає. Позивач надіслала на адресу відповідача вимогу про сплату аліментів засобами поштового зв`язку, яку відповідач отримав. При зверненні до суду з позовом про визнання батьківства не заявляла вимоги про стягнення аліментів, оскільки сподівалась, що відповідач переконається в своєму батьківстві та буде приймати участь в утриманні дитини.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду показала, що вона є рідною сестрою позивача, відповідача знає з 2012 року. Після народження дитини сідок один раз намагалась зустрітися з відповідачем, але не змогла. Зі слів позивача свідку відомо, що вона не зверталась до відповідача з приводу утримання дитини, зверталась з інших питань. Зараз відповідач коштів на утримання дитини не надає.

28 травня 2020 року на адресу ОСОБА_2 позивачем направлено вимогу щодо сплати аліментів від 27 травня 2020 року (а.с.13, 53).

Згідно положень ч. 2 ст. 191 СК України (в редакції закону, що діяла на час народження дитини - дати, з якої позивач просить стягнути аліменти за минулий час), аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 (Закон № 2475-VIII) були внесені зміни до ч. 2 ст. 191 СК України: слова «три роки» замінено словами «десять років».

Вказаний Закон набрав чинності 28 серпня 2018 року та з цього часу редакція ч. 2

ст. 191 СК України є наступною: аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Відповідно до положень частин 3 та 4 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Як вже зазначалось вище, Закон № 2475-VIII набрав чинності 28 серпня 2018 року, отже норма про стягнення аліментів за минулий час, але не більш як за десять років не діяла на час народження дитини.

Таким чином, враховуючи внесені до сімейного законодавства зміни, датою з якої можуть стягуватися аліменти за минулі десять років є 28 серпня 2015 року.

Згідно правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 635/6268/18, від 29 січня 2020 року у справі № 756/14483/18,

від 18 травня 2020 року у справі № 215/5867/17, аналіз ч. 2 ст. 191 СК України дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час саме позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.

За змістом ч. 2 ст. 191 СК України, стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: - до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; - особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані в результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати.

Заходи, що вживав позивач щодо одержання аліментів можуть бути різноманітними, наприклад, він звертався до батьків відповідача з проханням вплинути на нього, щоб той платив аліменти на дитину або направляв йому листи з такої вимогою чи на адресу його місця роботи тощо.

Ухилення може виражатися в тому, що зобов`язана особа - відповідач ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), одержала вимогу про сплату аліментів, проте не виконала її та інші подібні дії.

Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини.

Присудження аліментів за минулий час являється правом, а не обов`язком суду, з позовом до якого звернувся позивач. Суд, виходячи із конкретних обставин справи, проаналізувавши усі надані докази, може присудити аліменти на утримання дитини за минулий час, у межах визначеного законом строку, або відмовити у задоволенні таких позовних вимог.

Згідно із ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах 1 та 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як убачається з показань позивача, допитаної в якості свідка, вона намагалась звертатися до відповідача в соціальних мережах, електронною поштою, намагалась телефонувати, навіть зустрілась з відповідачем у 2019 році. Проте, за показаннями самого позивача всі ці намагання зв`язатися з відповідачем та зустріч з ним були обумовлені бажанням позивача, щоб відповідач визнав батьківство, спілкувався з дитиною, а не з через не сплату коштів на утримання дитини або з метою їх отримання.

Електронних доказів на підтвердження звернення позивача до відповідача з вимогою про сплату аліментів матеріали справи не містять.

При цьому свідок ОСОБА_4 суду показала, що позивач не зверталась до відповідача з приводу утримання дитини, а зверталась з інших питань.

Відсутність волевиявлення позивача з приводу стягнення з відповідача аліментів з часу народження дитини також убачається з тієї обставини, що при зверненні до суду з позовом про встановлення батьківства позивач не заявляла вимоги про стягнення аліментів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що до 28 травня 2020 року позивач не вживала заходів щодо одержання аліментів від відповідача.

Що стосується письмової вимоги від 27 травня 2020 року, поданої на поштове відділення 28 травня 2020 року, то як убачається з копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, на ньому зазначена дата 01 червня 2020 року та підпис працівника поштового зв`язку. Разом з тим, дане повідомлення не містить відмітки про вручення та розписки в одержанні (а.с.53).

Отже в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази отримання відповідачем вимоги про сплату аліментів. А твердження позивача про отримання відповідачем вказаної вимоги спростовуються письмовим доказом.

Таким чином стороною позивача не доведено доказами в розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України ухилення відповідача від надання утримання дитині, яке можливе лише в разі його обізнаності про наявність такої вимоги.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для стягнення з відповідача аліментів за минулий час через недоведеність цих позовних вимог.

За таких обставин, позов підлягає частковому задоволенню.

Крім того, суд роз`яснює сторонам у справі, що згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн, від сплати якого при зверненні до суду позивач була звільнена.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Як визначено в статті 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно з ч. 2 вказаної вище статті порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

10 травня 2018 року між адвокатом Якушовою Н.Е. та позивачем ОСОБА_1 укладено договір №01-05/2018 про надання правничої допомоги, згідно умов якого клієнт, серед іншого, делегує адвокату права: представляти інтереси клієнта в судових органах, приймати участь у будь-яких цивільних справах, в тому числі в судових засіданнях, подавати від імені клієнта позовні заяв, брати участь у судових засіданнях (а.с.24-26).

10 травня 2020 року між адвокатом Якушовою Н.Е. та позивачем ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору №01-05/2018 про надання правничої допомоги від 10 травня 2018 року, за умовами якої клієнт надає повноваження адвокату щодо представництва його інтересів в цивільному процесі в судах загальної юрисдикції (1 інстанція), та будь-яких організаціях щодо питання стягнення аліментів на утримання дитини. (а.с.27)

На підставі вищевказаного договору адвокатом Якушовою Н.Е. 14 серпня 2020 року видано ордер серії КВ №827683 на надання правової допомоги (а.с.32).

Відповідно до пунктів 2 ,3, 4 додаткової угоди, сторони погодили, що клієнт здійснює оплату гонорару адвокату за договором про надання правової підготовки №01-05/2018 від 10 травня 2018 року та умовами цієї додаткової угоди з наступного: підготовка, консультація, збір інформації та подання документів для вирішення справи клієнта в досудовому та судовому порядку, представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції до винесення судом відповідного рішення по справі. Розмір гонорару складає 12 000, 00 грн. Сторони домовились, що гонорар адвокату сплачується клієнтом чотирма частинами: 3000,00 грн у продовж трьох днів з дати укладання цього додатку, 3000,00 грн до 10 червня 2020 року, 3000,00 грн до 10 липня 2020 року, 3000,00 грн до 10 серпня 2020 року.

Як убачається з акту виконаних робіт до договору №01-05/2018 про надання правничої допомоги від 10 травня 2018 року, від 20 січня 2021 року загальна вартість наданих послуг за договором про надання правничої допомоги становить 12 000,00 грн (а.с.52).

Згідно копій прибуткових касових ордерів ОСОБА_1 сплачено адвокату Якушовій Н.Е. кошти за договором про надання правничої допомоги №01-05/2018 від 10 травня 2018 року в загальному розмірі 12 000,00 грн (а.с.28-31).

Враховуючи, що позов задоволено частково, беручи до уваги обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, докази, які підтверджують здійснення відповідних витрат позивача, суд вважає, що на відповідача слід покласти понесені позивачем судові витрати на правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 180-183, 191 СК України, статтями 2, 4, 10-12, 76-81, 89, 223, 259, 263-265, 273, 274, 279, 354, 355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ,

РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення аліментів на утримання дитини - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 14 серпня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 840,80 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Повний текст рішення суду складено 25 січня 2021 року.

Суддя: