Справа № 526/1426/20
Провадження № 2/526/40/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2021 року Гадяцький районний суд Полтавської області в складі

головуючої судді Максименко Л.В.

секретаря судового засідання Павленко Т.І.

адвоката Січкар О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Гадяч цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з незаконного володіння,

з участю позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_2

в с т а н о в и в:

13 серпня 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з незаконного володіння: дивану «Афон» вартістю 4 680,00 грн.; шафи-купе 1,2м вартістю 3 930,00 грн.; матраца «Мехіко» 1,6м х 2,0 м вартістю 3 070,00 грн.; кухні «Агата» модульна вартістю 4 200,00 грн., належного їй на праві приватної власності шляхом надання доступу до цього майна за місцем його фактичного знаходження за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 28 серпня 2020 року провадження у справі відкрито.

ОСОБА_4 в судовому засіданні позов підтримала, пояснила, що проживала в будинку ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі з його сином ОСОБА_5 з 2011 року. У 2015 році шлюб між ними було розірвано, однак вона продовжувала проживати в будинку до травня 2017 року. В двадцятих числах травня 2017 року вона переїхала разом з сином до будинку матері, яка остання придбала для їхнього проживання, куди вона забрала з будинку ОСОБА_2 свої речі, частину меблів та побутову техніку. Потім вона повернулася проживати до ОСОБА_5 , однак через зловживання останнім спиртним покинула будинок 15 січня 2019 року, а ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер. У будинку залишились речі, які були придбані після розірвання шлюбу під час спільного фактичного проживання з ОСОБА_5 , зокрема диван, шафа, матрац та кухонна стінка. Відповідач відмовляється віддавати їй ці речі, тому змушена звернутися до суду.

ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що його син ОСОБА_5 був інвалідом 3 групи, отримував пенсію в розмірі 1500 грн., був столяром, самостійно виготовляв меблі, тобто мав власний постійний дохід. Підтвердив, що позивач проживала разом з його сином з 2011 року, а в 2015 році вони розлучилися, однак ще деякий час продовжували проживати разом. Згодом позивач перейшла проживати у будинок матері, забравши з його помешкання все майно, навіть унітаз. Після цього він з сином за спільні кошти придбали шафу-купе та диван. Матрац відповідач придбав особисто за 3 тисячі гривень, які передав водію при доставці матрацу до будинку. Також йому відомо, що син сам купив та привіз з м. Гадяч кухню, яка на даний час знаходиться в будинку. Оскільки ці речі належать його покійному сину та йому, він не має наміру їх віддавати позивачу. Також вказав, що в будинку залишився її стіл та стілець, який він згоден повернути у будь-який час.

Свідок ОСОБА_6 показала суду, що вручала ОСОБА_2 лист від ОСОБА_3 , однак він брати його не захотів.

Свідок ОСОБА_7 показала суду, що ОСОБА_8 зверталася до сільської ради з приводу доступу до будинку, що належить ОСОБА_2 , в якому зареєстрована, але не проживає, з метою огляду майна, що там знаходиться. Комісією сільської ради зі згоди власника було обстежено будинок та складено акт про наявність майна в будинку.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 показали суду, що близько 3 чи 4 років тому їх попросила ОСОБА_3 перевезти її речі з будинку, де вона проживала з ОСОБА_11 до іншого будинку. Вони вантажили до автомобіля речі, меблі, пральну машинку, унітаз. У будинку залишились диван, шафа старого зразку, від кухонної стінки тумба з мийкою та столик з кріслом. Бачили, що після цих подій ОСОБА_3 приходила на подвір`я до колишнього чоловіка, разом їздили автомобілем, однак чи проживали разом їм невідомо.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В даному будинку були зареєстровані та проживали його син ОСОБА_5 з дружиною ОСОБА_12 .

24 грудня 2015 року рішенням Гадяцького районного суду шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , зареєстрований 22 лютого 2011 року у Лютенській сільській раді Гадяцького району розірвано.

У травні 2017 року, як підтвердила в судовому засіданні позивач, ОСОБА_4 вивезла з будинку свої речі, частину меблів та пральну машинку до будинку своєї матері.

Відповідно світлокопій товарних чеків ФОП ОСОБА_13 , ОСОБА_3 у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 » придбала 07.05.2018 диван «Афон» вартістю 4 680 грн.; 29.08.2018 шафу-купе 1,2 м вартістю 3 930 грн. та матрац «Мехіко» вартістю 3 070 грн.; 12.05.2018 кухню «Агата» вартістю 4 200 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Лютенька Гадяцького району ОСОБА_5 помер.

Актом від 08.07.2020, складеного комісією Лютенської сільської ради, зафіксовано доступ ОСОБА_3 до будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , де знаходиться рухоме майно, власником якого є ОСОБА_2 , де вона оглянула всі кімнати будинку, сфотографувала на телефон майно: диван, ліжко з матрацом, шафу, кухонну стінку, килими на підлозі.

Рішенням Гадяцького районного суду від 10 листопада 2020 року ОСОБА_3 та її сина ОСОБА_14 визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

З акту від 30.11.2020, складеного комісією Лютенської сільської ради, вбачається, що цього дня було проведено опис майна у будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_2 , з участю ОСОБА_15 . Серед інших речей в будинку зафіксовано наявність ліжка з матрацом «Мехіко», шафи купе, диван сірий, кухонна стінка модульна сіро сталевого кольору.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до вимог ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зі змісту даної статті слідує, що власник майна звертається до суду з віндикаційним позовом про його витребування з чужого незаконного володіння. Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення майна з чужого незаконного володіння, що становить предмет доказування. Такими фактами судова практика визнає підтвердження права власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача. Віндикувати можливо лише індивідуально визначене майно.

Із долучених до матеріалів справи світлокопій товарних чеків ФОП ОСОБА_13 , вбачається, що ОСОБА_4 придбала у магазині «Меблі» спірні речі: диван «Афон», шафу-купе 1,2м, матрац «Мехіко», кухню «Агата», однак відповідач заперечує даний факт, вказуючи про придбання цих речей ним або за спільні кошти разом з сином, спадкоємцем якого він є. При цьому суд звертає увагу, що відповідачем детально описані обставини придбання майна, джерела походження коштів для їх купівлі та доставку в будинок, чого не змогла вказати позивач.

Суд погоджується з позицією захисту, що факт придбання майна позивачем є безспірним, однак переконливих доказів, що саме ці меблі та матрац були перевезені до будинку відповідача в с. Лютенька суду не надано.

Так, спірні речі, на які претендує позивач, є речами загального вжитку, які не можливо ідентифікувати через відсутність індивідуальних родових ознак та назв.

Так, в актах опису майна від 08 липня 2020 року та 30 листопада 2020 року відсутні назви тих меблів, які згідно чеків придбала позивач, поміж тим зазначений їх колір, який не вказано в чеках про придбання.

Отже, як слідує з актів сільської ради меблі, які зазначені в позові і на які претендує позивач, у будинку відповідача не виявлені.

Матрац «Мехіко» теж не є індивідуально визначеним майном, а є товаром широкого вжитку і не виключено, що він міг бути придбаний як позивачем, так і відповідачем.

Судом також встановлено і не заперечується сторонами, що після розірвання шлюбу у 2015 році позивач проживала у будинку до травня 2017 року, після чого забрала речі та частину майна і виїхала до іншого помешкання, хоча залишилась бути зареєстрованою в будинку.

Спірні речі позивачем придбані у травні 2018 року, тобто після розірвання шлюбу та виселення з будинку.

Позивач в судовому засіданні не змогла підтвердити період спільного проживання після розірвання шлюбу з покійним чоловіком ОСОБА_5 однією сім`єю, факт ведення ними спільного господарства, наявність спільного сімейного бюджету. Даний факт не підтвердили свідки, які проживають по сусідські, а відповідач ОСОБА_2 категорично заперечив факт їх спільного проживання. Договір про створення спільної сумісної власності теж відсутній, договір оренди спірного майна суду не надано. Письмова згода власника помешкання на розміщення та використання в його помешканні чужих речей теж відсутня. В позові ОСОБА_16 підтверджує, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 однією сім`єю не проживали і спільно не купляли як рухоме, так і не рухоме майно. За наведених суперечностей в поясненнях заявника, суд приходить до висновку, що частина наведених фактів позивачем є надуманими і неправдивими, через що неможливо встановити достовірність доказів для встановлення дійсних обставин справи.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

Відповідно до ст.ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 3 ст. 77 ЦПК України сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Верховний Суд України в своїй постанові від 31.10.2012 в справі №6-53цс12 зробив висновок про те, що особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Як вбачається з позову, способом захисту своїх прав позивач обрала витребування майна з незаконного володіння відповідача шляхом надання доступу до цього майна за місцем його фактичного знаходження.

Розглядаючи позов в межах цих вимог, суд звертає увагу, що як до подачі позову до суду, так і під час судового розгляду, позивачу було надано доступ до спірного майна за місцем його знаходження, що підтверджується актами сільської ради від 8 липня та 30 листопада 2020 року, чим фактично задоволено вимоги заявника.

Також суд звертає увагу, що відповідач по справі теж претендує на спірне майно, вважаючи його частину своїм власним, а частину вважає спадковим майном після смерті свого сина, тому при розгляді даного спору в межах віндикаційного позову, ОСОБА_2 неможливо вважати незаконно володіючого цим майном не власника.

Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищенаведене, суд вважає недоведеними вимоги позивача щодо звернення до суду з позовними вимогами про витребування майна з незаконного володіння, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору.

Керуючись ст. 387 ЦК України, ст. 12, 81, 141, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

- позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про витребування майна з незаконного володіння залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_3 , місце реєстрації АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку - НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , місце реєстрації - АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку - НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 18 січня 2021 року.

Головуюча: Л. В. Максименко