Справа № 461/8716/20 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/811/209/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Ідея Банк» на заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 листопада 2020 року в складі судді Юрківа О.Р. у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,-

встановив:

У жовтні 2020 року позивач АТ «Ідея Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.

Вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до кредитного договору №Z52.21995.004048963, укладеного 22.06.2018 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 відповідачці було надано кредит в розмірі 29760 грн. 00 коп., зі сплатою 0.01% річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів.

Відповідачка скористалася кредитними коштами, проте зобов`язання за договором належним чином не виконала, а саме заборгувала позивачеві кошти у загальному розмірі 25436 грн. 32 коп., що складається з основного боргу 7440 грн. 68 коп.; простроченого боргу 7077 грн. 00 коп.; прострочених процентів 0 грн. 86 коп.; строкових процентів 0 грн. 03 коп.; нарахованої плати за обслуговування кредиту 1098 грн. 14 коп.; простроченої плати за обслуговування кредиту 8991 грн. 79 коп.; пені за несвоєчасне погашення платежів, нарахованої по 29.02.2020 включно 827 грн. 82 коп. Просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитом та понесені судові витрати.

Оскаржуваним заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» суму боргу за кредитним договором 15346 грн. 39 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» 2100,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» 1268,19 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог оскаржив позивач АТ «Ідея Банк», зокрема, що стосується нарахованої та простроченої плати за обслуговування кредитної заборгованості, вважає рішення суду в цій частині незаконним та необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі заначає, що кредитний договір, стягнення за яким є предметом позову у даній справі, укладений 22.06.2018, тобто під час дії ЗУ «Про споживче кредитування», в редакції, яка набрала чинності 10.06.2017.

Тобто, абзац 3 ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», згідно якого кредитодавцю заборонялося встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього закону, втратив чинність, ще до укладення спірного кредитного договору, тому такий не може бути застосований у даній справі, а також не може бути застосвана і відповідна судова практика, оскільки така вже не актуальна.

Натомість, у чинному на даний час ЗУ «Про споживче кредитування» міститься визначення поняття загальних витрат за споживчим кредитом, якими є витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Також, втратили чинність Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, на зміну яким прийнято Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит.

Покликаючись на Методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача, банк розраховує загальну вартість кредиту за такою формулою ЗВК = ЗРК + ЗВК, де ЗВК загальна вартість кредиту, ЗРК загальний розмір кредиту, ЗВСК загальні витрати за споживчим кредитом.

Звертає увагу на судову практику в аналогічних правовідносинах.

Стверджує, що на момент укладеня кредитного договору, законодавство України передбачало можливість включення до договорів про споживче кредитування умов, що передбачають сплату споживачами плати за обслуговування кредиту чи кредитної заборгованості, що не було враховано судом першої інстанції.

Крім цього, визначення плати за обслуговування кредитної заборгованості підтверджується самим кредитним договором.

Вважає, що передбачена пунктом 1.4 кредитного договору плата за обслуговування кредитної заборгованості встановлена за послуги, які надаються відповідачу протягом всього строку дії кредитного договору, тобто плата за обслуговування кредитної заборгованості, передбачена пунктом 1.4 договору, встановлена за відповідні послуги, котрі надаються відповідачу більше ніж один раз на місяць.

Крім цього, законом не заборонено встановлювати плату за послуги, перелічені у п.1.4 договору, оскільки вимоги щодо безоплатності вказаних послуг законом не передбачено.

Не погоджується із покликанням суду першої інстанції на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 01.04.2020 у справі № 583/3343/19.

Крім цього, на думку апелянта, висновок суду першої інстанції про нікчемність передбаченої кредитним договором умови про нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості, є безпідставним, покликається на презумпцію правомірності правочину, яка передабчена ст. 204 ЦК України.

Також зазначає, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, при цьому ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» не містить висновку про несправедливість конкретних умов договору, зокрема, якими передбачено нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості, висновок суду щодо нікчемності відповідної умови договору є помилковим та суперечить ч. 2 ст. 215 ЦК України, за якою правочин є нікчемним, якщо його недійсність встановлена законом.

Просить скасувати заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 листопада 2020 року в частині відмови у задоволенні вимоги АТ «Ідея Банк» та ухвалити в цій частині нове рішення, яким таку вимогу задовольнити. Стягнути з відповідача судові витрати.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір, згідно із яким банк надав клієнту грошові кошти у кредит, відповідачка скористалася кредитними коштами, але свої зобов`язання за договором виконала не у повному обсязі.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовна вимога АТ «Ідея Банк» про стягнення з відповідачки заборгованості зі сплати платежів за обслуговування кредиту, є необґрунтованою і в цій частині позов задоволенню не підлягає, при цьому вимога в частині стягнення основного та простроченого боргу, строкових та прострочених відсотків та пені за несвоєчасне погашення платежів, є обґрунтованою та підлягає стягненню в судовому порядку.

Також суд вирішив питання розподілу судових витрат.

Надаючи оцінку та вважаючи нікчемною умову кредитного договору в частині встановлення платежу за дії, які банківська установа вчиняє на власну користь, отримуючи прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами, суд першої інстанції покликався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 708/195/19 та від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції оскаржує тільки позивач АТ «Ідея Банк» та виключно в частині відмови в задоволенні позову, колегія суддів за правилами ст. 367 ЦПК України законність оскаржуваного рішення суду в іншій частині не перевіряє.

Перевіряючи законність рішення в оскаржуваній частині колегія суддів виходить з такого.

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Судом встановлено, що 22 червня 2018 року між позивачем АТ «Ідея Банк» та відповідачкою ОСОБА_1 укладений кредитний договір № Z52.21995.004048963, згідно із яким банк надав клієнту кредит у сумі 29760 грн. 00 коп., зі сплатою 0,01% річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів у терміни, передбачені встановленими кредитним договором графіком щомісячних платежів.

Позивач стверджує, що повністю виконав свої зобов`язання згідно умов кредитного договору, на підтвердження подав копії меморіальних ордерів, заяву на укладення договору (а.с. 8, 12-13).

В свою чергу, згідно поданого позивачем розрахунку суми боргу за кредитом, борг ОСОБА_1 станом на 30.09.2020 становить 25436 грн. 32 коп. та складається з основного боргу 7440 грн. 68 коп.; простроченого боргу 7077 грн. 00 коп.; прострочених процентів 0 грн. 86 коп.; строкових процентів 0 грн. 03 коп.; нарахованої плата за обслуговування кредиту 1098 грн. 14 коп.; простроченої плати за обслуговування кредиту 8991 грн. 79 коп.; пені за несвоєчасне погашення платежів, нарахованої по 29.02.2020 включно 827 грн. 82 коп. (а.с. 20).

Таким чином, позивач стверджує, що отримавши від банку кредитні кошти, відповідачка свої зобов`язання за договором не виконала у повному обсязі, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, розмір якої нарахований позивачем, як і інші обставини спірних правовідносин, остання не спростувала.

10.08.2020 Банк скерував відповідачці вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань, зокрема АТ «Ідея Банк» вимагало терміново, протягом 30 календарних днів з дня направлення вимоги виконати зобов`язання по кредитному договору. Також, відповідачу було повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості будуть здійсненні заходи щодо примусового стягнення із нього заборгованості за кредитним договором на власний вибір кредитора (а.с. 21-22).

Докази виконання вимоги в матеріалах відсутні, а колегією суддів не встановлені.

В свою чергу, слідуючи принципу диспозитивності та беручи до уваги розрахунок заборгованості, яка заявлена у позові, позивач нарахував ОСОБА_1 плату за обслуговування кредиту 1098 грн. 14 коп. та прострочену плату за обслуговування кредиту 8991 грн. 79 коп., що в сукупності становить 10089,93 грн., у стягненні якої відмовлено судом першої інстанції та яка є предметом перегляду апеляційним судом.

Спеціальним законом, який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів є ЗУ «Про захист прав споживачів».

В свою чергу, згідно із ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на момент укладення кредитного договору, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування в частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунків щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум, а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування»).

Натомість, у п. 1.4 спірного кредитного договору № Z52.21995.004048963 від 22.06.2018 позичальнику було встановлено плату за обслуговування кредиту, яка включає в себе надання інформації за рахунками позичальника з використання засобів електронного зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів України, в контакт - центрі, шляхом направлення СМС - повідомлення щодо суми платежу за договором кредиту, зарахування платежу та погашення заборгованості за кредитом, надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника, опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із застосування різних каналів зв`язку тощо.

Тобто, пунктом 1.4 кредитного договору фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

При цьому, надання інших послуг за вказану плату умовами договору не передбачено.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватись будь якою зустрічною оплатою зі сторони позичальника.

Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту, не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично надання кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюються при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту позичальнику.

Враховуючи наведене, позивач АТ «Ідея Банк» не мав права встановлювати платіж у кредитному договорі, за дії, які банківська установа вчиняє на власну користь, тому що отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Частиною 4 статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначалося вище, в оскаржуваному рішенні міститься посилання на те, що при його ухваленні суд врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі з аналогічних правовідносин №708/195/19 та від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19.

В свою чергу, апеляційна скарга АТ «Ідея банк» не містить доводів, які б спростовували висновки викладені у згаданих постановах касаційного суду чи підстав для незастосування таких.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо відповідності умов спірного кредитного договору вимогам Закону України «Про споживче кредитування», на переконання колегії суддів, не грунтуються на нормах матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, матеріалах справи, а також не узгоджуються із сталою судовою практикою Верховного Суду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог АТ «Ідея Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором та правильно відмовив у задоволенні такої, де стягнення плати з позичальника передбачена за обслуговування кредиту (надання інформації), оскільки надання відповідних послуг в силу вимог чинного законодавства має бути безоплатним.

Що стосується доводів апелянта про те, що законом не заборонено встановлювати плату за послуги, які перелічені у п. 1.4 договору, з покликанням на те, що вимоги щодо безоплатності вказаних послуг законом не передбачено, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, перелік яких є передбачений частиною 3 цієї статті та не є вичерпним.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не є такими, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, тому підстави для перерозподілу судових витрат, відсутні.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея банк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 25 травня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк