Постанова

Іменем України

19 травня 2021 року

м. Київ

справа № 621/2389/16

провадження № 61-15781св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Служба у справах дітей Зміївської районної державної адміністрації Харківської області,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 17 липня 2019 року в складі колегії суддів Кіся П. В., Хорошевського О. М., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення.

Позов мотивував тим, що йому на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :00:002:0003, площею 0,25000 га та розташований на ній житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Указував, що після набуття ним права власності на нерухоме майно відповідачі залишилися проживати в зазначеному будинку без його дозволу, чим порушують його право власника користуватися житловим будинком.

Зазначав, що незважаючи на відсутність правових підстав проживання відповідачів у вказаному житловому будинку, вони не надають йому доступ до житлового приміщення, чинять йому перешкоди у користуванні власністю.

З урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просив суд вселити його до належного йому житлового будинку АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 03 серпня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту належності йому житлового будинку АДРЕСА_1 на праві приватної власності.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Постановою Харківського апеляційного суду від 17 липня 2019 року апеляційну скаргу позивача задоволено частково: заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 03 серпня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 з інших підстав.

Апеляційний суд установив, що позивач довів факт належності йому на праві власності житлового будинку АДРЕСА_1 , а його право на безперешкодний доступ до нерухомого майна порушується відповідачами.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважав обраний ОСОБА_1 спосіб захисту порушеного права неналежним, оскільки позивач просив вселити його в житловий будинок, у якому проживають відповідачі та шестеро їх неповнолітніх дітей, без порушення питання про їх виселення.Суд зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту призведе не до усунення перешкод у здійсненні права власності, а до загострення конфліктних відносин між сторонами.

Аргументи учасників справи

У серпні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 17 липня 2019 року й просив її скасувати як таку, що прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права й порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, правильно встановивши факт порушення прав позивача з боку відповідачів, не прийняв до уваги положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і Першого протоколу до неї, які визначають непорушність права власності та право особи на безперешкодне користування своїм майном.

Уважає, що право вибору способу захисту серед засобів усунення перешкод у користуванні нерухомим майном належить саме власнику такого майна.

Зазначає, що чинним законодавством не передбачено виселення осіб, які без достатньої правової підстави проживають в житловому приміщенні, як обов`язкову передумову вселення власника в таке приміщення.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження в справі.

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 26 червня 2007 року ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в забезпечення виконання зобов`язаньвідповідачів за договором позикина суму13 000 дол. США уклали договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського МНО Широковою В. А. за реєстровим номером 2876.

17 червня 2016 року між ОСОБА_6 (первісний іпотекодержатель) та ОСОБА_7 (новий іпотекодержатель) укладено договір про відступлення прав вимоги за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким позивач набув право вимоги до відповідачів.

Апеляційний суд установив, що згідно з Інформаційними довідками з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 29 жовтня 2016 року право власності на земельну ділянку в селі Водяне Зміївського району Харківської в області, а також розташований на ній житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_7 .

У будинку АДРЕСА_1 зареєстрована та проживає ОСОБА_8 з чоловіком ОСОБА_9 та неповнолітніми дітьми: ОСОБА_10 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.

За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин перших статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Предметом спору в справі, що переглядається, є усунення позивачу перешкод у користуванні належним йому майном у порядку, встановленому в статті 391 ЦК України, шляхом вселення його до житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив із того, що вселення власника в житловий будинок без пред`явлення вимоги про виселення осіб, які в ньому проживають, є неналежним способом захисту.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 125/2625/17 (провадження № 61-4819св19) зроблено висновок, зокрема, щодо застосування статті 391 ЦК України та вказано: «зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав».

У справі, що переглядається, установивши наявність у ОСОБА_1 права власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , апеляційний суд не дослідив обставину наявності або відсутності перешкод з боку відповідачів у користуванні позивачем належним йому нерухомим майном та не з`ясував, у чому саме полягають такі перешкоди, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

В силу положень частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що оскаржена постанова апеляційного суду постановлена без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.

Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо касаційна інстанція, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює судове рішення про скасування судових рішень та ухвалення нового судового рішення або змінює судові рішення повністю або частково (стаття 412 ЦПК України), цей суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Якщо суд касаційної інстанції скасував судові рішення з передачею справи на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції (стаття 411 ЦПК України) або постановлено будь яке інше судове рішення, крім передбаченого статтею 412 ЦПК України, то розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скаргиОСОБА_1 , розподіл судових витрат за касаційний розгляд справи підлягає здійсненню тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного суду від 17 липня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Харківського апеляційного суду від 17 липня 2019 року втрачає законну силу.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук

М. Ю. Тітов