РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/13609/20

Провадження № 2/638/3185/21

31.05.2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

за участю секретаря Запорожець Д. Д.

з участю судового розпорядника Календіної А. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мохонько Юлії Миколаївни про зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кислий Андрій Матвійович 02.10.2020 року електронним засобом зв`язку звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мохонько Юлії Миколаївни про зобов`язання вчинити певні дії, а саме просить суд: визнати незаконною та скасувати постанову приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мохонько Юлії Миколаївни від 17.09.2020 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння АДРЕСА_1 після матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 та зобов`язати приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мохонько Юлію Миколаївну видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння АДРЕСА_1 після матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 22.08.2018 року відповідачем - приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мохонько Юлією Миколаївною відкрито відповідну спадкову справу № 62888879. Позивач є спадкоємцем першої черги як син спадкодавця. За життя ОСОБА_2 на праві приватної власності належало домоволодіння АДРЕСА_1 . На час відкриття спадщини позивач проживав та був зареєстрований разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 09.09.2020 року представник позивача - адвокат Кислий А. М. звернувся до відповідача з заявою про видачу позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом, як спадкоємцю 1 черги, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 його матері ОСОБА_2 , з якою вони проживали та були зареєстровані разом на час відкриття спадщини, на домоволодіння АДРЕСА_1 , а 17.09.2020 року відповідачем було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №32/02-14. Позивач вважає, що вказана постанова відповідача про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17.09.2020 року є незаконною та підлягає скасуванню. Позивач ОСОБА_3 вироком Київського районного суду міста Харкова від 24.03.2020 року засуджений за частиною 1 статті 119 Кримінального кодексу України за вбивство, вчинене через необережність, тобто вчинене ОСОБА_1 кримінальне правопорушення є неумисним та нетяжким злочином, отже відсутні підстави для відмови позивачу у вчиненні нотаріальної дії. Просить суд позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кислий Андрій Матвійович в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням проводити судовий розгляд без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мохонько Юлія Миколаївна в останнє судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялася своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не надала.

Суд, дослідивши доводи сторін, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Як встановлено під час судового розгляду, матір`ю позивача ОСОБА_1 є ОСОБА_2 , про що свідчить повторне свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане Московським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 06.08.2020 року (а. с. 43).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , видане Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 20.08.2018 року (а. с. 44).

ОСОБА_2 за життя була власником домоволодіння АДРЕСА_1 ; 37/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 належало спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, р №4-2381, виданого 20.07.2000 року державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Алекаєвою З. Б.; а 63/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 належало спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, р №1-1080, видане 30.08.2006 року державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Абеленцевою Г. В., що підтверджується інформаційною довідкою №215296908 від 07.07.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а також відповідними свідоцтвами (а. с. 34-35, 45-48).

На час відкриття спадщини позивач був зареєстрований разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 , що підтверджується відміткою про реєстрацію місця проживання у паспорті позивача ОСОБА_1 (а. с. 41)

09.09.2020 року представник позивача - адвокат Кислий Андрій Матвійович звернувся до відповідача із заявою про видачу позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом, як спадкоємцю 1 черги, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 його матері ОСОБА_2 , з якою вони проживали та були зареєстровані разом на час відкриття спадщини, на домоволодіння АДРЕСА_1 (а. с. 36-37).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мохонько Юлії Миколаївни від 17.09.2020 року за вих. №33/02-14, відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщини після матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , що постійно мешкала та була зареєстрована: АДРЕСА_1 , на підставі ст. 1224 Цивільного кодексу України, яка передбачає усунення від спадкування на підставі рішення суду та статті 1258 Цивільного кодексу України, а також в зв`язку з апеляційним провадженням та призначенням апеляційного розгляду у Харківському апеляційному суді по справі №640/22883/18 (а. с. 42).

Згідно зі статтями 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 Цивільного кодексу України).

Статтею 1261 Цивільного кодексу України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно із частиною першою статті 1224 Цивільного кодексу України не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Положення абзацу першого цієї частини не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом.

Оскільки діяння, зазначені у частині першій статті 1224 Цивільного кодексу України, є кримінально караними, то вони повинні бути підтверджені обвинувальним вироком суду або постановою про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, які є самостійною та достатньою підставою для усунення від права на спадкування.

За наявності постановлених у кримінальному судочинстві вказаних судових рішень, які набрали законної сили, особа, яка умисно позбавила життя спадкодавця, не має права на спадкування в силу закону.

Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

За приписами частини 1 статті 1224 Цивільного кодексу України, не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя.

При цьому, суд наголошує, що підставою для усунення особи від права на спадкування за частиною 1 статті 1224 Цивільного кодексу України є наявність в її діях вини у формі умислу.

Відповідно до статті 23 Кримінального кодексу України виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої цим Кодексом, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

За змістом положень статті 24 Кримінального кодексу України, умисел поділяється на прямий і непрямий. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Згідно статті 25 Кримінального кодексу України, необережність поділяється на кримінальну протиправну самовпевненість та кримінальну протиправну недбалість. Необережність є кримінальною протиправною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення. Необережність є кримінальною протиправною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачити.

Так, вироком Київського районного суду м. Харкова від 24.03.2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 119 Кримінального кодексу України та призначено покарання у вигляді 3 (трьох) років 2 (двох) місяців і 12 (дванадцяти) днів обмеження волі, зараховано ОСОБА_1 у строк відбутого покарання строк тримання під вартою з моменту фактичного затримання з 17 серпня 2018 року по 24 березня 2020 року включно (справа №640/22883/18, головуючий суддя Сенаторов В. М.) (а. с. 29-32).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 17.09.2020 року апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задоволено, а апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області задоволено частково, вирок Київського районного суду м. Харкова від 24.03.2020 року щодо ОСОБА_1 в частині призначеного йому покарання змінено, призначено ОСОБА_1 за частиною 1 статті 119 Кримінального кодексу України покарання - 3 роки 2 місяці обмеження волі, у решті вирок залишено без змін (а. с. 50-52).

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого частиною 1 статті 119 Кримінального кодексу України («Вбивство через необережність») характеризується необережністю: злочинною самовпевненістю або злочинною недбалістю.

Як вбачається із змісту рішень як суду першої, так і апеляційної інстанцій, 17 серпня 2018 року, приблизно о 01 год. 00 хв., більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено, у ОСОБА_1 , який знаходився в приміщенні будинку АДРЕСА_1 , на побутовому ґрунті виник конфлікт з його матір`ю ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 . В цей час ОСОБА_1 , не маючи наміру заподіяти ОСОБА_2 смерть, проте маючи реальну можливість оцінити обстановку, яка склалась та передбачити настання наслідків від своїх дій у вигляді настання смерті, проявив злочинну необережність у формі злочинної самовпевненості та штовхнув матір похилого віку ОСОБА_2 . В ході конфлікту між ОСОБА_1 та потерпілою ОСОБА_2 , в кімнаті від штовхань був перевернутий журнальний стіл, на якому перебувала ваза зі скла, яка впала на підлогу та розбилась, а потерпіла від товчка обвинуваченого ОСОБА_1 впала на скло від розбитої вази. В результаті товчка та падіння ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження: кінцівок: колото-різане поранення на передньо-зовнішній поверхні правої гомілки у верхній її третині, що продовжується рановим каналом, направленим донизу, дещо ліворуч та дещо до заду їх пошкодженням правої малогомілкової артерії, в дні якого виявлені 2 фрагменти скла; 4 (чотири) різані рани на передній та передньо-зовнішній поверхні правої гомілки; синці на задній поверхні правого передпліччя із переходом на тильну поверхню правої кисті, на передньо-зовнішній поверхні лівого плеча. Причиною смерті гр. ОСОБА_2 стала крововтрата, що розвинулася в результаті колото-різаного поранення на передньо-зовнішній поверхні правої гомілки із пошкодженням правої малогомілкової артерії. Згідно висновків судово-медичних експертиз №10-12/2285-ДМ/18 від 05.10.2018 та № 17-267-МК/2285-ДМ/18 від 07.09.2018 колото-різане поранення правої гомілки носить ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя (згідно п.2.1.1.а., п.2.1.2., п.2.1.3.о., п.4.8. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995 р.)

Отже, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 вчинив суспільно небезпечне діяння відносно своєї матері, а саме вбивство через необережність, суд вважає, що висновок нотаріуса про наявність в його діях вини у формі умислу, що в свою чергу має наслідком застосування частини 1 статті 1224 Цивільного кодексу України, є помилковим та необґрунтованим.

Отже, суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування постанови приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мохонько Юлії Миколаївни від 17.09.2020 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння АДРЕСА_1 після матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мохонько Юлію Миколаївну видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння АДРЕСА_1 після матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , то вказана вимога задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

Згідно зі статтею 50 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Тлумачення статті 50 Закону України «Про нотаріат» свідчить, що слід розмежовувати оскарження: 1) нотаріальної дії, 2) відмови у вчиненні нотаріальної дії; 3) нотаріального акта.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2018 року у справі №754/16825/15-ц (провадження №61-3156св18) викладено висновок, що суд не може зобов`язати нотаріальну контору видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат».

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 161/9939/17 (провадження №61-40053св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта.

Тобто, суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції, отже вимога позивача про зобов`язання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину за законом задоволенню не підлягає.

Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мохонько Юлії Миколаївни про зобов`язання вчинити певні дії підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 4, 5, 11-13, 81, 141, 265, 274-279 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 23, 1224 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мохонько Юлії Миколаївни про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Скасувати постанову приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мохонько Юлії Миколаївни від 17.09.2020 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння АДРЕСА_1 після матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мохонько Юлії Миколаївни на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: