Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 2-2776/11
Провадження 4-с/711/5/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого-судді Демчика Р.В.,

при секретарі Бузун Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Яцюк Максима Васильовича на дії державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби у м.Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), зацікавлена особа Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,-

встановив:

В провадженні Придніпровського районного суду перебуває справа за скаргою ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Яцюк Максима Васильовича на дії державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби у м.Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), зацікавлена особа Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк».

В обґрунтування скарги зазначено, що 24.04.2020 було підготовлене повідомлення Центрального відділу ДВС щодо боржника ОСОБА_1 , яке було видано особисто боржнику разом із постановою про відкриття виконавчого провадження 49294937. Дата видачі 29.04.2020, про що містяться відомості у державного виконавця Овдієнка С.В. в матеріалах виконавчого провадження. До Соснівського районного суду м. Черкаси була подана скарга на дії виконавця за виконавчим провадженням щодо стягнення з ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 2324грн. на користь КС «Обереги». Під час судового розгляду представник скаржника в приміщенні Сосніського районного суду м. Черкаси ознайомився з матеріалами виконавчого провадження та виявив постанову про арешт майна боржника від 07.10.2015. Зауважили, що в інформації про виконавче провадження відсутня відомості щодо постанови, а також в матеріалах виконавчого провадження відсутні відомості про надання копії постанови боржнику. ОСОБА_1 бажає оскаржити цю постанову та вважає її такою, що не в повній мірі відповідає вимога закону, з наступних підстав. Так, за резолютивною частиною постанови зазначено, арешт накладено на транспортний засіб ЗАЗ. Хоча допущено порушення Закону щодо порядку накладення арешту на майно, але боржник не заперечує щодо наявності арешту на автомобіль із подальшими виконавчими діями щодо майна. В той же час, в п. 2 зазначеної постанови вказано: «Заборонити здійснювати відчуження будь-якого майна належного боржнику ОСОБА_1 ». З огляду на положення ЗУ «Про виконавче провадження» (1999р.), який діяв на момент винесення постанови, а саме на норми передбачені ст.ст. 52, 57 Закону, скаржник вважає, що пункт 2 оскаржуваної постанови про накладення арешту на майно боржника від 07.10.2015 не відповідає вказаним вимогам Закону та підлягає скасуванню, оскільки в п.2 цієї постанови, виконавець вийшов за межі своїх повноважень, адже заборонив відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику, не дивлячись на те, що накладено арешт на автомобіль, вартість якого повністю покривала основний борг перед стягувачем, розмір виконавчого збору та інших необхідних витрат. Державний виконавець не мав право обтяжувати інше майно, яке не визначено, стосовно якого відсутні відомості про його вартість. Крім того, арешт накладається співмірно до суми боргу та не може заподіювати імовірної шкоди боржнику, а покликаний, виключно, для реального виконання рішення суду. Орім цього зазначили, що в ЗУ «Про виконавче провадження» були відсутні відомості про право виконавця обмежувати право відчуження майна без накладення арешту на таке майно. Поняття «заборона відчуження» та «арешт майна» були нерозривними, а саме «заборона» є складовою поняття «арешт майна». Тому скаржник звернувся до суду з даною скаргою, в якій просив поновити процесуальний строк на оскарження дій державного виконавця, визнати незаконною дію державного виконавця Придніпровського відділу ВДВС м. Черкаси щодо винесення пункту 2 резолютивної частини постанови про арешт майна та заборони його відчуження від 07.10.2015 та скасувати цей пункт постанови.

Ухвалою суду від 10 червня 2019 скаргу прийнято до провадження судді Придніпровського районного суду м. Черкаси Демчика Р.В. Призначено судове засідання з розгляду справи по суті. Встановлено державному виконавцю/уповноваженій особі органів ДВС строк для подання відзиву.

Ухвалою суду від 22 вересня 2020 року витребувано із Придніпровського ВДВС у м. Черкаси ЦМУ МЮ (м. Києві) завірену належним чином копію ВП №42637410, в межах якого було винесено оскаржувану постанову.

Згідно листа Придніпровського ВДВС м. Черкаси ЦУМЮ (м. Києві) №62817 від 06.10.2020 вбачається, що 08.10.2015 ВП №42637410 завершено на підставі п.10 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме направлено за належністю до Центрального ВДВС Черкаського МУЮ. Термін зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих до архіву, складає 3 роки, після чого вони підлягають знищенню (а.с. 55).

Учасники судового розгляду в судове засідання не з`явились. Причину неявки суду не повідомили. Про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Разом з тим, представник скаржника адвокат Яцюк М.В., надав суду письмову заяву, в якій зазначив , що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, а також проводити розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до статті 450 ЦПК України, скарга розглядається у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, що Придніпровським районним судом м. Черкаси видано 01.03.2012 виконавчий лист №2-2776/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу у сумі 37269,95грн.

На підставі вказаного виконавчого документу головним державним виконавцем Придніпровського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції Медвідь О.А. здійснювалися виконавчі дії в межах виконавчого провадження №42637410, а саме 07.10.2015 винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с.9).

З даної постанови вбачається, що державним виконавцем накладено арешт на транспортний засіб, а саме: ЗАЗ 110557, вантажний, білого кольору, №двигуна НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , свідоцтво НОМЕР_3 , 2005р.в., ДНЗ НОМЕР_4 , що належить боржнику ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Пунктом 2 даної постанови заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить боржнику ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Скаржник вважає, що пункт 2 даної постанови є таким, що не відповідає вимогам ЗУ «Про виконавче провадження», а відтак підлягає скасуванню.

Як вбачається з матеріалів справи, про зміст вказаної постанови йому стало відомо під час ознайомлення з матеріалами справи, що були предметом розгляду в Соснівському районному суді м. Черкаси 01.06.2020 (справа №712/4297/20, провадження №4-с/712/33/20).

З даною скаргою представник заявника звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси 09.06.2020, тобто в десятиденний строк з моменту ознайомлення із змістом оскаржуваної постанови від 07.10.2015р. Тому суд вважає, що скаржником не порушено вимоги п. «а» ч.1 ст. 449 ЦПК України, щодо строків звернення до суду із відповідною скаргою.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Крім того, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

До того ж, стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (рішення від 28.07.1999 у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», рішення від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції»).

Крім того, слід звернути увагу, що на момент винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, діяв Закон України №1404 -VIII «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року відповідно до якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 ЗУ).

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" (ст. 2 ЗУ ).

Права і обов`язки державних виконавців передбачені статтею 11 ЗУ №1404 VIII. Статтею 18 цього Закону визначені вимоги до виконавчого документу, в тому числі, у ньому зазначається резолютивна частина рішення.

Згідно ч. 1, 2 5, 6 статті 52 ЗУ «Про виконавче провадження» (1999р.), який діяв на момент винесення постанови, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами вертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувана, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно зазначається державним виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час з виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця».

Згідно статті 57 ЗУ «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Таким чином, суд вважає, що державний виконавець у пункті другому оскаржуваною постанови забороняючи здійснювати відчуження будь-якого майна боржника ОСОБА_1 вийшов за рамки Закону України «Про виконавче провадження», що в свою чергу призводить до порушення прав скаржника на володіння та розпорядження своїм майном.

З огляду на наведене вище та враховуючи те, що судом встановлено в діях державного виконавця щодо винесення пункту другого постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 07.10.2015 саме в такій редакції, порушує ЗУ «Про виконавче провадження» (чинний станом на вчинення таких дій), суд приходить до висновку, що слід задовольнити скаргу та скасувати п. 2 постанови про арешт майна та заборони його відчуження від 07.10.2015 за виконавчим провадженням №42637410.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ЦК України, ст.ст. 259, 268, 447 ЦПК України суд, -

вирішив:

Скаргу ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 ), в особі представника адвоката Яцюк Максима Васильовича на дії державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби у м.Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (адреса: м. Черкаси, пр. Хіміків, 50), зацікавлена особа Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (, адреса: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1д) - задовольнити.

Скасувати постанову державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби м. Черкаси про арешт майна та заборони його відчуження від 07.10.2015 року, винесену в межах виконавчого провадження №42637410, в частині заборони здійснювати відчуження будь-якого майна належного боржнику ОСОБА_1 .

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Головуючий: Р. В. Демчик