Єдиний унікальний номер: 379/1240/20
Провадження № 2/379/249/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року Таращанський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Зінкіна В.І.,

за участю секретаря судового засідання Гопкало О.Ю., Мовчан М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Таращі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з даним позовом, просять суд стягнути з відповідача на користь: позивача ОСОБА_1 заборгованість за договором позики, оформленим розпискою від 14.08.2020 в розмірі 8 000 доларів США 00 центів, що за офіційним курсом НБУ (28,4383 = 1 долар США) становить 227506,40 грн та судові витрати; позивача ОСОБА_2 заборгованість за договором позики, оформленим розпискою від 14.08.2020 в розмірі 3 000 доларів США 00 центів, що за офіційним курсом НБУ (28,4383 = 1 долар США) становить 85314,90 грн та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначають, що 14.08.2020 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем був укладений договір позики, оформлений розпискою, відповідно до змісту якого ОСОБА_1 передав, а відповідач отримав грошові кошти в сумі 8 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.09.2020. Крім того, 14.08.2020 між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем був укладений договір позики, оформлений розпискою, відповідно до змісту якого ОСОБА_2 передав, а відповідач отримав грошові кошти в сумі 3 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.09.2020. Таким чином у відповідача виникли боргові зобов`язання перед позивачем ОСОБА_1 на суму 8 000,00 доларів США та позивачем ОСОБА_2 на суму 3 000,00 доларів США. Проте, по цей час, своїх зобов`язань відповідач не виконав, грошові кошти, які зобов`язався повернути, не повернув, про що, беззаперечно свідчить наявність у позивачів оригіналів розписок, без відповідних поміток про часткові погашення заборгованості. В зв`язку з чим, позивачі змушені звернутися до суду з даним позовом.

Відповідач правом подати відзив у встановлений судом строк не скористався.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Пояснив, що 14.08.2020 до нього звернувся ОСОБА_3 , попрохав кошти в борг. Він передав в борг ОСОБА_3 три тисячі доларів США, які ОСОБА_3 зобов`язався повернути до 01.09.2020.

Відповідач у судові засідання у судові засідання 17.03.2021, 12.05.2021 не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належно, про причини неявки до суду не повідомив.

Представник відповідача - адвокат Локтіонов Е.В. у судові засідання 17.03.2021, 12.05.2021 не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належно. У поданому клопотанні просить відкласти розгляд справи на іншу дату, з метою формування належної правової позиції у справі для захисту своїх прав та законних інтересів та надання пояснень в судовому засіданні, оскільки позовну заяву з додатками відповідач не отримував, а тільки 11.05.2021 відповідач ознайомився з позовними вимогами.

За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнов проти України» згідно з положеннями частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням п.1 ст.6 даної Конвенції.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи.

В зв`язку з чим, зважаючи на процесуальну поведінку відповідача та його представника, розгляд справи проведено за їх відсутності.

Заслухавши думку позивачів, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 14.08.2020 позивач ОСОБА_1 позичив відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 8 000,00 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути до 01.09.2020.

Крім того, 14.08.2020 позивач ОСОБА_2 позичив відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 3 000,00 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути до 01.09.2020.

Факт отримання відповідачем коштів за договорами позики підтверджується наявними у позивачів оригіналами розписок відповідача.

Так, відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Таким чином, наявність боргових розписок у позикодавців та відсутність останніх у позичальника, свідчить про те, що боргові зобов`язання відповідачем не виконані.

За таких обставин, суд вважає, що розписки від 14.08.2021 в розумінні вимог ст. 1047 ЦК України є належним доказом у справі в підтвердження отримання відповідачем у позику від позивачів коштів в загальному розмірі 11 000,00 доларів США.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту.

Відповідно до положень статтей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на викладене вище та приймаючи до уваги те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та суму боргу у розмірі 8 000,00 доларів США, 3 000,00 грн доларів США у визначених у розписках строк, позивачам не повернув, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості згідно розписок від 14.08.2020 є обґрунтованими.

Що стосується стягнення суми позики в іноземній валюті - доларах США із одночасним визначенням гривневого еквівалента вказаної суми, суд застосовує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 23 жовтня 2019 року справа № 723/304/16-ц провадження № 14-360цс19, та зазначає наступне.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Тому, суди помилково зазначили у своїх рішеннях висновок про стягнення з відповідача на користь позивачів боргу одночасно з визначенням у іноземній валюті та в еквіваленті у гривні.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі викладеного, перевіривши в судовому засіданні докази, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про задоволення позову із стягненням з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 заборгованість за договором позики, оформленим розпискою від 14.08.2020 в розмірі 8 000,00 доларів США, та на користь позивача ОСОБА_2 заборгованість за договором позики, оформленим розпискою від 14.08.2020 в розмірі 3 000,00 доларів США.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Так, позивачем ОСОБА_1 за подачу позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 2 275,10 грн, що підтверджується квитанцією № ПН450 від 02.11.2020.

Також, позивачем ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 853,20 грн, що підтверджується квитанцією № ПН459 від 02.11.2020.

З урахуванням викладеного, суд стягує з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 сплачену ним суму судового збору в сумі 2 275,10 грн, та на користь позивача ОСОБА_2 - 853,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 99 Конституції України, статтями 192, 524-526, 530, 533, 598, 599, 626, 627, 1046, 1047, 1049 ЦК України, статтями 3, 4, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 :

- заборгованість за договором позики, оформленим розпискою від 14.08.2020 року в розмірі 8 000,00 (вісім тисяч) доларів США 00 центів,

- судовий збір в розмірі 2 275,10 грн (дві тисячі двісті сімдесят п`ять гривень 10 копійок).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 :

- заборгованість за договором позики, оформленим розпискою від 14.08.2020 року в розмірі 3 000,00 (три тисячі) доларів США 00 центів,

- судовий збір в розмірі 853,20 грн (вісімсот п`ятдесят три гривні 20 копійок).

Повне рішення суду складено 21.05.2021.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивні частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції, яка набрала чинності з 15.12.2017, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Таращанський районний суд Київської області.

Позивач 1: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач 2: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Головуючий:В. І. Зінкін