Справа№ 508/784/19
Провадження№2/508/12/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року с.м.т. Миколаївка

Миколаївський районний суд Одеської області

в складі: головуючого судді - Банташ Д.С.

за участю: секретаря с/з - Мазарак Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

встановив:

13 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалася на те, що 04 травня 2019 року ОСОБА_2 позичила у неї ОСОБА_1 кошти в сумі 119 000 (сто дев`ятнадцять тисяч) гривень на строк до 04 червня 2019 року. На підтвердження передачі коштів ОСОБА_2 передала їй розписку, а вона, позивачка, в свою чергу кошти. В обумовлений строк ОСОБА_3 борг не повернула, стала уникати зустрічей, і до теперішнього часу борг залишається їй не повернутий.

Просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь борг в розмірі 119 000 (сто дев`ятнадцять тисяч) гривень та 880 (вісімсот вісімдесят) гривень 3% річних від простроченої суми.

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала. Підтвердила фактичні обставини справи, та просила суд задовольнити її вимоги у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Надала суду оригінал розписки для огляду і долучення до матеріалів справи.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що вона з листопада 2018 року до 04 травня 2019 року працювала продавцем в крамниці « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який розташований по АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 04 травня 2019 року ОСОБА_1 разом зі своїм сином ОСОБА_4 проводили ревізію в зазначеному магазині. Під час проведення ревізії, зі слів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , було виявлено недостачу коштів, про що її та напарницю ОСОБА_5 було звинувачено в недостачі зазначених коштів під час чого погрожували фізичною розправою. Під впливом погроз і фізичного насильства нею було написано розписку про те, що вона позичила у борг в ОСОБА_1 кошти в розмірі 119 000 гривень та зобов`язалась їх повернути. Ніяких коштів вона в борг від ОСОБА_1 не отримувала. Розписку написала поза своєю волею, під впливом на неї психологічного та фізичного тиску з боку ОСОБА_1 та інших осіб при складанні розписки. В судовому засіданні підтвердила свій підпис в оригіналі розписки, та ту обставину, що вона написана нею власноруч.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 04 травня 2019 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до якого остання отримала грошові кошти у розмірі 119 000 гривень з терміном повернення коштів до 04 червня 2019 року, що підтверджується копією боргової розписки, яка наявна в матеріалах справи (а.с.4), а також оригіналом, наданим позивачем в судовому засіданні для огляду і долучення до матеріалів справи.

Факт власноручного написання відповідачкою ОСОБА_2 даної розписки останньою було підтверджено в судовому засіданні.

На підтвердження заявлених вимог позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні надала оригінал розписки про отримання відповідачкою ОСОБА_2 від неї коштів у позику.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18).

Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

ОСОБА_2 у судовому засіданні посилалась на недійсність вказаного договору позики та складання даної розписки під впливом насильства з боку ОСОБА_1 , а також без фактичного отримання грошей у борг.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з листопада 2018 року до 04 травня 2019 року працювала продавцем в крамниці « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який розташований по АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 , що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с.24).

04 травня 2019 року в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який розташований по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 було проведено ревізію, в результаті якої було виявлено недостачу коштів. Зазначені обставини сторонами в судовому засіданні не оспорювалися.

06 травня 2019 року відповідачка ОСОБА_2 звернулася до Миколаївського ВП Лиманкого ВП ГУНП в Одеській області з заявою з приводу вимагання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 коштів, які є недостачею ревізії та застосування погроз для написання письмової розписки. Зазначені обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією письмової заяви ОСОБА_2 від 06.05.2019 року про вчинення відносно неї неправомірних дій; копією талону-повідомлення №057491 від 06.05.2019 року про прийняття заяви ОСОБА_2 ; копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань про внесення відомостей при кримінальне правопорушення (а.с. 19,20,25).

27 листопада 2019 року слідчим Миколаївського ВП Лиманського ВП ГУНП в Одеській області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000073 від 23 травня 2019 року, закрите у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до правової позиції зазначеної у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13) зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але і факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом не дійсним.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно зі ст. 231 ЦК України правочин вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Згідно роз`яснень, наданих у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Правочин може бути визнаний судом недійсним, на підставі ст. 223 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася, тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення яких або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства обману чи помилки.

Особа яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В матеріалах справи, зібрані докази, свідчать про наявність боргових зобов`язань та відсутність доказів наданих відповідачкою ОСОБА_2 про здійснення на неї психологічного та фізичного тиску з боку ОСОБА_1 та інших осіб при складанні розписки позики, що не може вказувати на її підписання останньою поза її волею.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Проте, позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач не подавала, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин є укладеним, нікчемним законом не визнаний.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги позивачки ОСОБА_1 про стягнення з відповідачки ОСОБА_2 боргу за договором позики в сумі 119 000 гривень підлягає задоволенню, оскільки зобов`язання за вказаним правочином у строки визначені договором відповідачем не виконані.

Стосовно позовних вимог про стягнення 3 % річних від простроченої суми боргу у сумі 880 грн.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються в тому числі на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Доказів виконання зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення 3 % річних від простроченої суми боргу у сумі 880 грн. є законними та обґрунтованими.

Оскільки позовні вимоги задоволено у повному обсязі, судові витрати, понесені позивачем і документально підтверджені квитанцією №59 від 08.08.2019 року, за вимогами ст.141 ЦПК України покладаються на відповідача, а тому суд має підстави для стягнення із відповідача на користь позивача судових витрат по оплаті судового збору у розмірі 1198,80 гривень.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) 119880,00 грн. (сто дев`ятнадцять тисяч вісімсот вісімдесят гривень 00 коп.), з яких:

-119000,00 грн. заборгованість за договором позики від 04.05.2019 року;

-880,00 грн. 3 % річних.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) судові витрати в сумі 1198,80 грн. (одна тисяча сто дев`яносто вісім грн. 80 коп.), що складаються з судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до ч.1 ст.273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 22 січня 2021 року.

Суддя: Банташ Д.С.