Провадження № 22-ц/4808/606/21
Головуючий у 1 інстанції Тринчук В. В.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Пнівчук О.В.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представника апелянта ОСОБА_1 , представника позивача Облещук О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на заочне рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Тринчука В.В. 25 лютого 2021 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

19.10.2020 року АТ «Державний ощадний банк України» звернулося в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб в сумі 41 813,86 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 31.12.2019 року між Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», від імені якого діє філія - Івано-Франківське обласне управління АТ «Ощадбанк», та відповідачем ОСОБА_2 підписано заяву на встановлення (збільшення) відновлювальної кредитної лінії Кредиту (надалі Заява) до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки). Відповідач погодився на умови цього договору, який розміщений на інтернет-сторінці Банку www.oschadbank.ua, що підтверджується його підписом на заяві.

Відповідачу було відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт в розмірі 40 000 грн на строк 60 місяців, та за користування кредитними коштами визначено процентну ставку, яка є фіксованою і складає 38 процентів річних.

Відповідно до виписки про рух коштів по картковому рахунку за період з 25.11.2019 12.10.2020 року відповідач здійснював зняття готівки, а також проводив операції розрахунку в торгово-сервісних мережах, що підтверджує використання відповідачем кредитних коштів.

Відповідач користувався встановленим кредитним лімітом, при цьому, ним порушено вимоги п. 1.17.1 Розділу ХХІІ Договору комплексного банківського обслуговування, згідно якого Позичальник зобов`язується використати Кредит за цільовим призначенням і своєчасно та в повному обсязі повернути суму кредиту, сплатити всі нараховані проценти та інші платежі, передбачені кредитним договором. Станом на 12.10.2020 року заборгованість відповідача по кредиту становить 41 813,86 грн, з яких: сума основного боргу 36 009,75 грн, проценти за користування кредитом 5 442,79 грн, заборгованість за РКО 160,29 грн, 3% річних на суму простроченого кредиту 160,60 грн, 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів 40,43 грн.

27.01.2021 року представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог, що станом на 27.01.2021 року заборгованість відповідача за кредитом зменшилась на 1 600 грн, а саме зменшились несплачені відсотки з 5 442,79 грн до 3 842,79 грн, тому просив прийняти уточнення позовних вимог та стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору у розмірі 40 213,86 грн, з яких: сума основного боргу 36 009,75 грн, несплачені відсотки - 3842,79 грн, заборгованість за РКО 160,29 грн, 3% річних на суму простроченого кредиту 160,60 грн., 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів 40,43 грн.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2021 року позов АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Івано-Франківське обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки) основного боргу у розмірі 36 009,75 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Івано-Франківське обласне управління АТ «Ощадбанк» судові витрати у розмірі 2 102 грн.

В решті вимог позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у виді заборгованості за розрахунково-касове обслуговування, яка згідно розрахунку позивача становить 160,29 грн, 3% річних на суму простроченого кредиту, що становить 160,60 грн та 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів, що складає 40,43 грн. Щодо відсотків за користування кредитом у розмірі 5 442,79 грн, то позивачем не надано суду належних та допустимих доказів про нарахування вказаних коштів саме за користування кредитом.

Тому суд відмовив у вказаних вимогах банку, а стягнув тільки заборгованість за тілом кредиту в розмірі 36 009,75 грн, яка згідно долученого банком розрахунку і є заборгованістю відповідача за простроченим тілом кредиту.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову, АТ «Державний ощадний банк України» подало апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зокрема апелянт вказує, що поза увагою суду залишилось те, що в заяві на встановлення (збільшення) відновлювальної кредитної лінії відповідач-позичальник погодив з банком, що за користування кредитними коштами він сплачує банку фіксовану процентну ставку врозмірі 38 % річних. При цьому апелянт зауважив, що суд неправильно зіслався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі №342/180/17 у постанові від 03.07.2019, оскільки за обставинами вказаної справи у заяві позичальника процентна ставка не була визначена.

Також апелянт зазначає про безпідставність посилання суду на те, що у заяві відповідача відсутні умови договору про встановлення відповідальності за невиконання грошового зобов`язання у вигляді сплати 3% річних від простроченої суми боргу по тілу кредиту та відсотках, оскільки така відповідальність встановлена положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом в розмірі 5 442,79 грн, заборгованості за РКО в сумі 160,29 грн, 3% річних на суму простроченого кредиту в розмірі 160,60 грн та 40,43 грн - 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів. Стягнути з відповідача витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Представник відповідача ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи апеляційної скарги, посилаючись на те, що вимога банку про стягнення заборгованості по процентах (38% річних) є необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення, оскільки у підписаній відповідачем заяві відсутній строк повернення кредиту, а посилання банку на договір комплексного обслуговування та інші документи, що додаються до нього, в яких начебто встановлений строк кредиту є неналежними доказами на підтвердження факту встановленого строку кредитного договору. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 зробила висновок, що проценти за правомірне користування грошовими коштами можуть нараховуватись лише в межах визначеного договором строку кредитування. Також вважає, що вимоги про стягнення заборгованості за РКО та 3% річних є неправомірними. Стверджує, що розрахунок банку не відповідає вимогам, що ставляться до первинних документів, у ньому не здійснено самого розрахунку, тому вважає, що позивачем не надано належних доказів по нарахуванню 38% річних за користування кредитом. Тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Державний ощадний банк України» заборгованості за кредитним договором від 31.12.2019 року за тілом кредиту в розмірі 36 009,75 грн сторонами не оскаржується, а тому в силу ч. 1 ст. 367 ЦПК України в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 31.12.2019 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до позивача АТ «Державний ощадний банк України», від імені якого діє філія - Івано-Франківське обласне управління АТ «Ощадбанк», з заявою на встановлення (збільшення) відновлювальної кредитної лінії (Кредиту) до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (а.с. 7). На підставі заяви йому було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 в ТВБВ № 10008/040 та встановлений кредитний ліміт у сумі 40 000 грн на строк 60місяців.

В заяві ОСОБА_4 погодив, що процентна ставка за кредитом є фіксованою, і складає 38 процентів річних.

Згідно п. 3.7 заяви відповідач висловив згоду про укладення договору шляхом отримання кредиту та особистим підписом засвідчив, що згоден на приєднання та погоджується з Умовами користування кредитом відповідно до умов договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, а також підтверджує укладення між ним та банком Кредитного договору з істотними умовами кредитування, що викладені у вказаній вище заяві та умовами користування кредитною лінією (п. 3.1 заяви) Відповідач просив встановити кредитний ліміт на вказаний вище рахунок у розмірі 40 000 грн (п. 3.2 заяви). Підписанням даної заяви підтвердив, що засвідчує підписання паспорту споживчого кредиту та таблиці сукупної вартості кредиту, які є невід`ємною частиною Договору та розміщені на офіційному сайті банку (п.п. 1 п. 3.7) (а.с. 7).

Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, 40 000 грн. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками. Згідно розрахунку заборгованості, проведеного станом на 12.10.2020 року заборгованість відповідача перед банком за кредитом становить 41 612,83 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту становить 36 009,75 грн, заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом - 5 442,79 грн, заборгованість за розрахунково-касове обслуговування - 160,29 грн, три відсотки річних на суму простроченого кредиту - 160,60 грн, три відсотки річних на суму нарахованих та несплачених процентів 40,43 грн.

Відмовляючи в позові в частині стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо нарахування вказаних коштів саме за користування кредитом.

А також в цій частині судом зроблено суперечливий висновок, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили в письмовому вигляді вказану базову процентну ставку в повному обсязі.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме, уточненої позовної заяви від 27.01.2021 року, станом на 19.10.2020 року заборгованість відповідача по сплаті процентів за користування кредитними коштами за договором, зменшилась у зв`язку з проведеною відповідачем оплатою і позивач в цій частині зменшив позовні вимоги, уточнивши, що заборгованість відповідача по сплаті процентів становить 3 842,79 грн. При цьому позивачем не долучено до уточненої позовної заяви розрахунок заборгованості, який би підтвердив вказану суму боргу. Однак, наведене залишилось поза увагою суду першої інстанції і вирішуючи спір по суті, суд відмовив позивачу в стягненні заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом в розмірі 5 442,79 грн.

Суд першої інстанції в порушення вимог ч. 4 ст. 265 ЦПК України не зазначив у зв`язку з чим вважає неналежним доказом розрахунок заборгованості відповідача по сплаті процентів за користування кредитними коштами, проведений позивачем за вказаним договором. Також не обґрунтував свій висновок в цій частині позовних вимог про те, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили в письмовому вигляді вказану базову процентну ставку в повному обсязі, не зважаючи на те, що судом встановлено, що згідно підпункту 3.3.1 пункту 3.3 заяви на встановлення відновлювальної кредитної лінії сторони погодили, що процентна ставка за кредитом є фіксованою і складає 38% річних за користування кредитними коштами на момент укладення цього кредитного договору та може бути змінена в порядку та на умовах, визначених договором.

Також в порушення вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України та ч. ч. 3, 5 ст. 263 ЦПК України суд не роз`яснив позивачу про необхідність подання розрахунку заборгованості відповідача за договором на підтвердження вимог уточненої позовної заяви.

На виконання доручення апеляційного суду позивачем 13.05.2021 року надано розрахунок кредитної заборгованості позичальника ОСОБА_2 , відповідно до якого заборгованість по сплаті процентів за користування кредитними коштами становить 3 342,79 грн.

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ «Державний ощадний банк України»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в даній справі, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, банк, окрім самого розрахунку заборгованості за кредитним договором, посилався також на умови договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, який розміщений на сайті банку, як невід`ємної частини договору, укладеного з ОСОБА_2 .

Матеріали справи не містять підтверджень, що відповідач ознайомився і погодився з умовами договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, що підтверджувалось би його підписом в договорі.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг договір банківського комплексного обслуговування фізичних осіб не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору у вигляді заяви, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому, згідно з вимогами процесуального права доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19).

З огляду на викладене колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заява ОСОБА_2 на встановлення (збільшення) відновлювальної кредитної лінії від 31.12.2019 року і договір банківського комплексного обслуговування фізичних осіб, який викладений на банківському сайті, складає між ним та ощадбанком договір банківського комплексного обслуговування.

Відтак, єдиним документом, який підтверджує виникнення між сторонами кредитних правовідносин та визначає їх умови, є підписана відповідачем заява від 31.12.2019 року.

В зазначеній заяві сторонами погоджено розмір кредиту 40 000 грн і процентну ставку за користування кредитом 38% річних.

Заява позичальника від 31.12.2019 року не містить встановленого графіку погашення кредиту, а також не встановлено кінцевого терміну погашення кредиту. Однак сторони погодили, що строк дії картки (число, місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця.

За даними довідки філії Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк» №101/21 від 20.04.2021 року, наданої на вимогу апеляційного суду, термін дії картки, відкритої на ім`я ОСОБА_2 до рахунку № НОМЕР_1 із встановленою кредитною лінією в ТВБВ № 10008/143 - до 30.06.2025 року. З 20.08.2020 року по даній кредитній лінії припинено нарахування відсотків, оскільки кредитна заборгованість ОСОБА_2 визнана проблемною.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Пред`являючи вимоги про погашення кредиту, банк просив, окрім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема нараховані проценти за користування кредитом, 3% річних на суму простроченого кредиту та 3% річних на заборговану суму процентів.

Встановивши, що сторони обумовили в письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитом, апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача нарахованих процентів за користування кредитними коштами.

Факт наявності заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором по сплаті процентів за користування кредитними коштами підтверджується розрахунком заборгованості, проведеним позивачем (а.с. 88), який відповідачем не спростований.

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що за період з 26.12.2019 року по 05.04.2021 року, тобто в межах строку кредитування, заборгованість відповідача по сплаті процентів за користування кредитом перед АТ «Ощадбанк» становить 3 342,79 грн.

З огляду на встановлені обставини справи та вище наведені норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення нарахованих процентів за користування кредитом слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 3 342,79 грн. нарахованих процентів за користування кредитом.

Відмовляючи в позові в частині стягнення з відповідача заборгованості за розрахунково-касове обслуговування в сумі 160,29 грн, 3% річних на суму простроченого кредиту в розмірі 160,60 грн, 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів в розмірі 40,43 грн, суд першої інстанції виходив з того, що умовами договору, укладеного з ОСОБА_2 не передбачено його відповідальності у виді заборгованості за РКО, 3% річних на прострочене тіло кредиту та 3% річних на нараховані та несплачені проценти за користування кредитними коштами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову в позові в наведеній частині, однак з інших підстав.

Щодо відмови в стягненні заборгованості за розрахунково-касове обслуговування, то ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Про те, що банк не вправі встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, вказав у висновку Верховний Суд у постанові від 27.12.2018 року у справі №695/3474/17.

Отже, навіть якщо б умови договору містили таке зобов`язання позичальника, то вимоги банку про оплату послуг за розрахунково-касове обслуговування є безпідставними.

Що стосується відмови в стягненні 3% річних на суму простроченого кредиту в розмірі 160,60 грн та 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів в розмірі 40,43 грн, то при вирішенні таких вимог слід врахувати положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України, відповідно до якої, при виборі і застосуванню норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду в п. 54 постанови від 28.03.2018 року в справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, зробила висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, оскільки відповідальність позичальника за прострочення виконання грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми, встановлена ч. 2 ст. 625 ЦК України, наступає після спливу строку кредитування, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, а вданому випадку строк кредитування не закінчився, в порядку ст. 1050 ЦК України позивач звернувсяв суд з даним позовом, тому відсутні підстави для задоволення вимог в наведеній частині позову.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 160,29 грн, 3% річних на суму простроченого кредиту в розмірі 160,60 грн та 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів в розмірі 40,43 грн слід змінити та викласти мотивувальну частину у вказаній частині рішення в редакції цієї постанови.

Щодо судових витрат, то з урахуванням положень ч. 13 ст. 141 ЦПК України та висновку апеляційного суду щодо суті апеляційної скарги, судові витрати у сумі 2 087,60 грн, понесені позивачем у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування кредитом скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування кредитом задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк», місце знаходження: вулиця Грушевського,19, м. Івано-Франківськ, , МФО 336503, р/р НОМЕР_3 заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом в розмірі 3 342,79 грн (три тисячі триста сорок дві гривні 79 копійок).

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2021 року в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 160,29 грн, 3% річних на суму простроченого кредиту в розмірі 160,60 грн та 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів в розмірі 40,43 грн змінити та викласти мотивувальну частину у вказаній частині рішення в редакції цієї постанови.

В решті заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк», місце знаходження: вулиця Грушевського,19, м. Івано-Франківськ, , МФО 336503 витрати по оплаті судового збору в розмірі 2 087,60 грн (дві тисячі вісімдесят сім гривень 60 копійок).

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 28 травня 2021 року