Постанова

Іменем України

13 травня 2021 року

м. Київ

справа № 727/2993/16-ц

провадження № 61-1822св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду

від 20 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Височанської Н. К.,

Владичана А. І., Перепелюк І. Б.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовну заяву мотивовано тим, що 15 серпня 1986 року між нею

та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 січня 2001 року було розірвано.

Зазначала, що за час перебування у шлюбі ними спільно було придбано майно, яке у добровільному порядку вони поділити не змогли.

З урахуванням викладеного та уточнень позовних вимог, ОСОБА_1 , просила суд поділити майно подружжя, а саме:

визнати квартиру

АДРЕСА_1 , житловою площею 45,7 кв. м, загальною площею 71,7 кв. м, об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

визначити частки у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1 , а саме:

за ОСОБА_1 1/2 ідеальної частки, за ОСОБА_2 1/2 ідеальної частки;

припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на квартиру

АДРЕСА_1 ;

визнати за нею право власності на квартиру

АДРЕСА_1 ;

визнати приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 , загальною площею 538,1 кв. м, об`єктом спільної сумісної власності подружжя;

визначити частки у спільній сумісній власності на приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 , загальною площею 538,1 кв. м, а саме: за ОСОБА_1 1/2 ідеальної частки, за ОСОБА_2 1/2 ідеальної частки;

припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням

по АДРЕСА_2 , загальною площею 538,1 кв. м;

визнати за ОСОБА_2 право власності на приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 , загальною площею 538,1 кв. м;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію частки у спільному майні подружжя у розмірі 1 509 272,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 вересня

2019 року у складі судді Чебан В. М. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано квартиру

АДРЕСА_1 , житловою площею 45,7 кв. м, загальною площею 71,7 кв. м, об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визначено частки у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 45,7 кв. м, загальною площею 71,7 кв. м, а саме: за ОСОБА_1 -

1/2 ідеальної частки, за ОСОБА_2 - 1/2 ідеальної частки.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру

АДРЕСА_1 , житловою площею 45,7 кв. м, загальною площею 71,7 кв. м.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру

АДРЕСА_1 , житловою площею

45,7 кв. м, загальною площею 71,7 кв. м.

Визнано приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 , загальною площею 538,1 кв. м, об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1

та ОСОБА_2 .

Визначено частки у спільній сумісній власності на приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 , загальною площею 538,1 кв. м, а саме: за ОСОБА_1 - 2/5 ідеальної частки, за ОСОБА_2 - 3/5 ідеальної частки.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням

по АДРЕСА_2 , загальною площею 538,1 кв. м.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 , загальною площею 538,1 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію частки у спільному майні подружжя у розмірі 1 062 157,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 вересня

2019 року виправлено описку у резолютивній частині рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 вересня 2019 року про часткове задоволення позовної заяви ОСОБА_1 , а саме: вказано

у резолютивній частині судового рішення реєстраційний номер облікової картки платника податків відповідача: « НОМЕР_1 », замість помилково вказаного « НОМЕР_2 ».

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано майно, а саме: квартиру

АДРЕСА_1 , житловою площею

45,7 кв. м, загальною площею 71,7 кв. м та приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 , загальною площею 538,1 кв. м, яке на підставі частини першої статті 70 СК України підлягає поділу між сторонами.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 20 грудня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , задоволено частково. Скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 вересня 2019 року в частині вимог про: припинення права спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 ; визнання

за ОСОБА_1 права власності на квартиру

АДРЕСА_1 ; визнання приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 , загальною площею 538,1 кв. м, об`єктом спільної сумісної власності подружжя; визначення часток у спільній сумісній власності на приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 , загальною площею 538,1 кв. м, а саме: за ОСОБА_1 1/2 ідеальної частки, за ОСОБА_2 1/2 ідеальної частки; припинення права спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 , загальною площею 538,1 кв. м; визнання

за ОСОБА_2 права власності на приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 , загальною площею 538,1 кв. м; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації частки у спільному майні подружжя у розмірі 1 062 157,00 грн та у цій частині ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 вересня

2019 року у частині розподілу судових витрат скасовано.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції у частині визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також визнання за ними

по 1/2 ідеальної частки є правильним, оскільки відповідач визнав у цій частині позов ОСОБА_1 .

Проте, суд апеляційної інстанції вважав помилковим висновок суду першої інстанції щодо припинення права спільної часткової власності ОСОБА_1

та ОСОБА_2 на спірну квартиру та визнання права власності на цю квартиру за ОСОБА_1 , оскільки відповідач не погоджується на припинення його права власності на 1/2 частину у спірній квартирі, а позивач у свою чергу не довела неможливості її спільного використання та не внесла відповідну суму компенсації частки відповідача на депозитний рахунок суду, тому спірну квартиру слід залишити у спільній частковій власності ОСОБА_1

та ОСОБА_2 .

Разом із тим, суд апеляційної інстанції вважав помилковим висновок суду першої інстанції щодо визнання приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по

АДРЕСА_2 , загальною площею 538,1 кв. м, об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визначення їх часток

у цьому приміщенні, припинення права спільної часткової власності сторін

на зазначене приміщення та визнання права власності на спірне приміщення за ОСОБА_2 виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що на час розірвання шлюбу між сторонами площа спірних нежитлових приміщень становила 443,08 кв. м, а внаслідок проведення відповідачем після розірвання шлюбу реконструкції з добудовою створено новий об`єкт, площею 538,10 кв. м, які відповідач використовував для здійснення підприємницької діяльності. Ураховуючи відсутність належних та допустимих доказів у який період часу та за чиї кошти першочергово були збудовані спірні нежитлові приміщення, у якому вигляді та якої вартості вони були на момент виділу ОСОБА_2

від МПП «Лабірінт», у якому вигляді та якої вартості вони були на момент припинення між сторонами шлюбу, суд апеляційної інстанції вважав,

що це позбавляє можливості суд визначити частку позивача у цьому майні.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважав, що не можуть бути предметом поділу у судовому порядку спірні приміщення, загальною площею

443,08 кв. м, оскільки згідно рішення Першотравневого районного суду

м. Чернівці від 27 грудня 2006 року у справі № 2-2243/2006 у спірних приміщеннях проведена самовільна реконструкція з добудовою приміщень, внаслідок чого змінено як загальну площу на 558,10 кв. м, так і саме планування нежитлової будівлі. Крім того, позивач з цією вимогою звернулась через п`ятнадцять років після розірвання шлюбу з відповідачем, тобто з пропуском встановленого частиною третьою статті 29 КпШС України строку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Верховного Суду ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи № 727/2993/16-ц

із Шевченківського районного суду м. Чернівці. Зупинено виконання постанови Чернівецького апеляційного суду від 20 грудня 2019 року у частині стягнення з ОСОБА_1 7 234,90 грн судових витрат до закінчення касаційного провадження у справі.

У лютому 2020 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2021 року справу № 727/2993/16-ц призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки реальний поділ спірного майна у натурі неможливий, ураховуючи обставини користування цим майном, що існували тривалий час, суд першої інстанції, як вважала

ОСОБА_1 , дійшов обґрунтованого висновку про визнання за кожним

із подружжя окремого об`єкта, заявленого до поділу, з метою забезпечення сторонам об`єктивної можливості користуватися цим майном та припинення конфлікту між сторонами. Також, вважала, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації частки у спільному майні подружжя, оскільки виділення

їй у власність квартири, а відповідачу нежитлової будівлі призводить

до порушення принципу рівності часток подружжя у спільному майні.

ОСОБА_1 вважала, що належними та допустимими доказами підтверджено факт будівництва спірної нежитлової будівлі, площею

443,08 кв. м відповідачем за час перебування у шлюбі та правомірно саме

цю площу розподілено судом першої інстанції між сторонами у справі

як об`єкт спільної сумісної власності.

Також вважала, що нею не пропущено позовну давність для звернення

до суду з цим позовом. Крім того, оскільки на момент вступу

в силу ЦК України (01 січня 2004 року) строк звернення з позовом щодо поділу майна не сплив, тому до цих правовідносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені статтями 261, 267 ЦК України, зокрема, позовна давність застосовується за заявою сторони, а не автоматично,

як це було передбачено статтею 75 ЦК УРСР у редакції 1963 року.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 15 серпня 1986 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі

з ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 січня 2001 року (а. с. 89, т. 1).

На підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради

від 19 січня 1999 року № 44/2 на ім`я ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності від 11 лютого 1999 року на квартиру

АДРЕСА_1 , загальною площею

71,7 кв. м, житловою площею 45,7 кв. м. (а. с. 10, 11, т. 1).

Виплата внесків за зазначену квартиру відбувалась у період

з 1990-1993 роки, що підтверджується копіями квитанцій

та не заперечувалося сторонами (а. с. 175-182, т. 1).

Згідно висновку судової інженерно-технічної експертизи, проведеної

СП «Західно-український експертно-консультативний центр», від 11 липня 2018 року № 398, ринкова вартість квартири

АДРЕСА_1 , становить 1 107 908,00 грн та вартість 1/2 частини цієї квартири - 556 954,00 грн (а. с. 67, т. 2).

Рішенням виконкому Чернівецької міської ради від 05 травня 1992 року

№ 246/9 за рахунок земель запасу міської ради гаражному кооперативу «Сфера» відведено під будівництво гаражів індивідуального користування земельну ділянку, розміром 0,82 га, по АДРЕСА_2 та рішенням виконкому від 07 липня 1998 року гаражному кооперативу «Сфера» присвоєно поштову адресу - АДРЕСА_2 (а. с. 93, т. 1, а. с. 240, т. 2).

01 січня 1999 року між малим приватним підприємством «Лабірінт» в особі директора та приватним підприємцем ОСОБА_2 була укладена угода про те, що приватний підприємець ОСОБА_2 відокремлюється

від МПП «Лабірінт» зі своїми будівлями, згідно генеральної схеми забудови та виконавчої зйомки гаражного господарства, загальною площею

297,0 кв. м (а. с. 97, т. 1).

15 березня 1999 року директор малого приватного підприємства «Лабірінт» звернувся із заявою до головного архітектора м. Чернівці про дозвіл

на переобладнання боксів під зберігання автотранспорту на цех

по виробництву поліетиленових пакетів на 1 поверсі, та офісні приміщення

на 2 поверсі. У цій заяві також просив зазначені приміщення згідно угоди передати у власність приватного підприємця ОСОБА_2 (а. с. 96, т. 1).

Згідно акта державної приймальної комісії від 12 березня 1999 року № 443 приміщення для зберігання автотранспорту, загальною площею 254,40 кв. м, (перша черга) по АДРЕСА_2 у гаражному господарстві МПП «Лабірінт» («Сфера») готове до введення в експлуатацію (а. с. 111, т. 1).

Відповідно до акта державної приймальної комісії від 25 березня 1999 року № 440 цех по виготовленню та збуту поліетиленових пакетів у приміщенні

по АДРЕСА_2 , загальною площею

188,68 кв. м, готовий до введення в експлуатацію (а. с. 105, т. 1).

Згідно виконавчих креслень на будівництво гаражу з офісом

по АДРЕСА_2 від 1999 року приміщення для зберігання автотранспорту, загальною площею 254,40 кв. м, на 1 поверсі складаються із приміщень площею: 65,72 кв. м, 65,78 кв. м, 65,78 кв. м,

57,12 кв. м. Приміщення 2 поверху складаються із приміщень площею:

35,52 кв. м, 117,95 кв. м, 19,43 кв. м, 15,78 кв. м (а. с. 127-141, т. 1).

Указані площі також зазначені у висновку судової інженерно-технічної експертизі, проведеної СП «Західно-український експертно-консультативний центр», від 11 липня 2018 року № 398 (а. с. 67-120, т. 2).

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 06 квітня

1999 року № 245/8 дозволено приватному підприємцю ОСОБА_2 переобладнати бокси для зберігання автотранспорту під цех по виробництву поліетиленових пакетів та завершити будівництво офісних приміщень

по АДРЕСА_2 на земельній ділянці, площею

0,03 га, за рахунок земельної ділянки, що належить малому приватному підприємству «Лабірінт» та за згодою останнього на вилучення

(а. с. 95, 96, т. 1).

Згідно актів державної комісії про прийняття в експлуатацію, площа нежитлових приміщень двох поверхів становить 443,08 кв. м.

Рішенням виконкому Чернівецької міської ради від 03 жовтня 2000 року

№ 738/19 приватному підприємцю ОСОБА_2 надано земельну ділянку

по АДРЕСА_2 , площею 0,0350 га,

у постійне користування для будівництва та обслуговування боксів для зберігання автотранспорту з офісними приміщеннями та у подальшому надано державний акт на право постійного користування цією земельною ділянкою (а. с. 37, 113).

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 зробив реконструкцію та добудову спірних нежитлових приміщень.

Згідно копії технічного паспорту на нежитлові приміщення від 14 серпня

2003 року приміщення 1 поверху складаються із приміщень площею:

159,50 кв. м, 10,70 кв. м, 11,00 кв. м, 11,90 кв. м, 68,80 кв. м, 2,00 кв. м,

1,30 кв. м, 6,20 кв. м, 6,00 кв. м, а всього по 1 поверху 277,40 кв. м.

Приміщення 2 поверху складаються із приміщень площею: 5,50 кв. м,

34,90 кв. м, 121,20 кв. м, 22,30 кв. м, 19,80 кв. м, 19,50 кв. м, 20,40 кв. м,

2,50 кв. м, 1,30 кв. м, 13,30 кв. м, а всього по 2 поверху 260,70 кв. м

(а. с. 121-126, т. 1).

Відповідно до довідки публічного акціонерного товариства «Промінвестбанк» від 31 травня 2017 року № 114-09/2018, ОСОБА_2

12 лютого 2003 року отримав кредит у розмірі 300 000,00 грн, відповідно

до кредитного договору № 062, для забудови нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_2 . Кредит було погашено у повному обсязі (а. с. 4, т. 2).

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27 грудня

2006 року у справі № 2-2243/2006 за позов ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради про визнання права власності задоволено. Визнано

за ОСОБА_2 право власності на приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 , загальною площею 538,1 кв. м (а. с. 206-208, т. 2).

Зазначеним рішенням суду було встановлено, що у 1998 році ОСОБА_2 розпочав будівництво боксів для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 , в 1999 році закінчив будівництво та замовив архітектурні креслення на бокси для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 .

13 лютого 2007 року ОСОБА_2 було передано зазначені нежитлові приміщення в іпотеку акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») згідно договору іпотеки № 7840

з метою забезпечення виконання кредитного договору від 13 лютого

2007 року № 0, укладеному між ОСОБА_2 та

АКІБ «УкрСиббанк» (а. с. 38 т. 1).

Згідно пункту 1.4.1 цього договору банком відбиралась згода колишньої дружини ОСОБА_1 на укладення договору.

Відповідно до матеріалів справи № 727/6716/17 за позовом товариства

з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позики»

до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, кредитне зобов`язання ОСОБА_2 було виконано та провадження у справі закрито у зв`язку із відмовою позивача від позову. Факт припинення іпотеки підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав

на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції

до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати

або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні

чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони

та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується

до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно із пунктом 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України), з врахуванням відповідних положень ЦК України, цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів

та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша

статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми

СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З урахуванням зазначених правових норм порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або

з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до статті 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя,

що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним

з подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Частиною першою статті 29 КпШС України передбачено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна,

то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна

в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення закріплені у статтях 60, 70 СК України та статті 368 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною другою статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників

у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша

статті 61 СК України).

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із статтею 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте під час шлюбу.

Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що спірні квартира АДРЕСА_1 та приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 , загальною площею 538,1 кв. м,

є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яке підлягає поділу між ними.

Згідно частини другої статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності

на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (частина третя статті 331 ЦК України).

Згідно Державних будівельних норм України «Управління, організація

і технологія. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», що затверджені наказом Держкоммістобудування від 05 жовтня 1994 року

№ 48 в редакції станом на березень 1999 року, що діяли на час спірних правовідносин, останні встановлювали порядок, основні вимоги і умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів незалежно

від їх форми власності та призначення, способів проведення будівельних робіт і поширюються на нове будівництво, розширення, реконструкцію, технічне переозброєння, реставрацію, капітальний ремонт (далі - будівництво) об`єктів - будівель, споруд, приміщень підприємств, їх окремих черг, пускових комплексів.

Закінчені будівництвом і підготовлені до експлуатації відповідно

до затвердженого проекту об`єкти підлягають введенню в експлуатацію

в порядку, який встановлений чинним законодавством. Закінчені будівництвом об`єкти можуть бути прийняті і введені в експлуатацію тільки при забезпеченні необхідних умов охорони праці у відповідності з вимогами техніки безпеки і виробничої санітарії, вимогами пожежної і радіаційної безпеки та виконанням заходів по захисту навколишнього середовища (пункти 1.1.,1.2. ДБН).

Рішення про прийняття об`єктів в експлуатацію можуть прийматись державними технічними комісіями тільки по тих об`єктах, які закінчені будівництвом в обсязі, передбаченому проектом, та підготовлені

до експлуатації.

Ці об`єкти рекомендується вводити в експлуатацію за рішенням,

що приймається державною технічною комісією (пункт 3.1.) Державна технічна комісія зобов`язана перевірити: відповідність об`єкта затвердженій (погодженій) технічній документації; відповідність виконаних будівельно-монтажних робіт заходам по охороні праці, забезпеченню пожежо-вибухобезпеки, будівельним нормам; окремі конструкції і вузли будівель

і споруд; наявність виконавчої технічної документації; наявність дозволів відповідних служб на підключення об`єкта до мережі водопроводу, гарячого водо забезпечення, каналізації, енергозабезпечення, теплових і газових мереж. Рішення про введення в експлуатацію видається на закінчені будівництвом об`єкти, які підготовлені до експлуатації та по яких повністю виконані будівельно-монтажні роботи в обсязі, передбаченому проектом. Результатом роботи державної технічної комісії є складання і підписання акта державної технічної комісії, в якому приймається рішення про готовність до введення об`єкта в експлуатацію. (пункти 3.7-3.9). Підписаний

та затверджений акт державної технічної комісії є рішенням про готовність до введення в експлуатацію об`єкта, підставою для включення даних про його введення в державну статистичну звітність, а також для оформлення права власності на збудований об`єкт (пункт 3.1).

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено

ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Встановивши, що відповідним уповноваженим органом встановлено факт завершення будівництва пред`явлених будівель, їх відповідність чинному

на той час законодавству та прийнято в експлуатацію частину спірної будівлі АДРЕСА_2 , загальною площею

443,08 кв. м (254,40 кв. м перша черга + 188,68 кв. м другий поверх) у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, акти державної приймальної комісії від 12 березня 1999 року № 433 та від 25 березня 1999 року № 440

є дійсними й відповідачем не оскаржувались, обґрунтовано вважав, що факт реєстрації за відповідачем права власності на зазначену будівлю у більшій площі 538,10 кв. м після розірвання шлюбу не відміняє факту завершення будівництва та створення нерухомого майна, площею 443,08 кв. м, а також права спільної сумісної власності колишнього подружжя на ці приміщення.

Посилання ОСОБА_2 у касаційній скарзі на те, що він оплачував все будівництво спірного нежитлового приміщення за свої особисті кошти

та позичені кошти є необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження цього.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши, що після розірвання шлюбу між сторонами спірна квартира залишилась у користуванні позивача, яка несла тягар по її утриманню та продовжувала користуватися нею на час розгляду справи, а спірні нежитлові приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням під час перебування у шлюбі та після його розірвання використовувались відповідачем для здійснення підприємницької діяльності й ураховуючи те, що у власності відповідача

є інше житло, дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для поділу спільного сумісного майна між сторонами та залишення спірної квартири у власності позивача, спірного приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням - у власності відповідача

та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації

у розмірі різниці у вартості часток сторін у зазначених об`єктах нерухомого майна.

Висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають обставинам справи і ґрунтуються на вимогах закону.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним

і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційна скарга ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 грудня 2019 року скасувати.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 вересня

2019 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович