Справа № 212/2419/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2021 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Пустовіт О.Г., за участі секретаря судового засідання Курбакової Ю.О., відповідача Літвінової І.І. , представника третьої особи Кузьменка М.В. , розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Літвінової І.І., третя особа акціонерне товариство "УКРСИББАНК" про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з позовом до приватного нотаріусу Криворізького міського нотаріального округа Літвінова І.І. про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину і просять суд: припинити дію договору іпотеки як нікчемного правочину, зобов`язати приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Літвінову І.І., яким було накладено заборону на відчуження, шляхом внесення відомостей до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на нерухоме майно - квартиру позивачів за адресою: АДРЕСА_1 , вчинити певну дію - внести відомості про зняття заборони відчуження вищезазначеної квартири, шляхом внесення відомостей до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у зв`язку з припиненням іпотеки вищезазначеної квартири на підставі нікчемності правочину - договору іпотеки № 0Д12И8295-3 від 07 червня 2006 р.; зобов`язати приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Літвінову І.І., яким було внесено відомості до державного реєстру іпотек - договір іпотеки № 0Д12И8295-3 від 07 червня 2006 р з об`єктом обтяження - квартира позивачів за адресою: АДРЕСА_1 вчинити певну дію - внести відомості до державного реєстру іпотек у зв`язку з припиненням іпотеки вищезазначеної квартири на підставі нікчемності правочину - договору іпотеки № 0Д12И8295-3 від 07 червня 2006 р.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно договору про надання споживчого кредиту №0Д12И8295-3 від 07 червня 2006 р розділу 2. «Умови забезпечення кредиту», пункт 2.1: «У забезпечення виконання зобов`язань позичальника за даним договором Банком приймається: застава нерухомості, а саме чотирикімнатна квартира розташована на четвертому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; порука, а саме фінансова порука громадянки України ОСОБА_4 за кредитними зобов`язаннями громадянина України ОСОБА_3 .

Таким чином, на забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 07 червня 2006 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» в особі відділення № 12 Криворізької філії АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки № 0Д12И8295-3, згідно з яким в іпотеку (заставу) було передано нерухоме майно - вищезазначену квартиру, а договір купівлі-продажу в цей же самий день - 07 червня 2006 року було посвідчено приватним нотаріусом Літвіновою І.І. в приміщенні відділення №12 Криворізької філії АКІБ «УкрСиббанк» за адресою м. Кривий Ріг, вул. Землячки, буд. 13 , що підтверджується абзацом 5 аркуш 2 договору купівлі-продажу. Позивачі стверджують, що на час укладення кредитного договору, договорів поруки та іпотеки, укладених 07 червня 2006 р., неможливо було проаналізувати зобов`язально-правове забезпечення за договором іпотеки та відповідно проаналізувати його невідповідність вимогам законодавства України, тому що під час укладення останнього, позивачем не було надано його примірник, а ознайомитися з його змістом вдалося лише у грудні 2019 року після надання його копії банком на запит позивача, що суперечить договору іпотеки, де сказано, що договір іпотеки складено у 2-х примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких залишається у справах приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Літвінової І.І., а другий видається іпотекодержателю. Позивачі вважають, що договір іпотеки підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно, розділу 3 Договору купівлі-продажу вищезазначеної квартири від 07.06.2006 р. пунктом 3.1 визначено, що право власності на квартиру, що є предметом цього договору, у покупця виникає з моменту державної реєстрації цього договору». . В договорі вказано, що він підлягає державній реєстрації. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, квартира за адресою: АДРЕСА_1 була зареєстрована в реєстрі 29 червня 2006 року. Згідно п. 7.4. договору купівлі-продажу, цей договір вважається вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно ст. 182 ЦК України покупцю необхідно після державної реєстрації договору здійснити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Однак покупцем - іпотекодавцем ОСОБА_3 неможливо було виконати вимоги статті 182 ЦК України, тому що на підставі договору іпотеки, 07.06.2006 року він був вимушений передати документи на квартиру представнику банку, що підтверджується актом прийому-передачі документів на квартиру № ОД12И8295 А від 07.06.2006 р.

Таким чином, договір іпотеки № 0Д12И8295-3 від 07 червня 2006 р.- це правочин, в момент вчинення якого він не містив всіх істотних умов для його оформлення, договір купівлі-продажу квартири було зареєстровано в реєстрі права власності на нерухоме майно лише 29.06.2006 року, а не в момент його вчинення 07.06.2006 р. Ця обставина свідчить про те, що право власності на вищезазначену квартиру ОСОБА_3 набув не 07.06.2006 р., а 29.06.2006 року, з моменту державної реєстрації. Позивачі вважають, що приватним нотаріусом Літвіновою І.І. було порушено норми ЗУ «Про нотаріат» у зв`язку з посвідченням вказаного договору та накладення заборони на відчуження вищезазначеної квартири. Отже, на думку позивачів, договір іпотеки № 0Д12И8295-3 від 07 червня 2006 р. порушує публічний порядок - ст. 228 ЦК України, тобто є нікчемним, а відтак до нього має бути застосовано наслідки недійсності нікчемного правочину.

Ухвалою суду від 13.04.2020 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою від 12.05.2020 року відкрито провадження у праві в порядку загального позовного провадження, призначеного підготовче судове засідання.

03.06.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовні вимоги, в якому відповідач заперечувала проти задоволення позову. Зазначила, що 07.06.2006 року за реєстровим номером 3238 нею був посвідчений договір іпотеки №0Д12И8295-З, укладений АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 , в забезпечення зобов`язань останнього перед банком за договором про надання споживчого кредиту №0Д12И8295 від 07.06.2006р. Предметом договору іпотеки виступала квартира. Розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка була набута позивачем ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу квартири 07.06.2006 року, посвідченим нею за реєстровим номером 3234. Тобто в один день був укладений і договір купівлі-продажу квартири і договір іпотеки цієї ж квартири. Позивачами помилково зазначено в позовній заяві, що право власності на нерухоме майно, виникає з дня державної реєстрації майна. В п. 3.1. договору купівлі-продажу вказано, що право власності на квартиру, що є предметом цього договору, у покупця виникає з моменту державної реєстрації цього договору. Державна реєстрація проводилась нею шляхом внесення запису до Реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно, набуте за договором законодавчо не була пов`язана з моментом виникнення права власності на майно. Згідно п. 1.4 договору про надання споживчого кредиту №0Д12И8295 від 07.06.2006р.кредит надавався позивачу «для придбання нерухомості». При укладенні договору купівлі-продажу та договору іпотеки, не було порушено порядку укладення договору іпотеки, оскільки право одночасного укладання цих договорів прямо передбачено ЗУ «Про іпотеку».

Крім того п. 6.10 договору іпотеки було передбаченого накладення заборони, тому одночасно з посвідченням цього договору нею була накладена заборона відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Тому накладення заборони за посвідченим договором іпотеки відповідає як умовам договору іпотеки, так і нормам діючого законодавства.

18.06.2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивачі позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Вважають, зо договір іпотеки №0Д12И8295-З від 07.06.2006 року є правочином, спрямованим на порушення їх конституційних прав щодо реалізації права володіння приватною власністю - квартирою, всупереч законодавству України, а відтак порушує публічний порядок.

Ухвалою від 31.07.2020 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою суду від 29.10.2020 року залучено до участі у справі як третю особу - акціонерне товариство «УКРСИББАНК».

Ухвалою суду від 18.11.2020 року зауваження позивачів до протоколу судового засідання від 29.10.2020 року залишено без задоволення.

Ухвалою від 10.12.2020 року заяву позивачі про відвід судді визнано необґрунтованою, провадження по справі зупинено до вирішення питання про відвід.

Ухвалою судді Чайкіна І.І. від 14.12.2020 року у задоволені заяви позивачів про відвід судді Пустовіта О.Г. відмовлено.

19.04.2021 року на адресу суду надійшли письмові пояснення третьої особи, в яких представник позовні вимоги позивачів не визнає в повному обсязі, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Акцентував увагу суду на тому, що 24.01.2020 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу прийнято рішення у справі №214/1176/17 за первісною позовною заявою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитного договору, договорів поруки та іпотеки з моменту їх укладення, та за зустрічною позовною заявою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого у задоволенні вимог первісної позовної заяви ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитного договору, договорів поруки та іпотеки з моменту їх укладення - відмовлено. Зустрічні позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №ОД12И8295Д (в системі обліку банку договір №0) від 07.06.2006 року по кредиту та процентам у розмірі 2 518 (дві тисячі п`ятсот вісімнадцять) дол. США 54 центів та пені у розмірі 469 (чотириста шістдесят дев`ять ) гривень 42 кп. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №ОД12И8295Д (в системі обліку банку договір №0) від 07.06.2006 року по процентам у розмірі 94 (дев`яносто чотири) дол. США 24 центів. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» 828 (вісімсот двадцять вісім) грн. 72 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» 771 (сімсот сімдесят одна) грн. 28 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08.09.2020 року рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 24.01.2020 року залишено без змін. Тобто, з вищезазначеного рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу слідує, що кредитний договір, договір поруки та договір іпотеки є дійсними з моменту їх укладання.

В судове засідання позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не з`явились, надали заяву про розгляд справи у їх відсутності, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач Літвінова І.І. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав зазначених в письмових поясненнях та просила суд застосувати позовну давність.

Представник третьої особи Кузьменко М.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав зазначених в відзиві на позовну заяву та просив суд застосувати позовну давність.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, спираючись на надані сторонами докази у справі, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного:

07 червня 2006 року за реєстровим номером 3238 нотаріусом був посвідчений договір іпотеки № 0Д12И8295-З, укладений АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 , в забезпечення зобов`язань останнього перед банком за договором про надання споживчого кредиту № 0Д12И8295Д від 07.06.2006 року.

Предметом договору іпотеки виступала квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка була набута позивачем ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу квартири 07.06.2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу за реєстровим номером 3234.

Вказаний договір іпотеки був складений у двох примірниках, про що зазначено у п. 6.6. договору: «6.6. Цей договір складений у 2-х примірниках що мають однакову юридичну силу, один з яких залишається на зберіганні у справах приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Літвінової І.І., а другий видається Іпотекодержателю».

Кількість примірників посвідченого договору іпотеки відповідає вимогам діючого законодавства, а саме ст. 59 Закону України «Про нотаріат» в редакції на час посвідчення договору іпотеки) в якій зазначено, що документи, в яких викладено зміст угод, що посвідчуються в нотаріальному порядку, подаються нотаріусу або посадовій особі виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка вчиняє нотаріальні дії, не менш ніж у двох примірниках, один з яких залишається у справах державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса, у виконавчому комітеті сільської, селищної, міської Ради народних депутатів.

Пункт 37 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 № 20/5 (в редакції на час посвідчення договору іпотеки) передбачає, що документи, у яких викладено зміст правочинів, що посвідчуються в нотаріальному порядку, виготовляються нотаріусом не менше ніж у двох примірниках, один з яких залишається у справах державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса, а інші, що мають силу оригіналу, видаються сторонам. Усі примірники підписуються учасниками правочину. Посвідчувальний напис вчиняється на всіх примірниках правочину. На бажання учасників правочину кожному з них видається по одному примірнику, про що зазначається у тексті договору.»

Як пояснила нотаріус, то ОСОБА_3 , підписуючи договір іпотеки не заявляв про своє бажання отримати примірник цього договору.

Щодо посилання позивачів на порушення нотаріусом ст. 207 ЦК України «Вимоги до письмової форми правочину». Суд вважає їх необґрунтованими, оскільки:

-по-перше, вказана стаття ЦК України не регламентує питання щодо кількості примірників правочину;

-по-друге, частина перша ст. 207 ЦК України встановлює, що письмовою формою правочину вважається фіксація змісту правочину в одному (єдиному письмовому документі - договорі) або кількох документах (що складаються окремо, але відображають узгодження волі сторін - листи, телеграми тощо), якими обмінялися сторони.

Згідно ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частина 2 Статті 209 ЦК України «Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом… шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину (а не на документах, якими обмінялися сторони), посвідчувального напису.

Враховуючи вищевикладене, посвідчення нотаріусом 07 червня 2006 року договору іпотеки у двох примірниках відповідає як Закону України «Про нотаріат», так і Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Не знайшла також свого підтвердження думка позивачів про порушення ст.ст. 43, 44 Закону України «Про нотаріат» з наступних підстав.

Згідно ст. 43 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії.

Як пояснила в судовому засіданні відповідач, особу ОСОБА_3 (іпотекодавця) та представника АКІБ «УкрСиббанк» (іпотеко держателя - Зіменса Д.В. ) встановлено за їх паспортами, при цьому паспортні дані (серія, номер, орган який видавав та дату видачі) іпотекодавця ОСОБА_3 вказано як в преамбулі договору іпотеки, другий раз в кінці договору в пункті «Підписи сторін», а також в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Паспортні данні представника АКІБ «УкрСиббанк» записано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій.

Відповідно до п. 41 та 42 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при перевірці обсягу цивільної правоздатності юридичних осіб, які беруть участь у правочинах, нотаріуси зобов`язані ознайомитись з установчими документами (статут, засновницький договір), установчими актами, свідоцтвом про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності (витягом з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України), положенням про філію та представництво юридичної особи, наказом юридичної особи про призначення керівника філії або представництва і перевірити, чи відповідає нотаріальна дія, яка вчиняється, обсягу цивільної правоздатності юридичної особи. У випадках, передбачених законодавством, нотаріус перевіряє наявність спеціального дозволу (ліцензії) на здійснення юридичною особою окремого виду діяльності. При укладенні правочину представником нотаріус перевіряє його повноваження за довіреністю, виданою представникові юридичною особою.

При посвідченні 07 червня 2006 року договору іпотеки для перевірки цивільної правоздатності АКІБ «УкрСиббанк» представником банку для ознайомлення надавалися засвідчені нотаріально фотокопії статуту банку, змін до статуту, довідки статистичного управління про включення банку до ЄДРПОУ, а також фотокопію банківської ліцензії, зареєстрованої НБУ. Про огляд цих документів (дати, номери, ким видані та засвідчені) зазначено у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій.

Повноваження представника АКІБ «УкрСиббанк» нотаріусом перевірялися за нотаріально посвідченою довіреністю, що відповідає вимогам п.42 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Данні щодо довіреності (дата, реєстровий номер, яким нотаріусом посвідчена) також зазначені у преамбулі договору іпотеки.

Копія довіреності Акціонерного комерційного банку «УкрСиббанк», виданої на начальника відділення №12 Криворізької філії АКІБ «УкрСиббанк» Зімєнса Дмитра Вікторовича, посвідченої 03 січня 2006 року Убієнних Л.М., приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу, реєстровий № 35, а також копія витягу із наказу Криворізької філії АКІБ «УкрСиббанк» від 03.11.2005р. № 199-к про переведення Зімєнса Дмитра Вікторовича на посаду начальника відділення № 12. зберігаються у нотаріальних справах.

Згідно статті 7 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси у своїй діяльності керуються Законами України, Постановами Верховної Ради України, Указами і розпорядженнями Президента України, Постановами і розпорядженнями Кабінета Міністрів України, Наказами Міністерства юстиції України, нормативними актами обладміністрацій.

Посвідчуючи вищевказаний договір іпотеки від 07 червня 2006 року, нотаріус насамперед керувалася нормами Закону України «Про іпотеку». Згідно статті 18 цього закону: іпотечний договір повинен містити такі істотні умови:

- для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб (резидентів) відомості про найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб (громадян України) - прізвище, ім`я, по батькові, адресу постійного проживання та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; ці відомості вказані в преамбулі договору

- зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання; зміст і розмір основного зобов`язання вказані в пункті 1.2 договору іпотеки

- опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації та/або його реєстраційні данні. опис предмета іпотеки(що включає в себе: вид нерухомого майна - квартира, місцезнаходження(адресу). Опис(кількість кімнат - 4, на якому поверсі 5-ти поверхового житлового будинку, загальну та житлову площу - все це міститься у пункті 1.4. договору іпотеки

- посилання на видачу заставної або її відсутність (пунктом 3.2. обумовлено: «На день підписання цього Договору заставна не випущена.»)

У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Але договір іпотеки № 0Д12И8295-З від 07 червня 2006 року, укладений АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І. за реєстровим номером 3238, містить усі ці істотні умови.

Крім того, до укладання сторонами АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 договору іпотеки, дружина іпотекодавця ОСОБА_4 підписувала заяву про згоду чоловіку ОСОБА_3 на передачу в іпотеку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , справжність підпису на заяві нотаріально засвідчена приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І 07 червня 2006 року за реєстровим № 3237.

У відповіді на відзив позивачі вказують, що у тексті договору іпотеки не зазначено про наявність згоди другого з подружжя з посиланням на реєстровий номер, за яким ця згода посвідчена, та дату її посвідчення.

Вказане твердження суд не бере до уваги, оскільки цієї вимоги на момент посвідчення договору іпотеки 07 червня 2006 року не існувало. Пункт 44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 року № 20/5, тільки через 3 роки був викладений в редакції Наказу Міністерства юстиції № 1062/5 від 15.06.2009 року, та став містити таку вимогу.

Позивачі вважають, що право власності на квартиру ОСОБА_3 набув не 07 червня 2006 року, а з 29 червня 2006 року (дата реєстрації органами Бюро технічної інвентаризації), з чим суд не може погодитися з наступних підстав.

Державна реєстрація права власності на нерухоме майно, набуте за договором (ст. 182 ЦК України), законодавчо не була пов`язана з моментом виникнення права власності на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 182 ЦК України , право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно ч.4 ст. 334 ЦК України у редакції, чинній на час посвідчення вищевказаного договору купівлі-продажу: якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

В п.3.1. договору купівлі-продажу так і зазначено, що право власності на квартиру, що є предметом цього договору, у ПОКУПЦЯ виникає з моменту державної реєстрації цього договору. Державна реєстрація договору проводилася приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І шляхом внесення запису до Реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням.

Тобто, право власності на квартиру у позивача ОСОБА_3 виникло з моменту державної реєстрації договору купівлі-продажу, проведеної одночасно з його посвідченням.

На думку позивачів, при посвідченні договору іпотеки мали місце порушення пунктів 38 та 96 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, які за своїм змістом частково дублюються. Таке твердження суд вважає помилковим оскільки в пунктах 38 та 96 Інструкції прописано: Договори про заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, що заставляється.

Для посвідчення 07 червня 2006 року договору іпотеки, позивачем ОСОБА_3 як документ, який підтверджує право власності на майно, що заставляється, подавався договір купівлі-продажу квартири, укладений між Продавцями: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , з однієї сторони, та ОСОБА_3 , з другої сторони, посвідчений нотаріусом 07 червня 2006 року за реєстровим номером 3234, та зареєстрований в Реєстрі правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням.

Згідно п. 1.4. договору про надання споживчого кредиту № 0Д12И8295Д від 07.06.2006 року кредит надавався позивачу ОСОБА_3 «для придбання нерухомості».

Відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України "Про іпотеку" у разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно.

Договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та договір іпотеки цієї квартири укладалися одночасно, що відповідає ч. 5 ст. 18 Закону України "Про іпотеку": Одночасність укладання цих двох договорів безумовно виключає стадію реєстрації нерухомого майна органами БТІ між цими договорами.

Державна реєстрація права власності на нерухоме майно, набуте за договором законодавчо не була пов`язана з моментом виникнення права власності на майно, але про необхідність її здійснити, було зазначено у пункті 7.4. договору купівлі-продажу квартири.

Також договором іпотеки саме на ОСОБА_3 (підпункт 2.4.9. пункту 2.4. «Обов`язки Іпотекодавця» покладено обов`язок реєстрації права власності (яке вже виникло з моменту реєстрації договору купівлі-продажу в Реєстрі правочинів 07 червня 2006 року) в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. І якщо строк цієї реєстрації і було порушено, то це вважається порушенням обов`язків іпотекодавцем.

Позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 вважають порушенням норм діючого законодавства у зв`язку з накладенням заборони відчуження квартири за договором іпотеки від 07 червня 2006 року.

Однак це твердження суперечить цілій низці нормативних актів.

Так, ст.. 73 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріус чи посадова особа виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладають заборону їх відчуження…. при посвідченні договору про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Також, відповідно до ч. 10 ст. 5 Закону України "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (Статтю 5 доповнено частиною згідно із Законом N 3201-IV від 15.12.2005 ), який регулює, зокрема, відносини у системі іпотечного кредитування, закріплено: «У разі коли іпотечним договором передбачено накладення заборони відчуження нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, нотаріус накладає таку заборону одночасно з посвідченням договору іпотеки.»

Статтею 4 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Крім того, договором іпотеки № 0Д12И8295-З від 07.06.2006 року, зокрема, передбачено: «п.6.2. Цей договір укладається з реєстрацією обтяження в Державному реєстрі іпотек, витрати по реєстрації в цьому реєстрі несе Іпотекодавець.» та «п.6.10. Сторони домовились, що цей Договір укладається з накладенням заборони відчуження Предмету іпотеки.»

На підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат», ст. 4 Закону України «Про іпотеку», у зв`язку з посвідченням вищевказаного договору іпотеки приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І була накладена заборона відчуження предмета іпотеки з реєстрацією 07.06.2006 року заборони в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, та реєстрацією 14.09.2006 року обтяження квартири іпотекою в Державному реєстру Іпотек.

Таким чином, накладення заборони за посвідченим договором іпотеки відповідає як умовам самого договору іпотеки, так і нормам діючого законодавства.

Щодо позовної вимоги про припинення дії договору іпотеки як нікчемного правочину згідно ст. 228 ЦК України, слід зазначити, що у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» висловлена наступна правова позиція: нікчемними за статтею 228 ЦК є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

У позові позивачі зазначають, що договір іпотеки № 0Д12И8295-З від 07 червня 2006 р. є правочином, спрямованим на порушення їхніх конституційних прав щодо реалізації права володіння приватною власністю - квартирою, а відтак порушує публічний порядок. Однак це твердження прямо суперечить законодавству України: ЦК України, Закону України «Про іпотеку» та обставинам справи.

Крім того, в своїй позовній заяві позивачі вказують адресу квартири, яка була предметом договору іпотеки, як місце свого мешкання. Таким чином, укладений ОСОБА_3 договір іпотеки № 0Д12И8295-З від 07 червня 2006 р., не порушує і не може порушувати право позивачів на володіння переданою в іпотеку квартирою.

Аналізуючи всі сукупні докази по справі, суд вважає, що є підстави для застосування строку позовної давності.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а статтею 261 цього ж кодексу встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Доказом, що підтверджує настання порушення Позивачами строків на звернення до суду із позовною заявою, є укладений 07 червня 2006 року ОСОБА_3 з АКІБ «УкрСиббанк» договір іпотеки № 0Д12И8295-З, пунктами 6.10. та 6.2. якого передбачено, що договір укладається з накладенням заборони відчуження предмету іпотеки та реєстрацією обтяження в Державному реєстрі іпотек. ОСОБА_3 особисто ознайомлювався з умовами договору іпотеки, був згоден з усіма його умовами, про що свідчать його підписи на кожній сторінці договору іпотеки та в кінці договору. Позивач ОСОБА_4 , як дружина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , надавала свою згоду на передачу в іпотеку вищевказаної квартири, і стверджувала про ознайомлення з проектом договору іпотеки.

Позивач ОСОБА_3 не заперечує у позові проти того, що ним був укладений з АКІБ «УкрСиббанк» 07 червня 2006 року договір іпотеки № 0Д12И8295-З, а позивач ОСОБА_4 не заперечує проти того, що нею була надана на це письмова згода як дружини ОСОБА_3 .

Позивачі самі у своїй позовній заяві визнають, що їх право на володіння, користування і розпорядження квартирою є порушеним після укладення договору іпотеки № 0Д12И8295-З від 07 червня 2006 року.

Таким чином, саме із дати укладення договору іпотеки № 0Д12И8295-З, а саме з 07 червня 2006 року почав спливати термін позовної давності щодо вимог на внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та до Державного реєстру іпотек відомостей про зняття заборони відчуження з об`єкта нерухомого майна та припинення іпотеки, і сплинув у червні 2009 року.

Крім викладеного суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майно, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотеко держатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

П. 6.3 оспорюваного іпотечного договору, передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до припинення основного зобов`язання. Дія цього договору також припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, зокрема Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Звертаючись з позовом до суду, позивачі не зазначили жодної з обставин, з наявністю яких Закон України «Про іпотеку» пов`язує припинення іпотеки.

Правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення вимог за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. На відносини з права застави не поширюються норми ст. 559 ЦК України щодо припинення поруки, оскільки іпотека за правовою природою є заставою та регулюється нормами параграфа 6 (статті 572 - 593) глави 49 ЦК України і спеціальним законом.

Згідно із ст. 575 ЦК України іпотека визначена окремим видом застави. Підстави припинення права застави визначені ст. 593 ЦК України, а щодо іпотеки як її окремого виду також і ст. 17 Закону України «Про іпотеку».

Оскільки підстави припинення іпотеки як окремого виду забезпечення виконання зобов`язання безпосередньо врегульовані окремими нормами цивільного закону, суд не може застосовувати норми, які регулюють підстави припинення інших видів забезпечення виконання зобов`язання незалежно від ступеня їх подібності за суттю відносин чи в найменуванні сторін.

Правові статуси поручителя і майнового поручителя врегульовані окремо, із суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення і для вирішення спорів за їх участю шляхом безпосереднього застосування відповідних норм цивільного законодавства.

У постановах Верховного Суду України від 04.11.2015 у справі № 6-1534цс15 та від 16.11.2016 у справі № 6-1474цс16 вказано, що «відповідно до ст. 11 Закону України «Про заставу», ст. 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до ст. 546 ЦК України застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 цього Кодексу), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки останній відповідає перед заставо-/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки».

Враховуючи, що відносини, які виникли між сторонами, регулюються спеціальним Законом України «Про іпотеку» та загальними положеннями про забезпечення виконання зобов`язань, на них не поширюються норми, які регулюють поруку, а саме статті 553 - 559 ЦК України, тому доводи про припинення майнової поруки на підставі ст. 559 ЦК України за договором іпотеки є безпідставними.

У відповідності до ст. ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ст.ст. 79-80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази припинення основного зобов`язання, що слугувало б підставою для припинення іпотеки, недійсності Іпотечного договору, тощо.

Позов не містить викладу обставин та зазначення підстав недійсності оспорюваного Іпотечного договору.

Відповідач та представник третьої особи просять застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності, посилаючись на те, що кредитний договір було укладено 07.06.2006 ороку, договір іпотеки була укладено 07.06.2006 року, а до суду позивачі звернулись з позовом про застосування наслідків недійсності правочину через 14 років після вчинення зазначеного правочину, а саме 07.04.2020 року.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Статтею 530 ч. 1 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Таким чином початок перебігу строку давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі звернулись з позовом до суду 07.04.2020 року, а Договір іпотеки № 0Д12И8295-З було укладено 07.06.2006 року. Відповідно строк позовної давності сплинув 07.06.2009 року.

Таким чином судом встановлено, що позивачі, подавши позовну заяву в 07.04.2020 року, звернулись в суд із пропуском трирічного строку позовної давності, який по даним правовідносинам сплив 07.06.2009 року і який обчислюється з моменту укладання оспорюваного договору. Поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду не встановлено, заяви про поновлення строку на розгляд суду не надходило.

Застосуванню підлягають положення ст.257 ЦК України, якою встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. (правова позиція ВСУ, висловлена в постанові від 19.03.2014 року).

Частинами 4, 5 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до п. 11 № 14 від 18.12.2009 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не задоволено, що є самостійною підставою для цього.

Тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог належить відмовити в зв`язку з пропуском строку на звернення до суду за захистом порушених прав, тобто строку позовної давності.

Керуючись ст.ст.1-18, 76, 77-81, 95, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Літвінової І.І., третя особа акціонерне товариство "УКРСИББАНК" про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу протягом тридцяти днів з часу його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 28.05.2021 року.

Суддя: О. Г. Пустовіт