ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/2649/21
провадження № 2/753/4705/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2021 р. м. Київ

Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Курічової В.М.,

за участю секретаря судового засідання Єрош Т.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Кушнір О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної та матеріальної шкоди,

УСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшов позов ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 01.03.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання на 31.03.2021. Судом направлено копію ухвали разом з позовною заявою і доданими до неї документами на адресу Посольства Російської Федерації.

Позовна заява мотивована тим, що у червні 2014 року через негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, позивач змушений був переселитися з місця постійного проживання (м. Донецьк) на тимчасово окупованій Російською Федерацією території до м. Вінниці, а згодом - до м. Києва. Зазначив, що збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України йому було завдано матеріальну та моральну шкоди, яку він оцінював у розмірі 33 666 836,00 грн та яку просив стягнути з Російської Федерації на його користь.

В судове засідання представникПосольства Російської Федерації не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причину неявки не повідомив.

Заслухавши позивача, представника позивача та вивчивши доводи, викладені у позові, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі з огляду на таке.

Законом України від 15.04.2014 № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлюється особливий правовий режим на цій території, визначаються особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, стороною якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет. Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента України від 10 червня 1993 року № 198/93, держава гарантує додержання положень зазначеної Конвенції.

Крім того, порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.

Ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах внутрішній та зовнішній.

У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність та непідпорядкованість держави іншим державам. У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом до Російської Федерації за вирішенням спору про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Нормою ч. 1 ст. 4 ЦПК України закріплено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (а отже, і рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості).

Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента від 10 червня 1993 року № 198/93, Україна гарантує додержання положень Віденської конвенції 1961 року та Віденської конвенції про консульські зносини від 24 квітня 1963 року.

Пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову та звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, відповідно до ст. 32 Віденської конвенції 1961 року можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави.

Цю норму міжнародного договору конкретизовано у ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 04 листопада 2020 року у справі № 280/1318/19-ц (провадження № 61-13348св20), від 13 травня 2020 року у справі № 711/17/19 (провадження № 61-10776св19), від 03 червня 2020 року у справі № 357/13182/18 (провадження № 61-12202св19), від 24 червня 2020 року у справі № 711/16/19 (провадження № 61-12669св19), вона є незмінною та усталеною.

З огляду на те, що держава Російська Федерація має в Україні судовий імунітет, а отже, необхідна згода дипломатичного представництва на пред`явлення до неї позову, яку у цій справі Посольством Російської Федерації як її компетентним органом не надано, суд не має права здійснювати подальші процесуальні дії, оскільки за відсутності такої згоди іноземна держава не може мати правового статусу відповідача у цивільному процесі України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки справа за позовом до іноземної держави, компетентним органом якої не надано згоди на пред`явлення до неї позову, не підлягає розгляду в судах держави Україна, зокрема у порядку цивільного судочинства.

Керуючись нормами п. 1 ч. 1 ст. 255, ст.256, 258 - 261, ч. 1, 2 ст. 273, ст. 353 - 354, п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Роз`яснити, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду безпосередньо або через Дарницький районний суд м. Києва протягом п`ятнадцяти днів з моменту її підписання.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її підписання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.М. Курічова