Ухвала

26 травня 2021 року

м. Київ

справа № 761/10419/19

провадження № 61-7353ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Осіяна О. М. розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» про стягнення страхового відшкодування,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з приватного акціонерного товариства «Просто-Страхування» (далі - ПАТ «Просто-Страхування») правонаступником якого є акціонерне товариство «Просто-Страхування» (далі - АТ «Просто-Страхування») на його користь суму страхового відшкодування за договором страхування від 27 травня 2017 року у розмірі 1 005 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що на подію яка сталася 27 листопада 2017 року не може бути поширено виключення із страхових випадків, передбачене пунктом 2.3.1.5. договору страхування, оскільки належними та допустимими доказами не зафіксовано відмову ОСОБА_2 від огляду на стан сп`яніння, а тому посилання відповідача на таку підставу для відмови у виплаті страхового відшкодування не відповідає обставинам, встановленим в судовому засіданні. Також страховою компанією було встановлено, що відбулась «повна загибель» автомобіля, а тому суд на підставі положень підпункту 2.8.18-2.8.20 договору страхування та враховуючи заявлені позовні вимоги, вважав за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму страхового відшкодування.

У квітні 2021 року АТ «Просто-Страхування» подало до Верховного Суду засобами поштового зв`язку касаційну скаргу, що надійшла 05 травня 2021 року, в якій заявник просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

11 травня 2021 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями, справу призначено судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Подана касаційна скарга не може бути прийнята судом касаційної інстанції до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження з огляду на наступне.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Так, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У випадку подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Отже, касаційна скарга АТ «Просто-Страхування» не відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Так, заявник узагальнено посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не зазначає конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює розгляд питання про відкриття касаційного провадження.

У зв`язку із наведеним, заявнику необхідно надати до суду касаційної інстанції виправлену касаційну скаргу із зазначенням підстав (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбачених (передбаченої) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав); надати копії касаційної скарги з доданими до неї документами відповідно до кількості учасників справи.

Згідно з частиною другою статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року залишити без руху.

Надати для усунення зазначених вище недоліків касаційної скарги місячний строк, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. М. Осіян