ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2033/21 Справа № 213/2976/20 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого судді: Барильської А.П.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство «Південний гірничо збагачувальний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Кривому Розі, у порядку ч. 13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 листопада 2020 року, яке ухвалене суддею Поповим В.В. в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст рішення суду складено 09 листопада 2020 року,-

ВСТАНОВИВ :

В липні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Південний гірничо - збагачувальний комбінат» (далі АТ «Південний ГЗК») і просив стягнути 188 920 гривень моральної шкоди у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням на виробництві внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 гривень.

Висновком МСЕК від 12 травня 2020 року позивачу первинно встановлено 65% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності, безстроково.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з втратою здоров`я на виробництві, 125 000 гривень без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 гривень.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір у розмірі 1 250 гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач АТ «Південний ГЗК» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Вважає, що обов`язок АТ «Південний ГЗК» відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу, відсутній, оскільки факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами, зокрема, не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, оскільки в Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 19 березня 2020 рокувідсутня будь-яка інформація щодо конкретних посадових осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти та нормативно-правові акти.

На думку відповідача, надані позивачем докази щодо встановлення йому професійного захворювання та втрати працездатності не свідчать про наявність у останнього моральних страждань, стресу, депресії чи інших негативних проявів психологічного стану.

Також суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці.

Вказує на те, що розмір моральної шкоди стягнутої судом на користь позивача не відповідає засадам розумності та справедливості.

На думку відповідача, суд першої інстанції безпідставно стягнув судові витрати на користь позивача на правничу допомогу в розмірі 5 000 гривень.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга АТ «Південний ГЗК» підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача з 15 листопада 1984 року по 19 грудня 2007 року машиністом рихтувальної машини, 19 грудня 2007 року по з 18 квітня 2019 року машиністом колійних машин, з 18 квітня 2019 року по 30 квітня 2020 року - машиністом залізнично будівельних машин наВАТ «Південний ГЗК», правонаступником якого є АТ «Південний ГЗК»(а.с. 21-22).

Відповідно до п. 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) форми П-4 від 19 березня 2020 року, професійне захворювання у позивача виникло внаслідок тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища і недосконалості технологічного устаткування та технологічного процесу, де він підпадав під вплив дії загальної вібрації, що перевищувала нормативні показники та виробничого пилу з вмістом вільного кремнію діоксин, вміст якого в повітрі робочої зони перевищував гранично допустиму концентрацію (а.с. 6).

Відповідно до п. 18 Акту, причиною виникнення хронічного професійного захворювання у позивача є еквівалентний рівень загальної вібрації та вміст пилу з вмістом вільного діоксиду кремнію у повітрі робочої зони, що перевищували норми ГДК (а.с. 6-7)

Висновком МСЕК від 12 травня 2020 року позивачу первинно встановлено 65% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності, безстроково (а.с. 9-10).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Південний ГЗК»про стягнення моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, суд першої інстанції керувався вимогами ч. 2 ст. 153, ст. 173, ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України та виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманих ним на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та розміром відшкодування моральної шкоди, з наступних підстав.

Згідно ст.4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими у Постанові Пленуму Верховного Суду України в п. 13 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що обов`язок АТ «Південний ГЗК» відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу, відсутній, оскільки факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами, зокрема, не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, оскільки в Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 19 березня 2020 рокувідсутня будь-яка інформація щодо конкретних посадових осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти та нормативно-правові акти, колегія суддів не бере до уваги, оскільки відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці, оскільки як вбачається з матеріалів справи, позивач пропрацював на підприємстві відповідача в період з 1994 року по 2009 рік, висновком МСЕК від 21 лютого 2020 року позивачу було первинно встановлено 65% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності, безстроково.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - АТ «Південний ГЗК»- повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що надані позивачем докази щодо встановлення йому професійного захворювання та втрати працездатності не свідчать про наявність у останнього моральних страждань, стресу, депресії чи інших негативних проявів психологічного стану, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, оскільки він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, так як відчуває складності, внаслідок чого переносить моральні страждання. Актом розслідування професійного захворювання (отруєння) від 19 березня 2020 року, встановлено недосконалість робочого місця.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутим з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, судом першої інстанції враховано характер отриманого професійного захворювання, відсоток втрати професійної працездатності у розмірі 65%, ІІІ група інвалідності, безстроково, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, зважаючи на встановлення ступеню втрати професійної працездатності.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманим хронічним професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання та хвилювання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Тому, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом, з вищенаведених підстав.

Колегія суддів вважає, що надані позивачем докази підтверджують витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката.

Разом із тим, визначаючи розмір витрат, враховуючи складність справи та обсяг виконаних робіт, колегія суддів вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу стягнутий з відповідача на користь позивача підлягає зміні, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Частинами 1-5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 скориставшись своїм правом на правничу допомогу, 16 липня 2020 року уклав договір про надання правничої допомоги №44/20 з адвокатом Карнаух Т.В. згідно якого йому надана правнича допомога: усна консультація, правовий аналіз наданої документації клієнтом для складання позовної заяви, формування переліку необхідних документів для забезпечення доказів по справі, копіювання документів для складання позовної заяви, вивчення судової практики суду касаційної інстанції, складання позовної заяви та представлення інтересів в суді (а.с. 31).

Згідно Акту виконаних робіт відповідно до умов договору про надання правничої допомоги №44/20 від 16 липня 2020 на загальну суму 5 000 грн., адвокатом надані послуги: усна консультація 1 година - 450 грн., правовий аналіз наданої документації клієнтом для складання позовної заяви 2 години 900 грн., формування переліку необхідних документів для забезпечення доказів по справі 30 хвилин - 250 грн., копіювання документів для складання позовної заяви 30 хвилин 150 грн., вивчення судової практики суду касаційної інстанції 1 година 30 хвилин - 550 грн., складання позовної заяви 2 години 1 000 грн., представлення інтересів в суді 2 години - 1700 грн. = 5000 грн.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до протоколу судового засідання від 02 листопада 2020 року представник позивача приймала участь у судовому засіданні 50 хвилин (а.с. 71-71-зворот).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача становить 4 010 гривень з розрахунку: усна консультація 1 година - 450 грн., правовий аналіз наданої документації клієнтом для складання позовної заяви 2 години 900 грн., формування переліку необхідних документів для забезпечення доказів по справі 30 хвилин - 250 грн., копіювання документів для складання позовної заяви 30 хвилин 150 грн., вивчення судової практики суду касаційної інстанції 1 година 30 хвилин - 550 грн., складання позовної заяви 2 години 1 000 грн., представлення інтересів в суді 50 хвилин - 710 грн. = 4 010 грн.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру стягнутих з АТ «Південний ГЗК»на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, із зменшенням цього розміру з 5 000 грн. до 4 010 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна АТ «Південний ГЗК» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині розміру стягнутих витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» - задовольнити частково.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 листопада 2020 року змінити в частині розміру стягнутих з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, зменшивши цей розмір з 5 000 грн. до 4 010 (чотири тисячі десять) гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 18 січня 2021 року.

Головуючий:

Судді: