ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/4906/19 Головуючий суддя І інстанції Теслікова І. І.
Провадження № 22-ц/818/2035/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В., Чабан А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Теслікової І.І., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Куп`янського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Прокуратури Харківської області про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року позивач звернувся до Червонозаводського районного суду м. Харкова з позовом, яким з урахуванням уточнень, просив суд стягнути з Державної Казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на його користь на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями суду, органу досудового розслідування та прокуратури у вигляді незаконного тримання під вартою за період часу з 11.09.2010 по 12.09.2011 та з 13.12.2011 року по 13.04.2012 грошові кошти в розмірі 1100000,00 грн шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до вироку Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 03 червня 2015 року позивачу, в рахунок відбуття призначеного покарання за ч. 2 ст. 153 КК України, був зарахований термін його перебування під вартою з 11.09.2004 по 09.09.2011, 13.12.2011, 14.12.2011, тобто 7 років. Згідно з позовом, позивач знаходився під вартою в цій справі значно більше ніж 6-річний термін покарання, остаточно призначений за рішенням Апеляційного суду Харківської області. Позивач знаходився під вартою в цій справі з 11.09.2004 по 12.09.2011, та з 13.12.2011 по 13.04.2012, тобто 7 років та 4 місяці. Таким чином, відповідно до рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 листопада 2015 року відбуття призначеного покарання у вигляді 6 років позбавлення волі повинно було закінчитись не пізніше 11.09.2010, але держава Україна в особі уповноважених нею органів тримали позивача під вартою в цій кримінальній справі на 1 рік та 4 місяці більше, ніж було потрібно за вищевказаним рішенням суду. Таким чином позивач незаконно відбув зайві 489 днів під вартою. Внаслідок того, що позивач незаконно перебував під вартою 489 днів, йому завдано величезної моральної шкоди та душевних страждань. Усвідомлення того, що судова система в особі суддів Куп`янського міськрайонного суду Харківської області виявилася нездатною своєчасно з дотриманням розумних строків розглянути справу за його обвинуваченням завдало позивачу величезних душевних страждань саме через те, що практично весь цей час він знаходився під вартою та був позбавлений волі на значно більший строк, ніж термін призначеного покарання, хоча жодним чином не чинив перешкод ні слідству, ні суду. Перебування позивача під вартою протягом цих 489 днів не можна обґрунтувати ніякими обставинами або процесуальними потребами, оскільки із самого початку провадження кримінальної справи до прийняття остаточного рішення позивача було обвинувачено в вчиненні злочину, відносно ОСОБА_2 11.09.2004 позивача було затримано саме в кримінальній справі № 55040055, в якій і винесено вирок. Всі обвинувачення, що стосуються кримінальної справи № 55040056 фактом вбивства ОСОБА_3 , сполученого з її зґвалтуванням та насильницьким задоволенням з нею статевої пристрасті в неприродній формі відносно позивача закрито СУ ГУМВС України в Харківській області на підставі п. 2 ст. 6 КПК України (який діяв в Україні в той час) в зв`язку з відсутністю складу злочину, тобто за повністю реабілітуючими обставинами. Особливих та глибоких моральних страждань в випадку незаконного перебування позивача завдало саме позбавлення волі, безпідставна ізоляція протягом такого тривалого часу, необхідність перебування в умовах слідчого ізолятору з одночасною відсутністю будь якої надії на справедливість, фактична неможливість вільно спілкуватися з членами своєї родини та друзями, зокрема із своєю матір`ю ОСОБА_4 , неможливість працевлаштування як на території України так і за кордоном, неможливість бути корисним для своєї родини, неможливість вільно пересуватись в просторі, неможливість вільно обирати місце своє проживання та навчатись, а також неможливість будь яким чином вплинути на цю ситуацію та домогтися звільнення з під варти. Сам факт, що кримінальний процес стосовно позивача завершився звільненням від призначеного покарання в зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 153 КК України є ознакою повної абсурдності цього процесу та є додатковим доказом того, що незаконне перебування позивача під вартою протягом 489 днів свідчить про повну байдужість посадових осіб органу досудового розслідування, прокуратури і суду як до долі позивача так і до своїх процесуальних обов`язків. Наслідком цієї байдужості стало незаконне перебування під вартою в умовах слідчого ізолятору протягом 489 днів. Внаслідок незаконного та безпідставного позбавлення волі на період часу з 11.09.2010 по 12.09.2011 та з 13.12.2011 по 13.04.2012 були грубо порушено особисте немайнове право позивача, що забезпечує природне існування фізичної особи, а саме право на свободу, а також його особисті немайнові права, що забезпечують соціальне буття фізичної особи, а саме: передбачені ЦК України право на вільний вибір місця проживання; вибір та зміну роду занять; свободу пересування. З урахуванням глибини та тривалості душевних страждань, які позивач зазнав внаслідок незаконного та нічим невиправданого перебування під вартою в умовах слідчого ізолятору протягом 489 днів він вважає, що має право на відшкодування державою завданої моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди він оцінює в 1100000 (один мільйон сто тисяч) гривень. Додатковою підставою для обґрунтування завданої моральної шкоди він вважає той беззаперечний та документально підтверджений факт, що в період з 13 грудня 2011 року до 13 квітня 2012 року він утримувався під вартою за ініціативою органу досудового розслідування та прокуратури на підставі нічим не підтвердженого обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, якого позивач не вчиняв. Ці обставини додали позивачу додаткових душевних страждань і почуття безнадійності та повної неможливості якось вплинути на цю ситуацію. В позивача склалось чітке враження, що він перебував під вартою в період з 13 грудня 2011 року до 13 квітня 2012 року внаслідок помсти з боку правоохоронних органів за те, що активно захищав свої права під час слідства та в суді.

Представником відповідача Куп`янського міського відділу ГУМВС України в Харківській області подано відзив на позовну заяву, у якому представник заперечує проти задоволення позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог позивача. У відзиві зазначено, що визначальною ознакою правових підстав відшкодування моральної шкоди є саме незаконність дій посадових осіб. Порушення кримінальної справи відбулось внаслідок ознак злочину у діях позивача, при цьому наявність чи відсутність складу злочину та події злочину могло бути встановлено лише у рамках розслідування кримінальної справи. Під час досудового розслідування не допущено порушень вимог КПК України, усі процесуальні та слідчі дії слідчим проведено згідно чинного законодавства. Позивачем не надано жодних судових рішень, якими встановлено незаконність дій органу досудового розслідування та прокуратури. До даних правовідносин не застосовується презумпція моральної шкоди. Це право реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди та її розміру. Таким чином, особа не може порушити питання про компенсацію, якщо їй не була завдана моральна шкода. Згідно правової позиції, що викладена у рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.11.2015, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Вимоги позивача стосовно стягнення моральної шкоди суперечать ч. 1 ст. 81 ЩІК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач обґрунтував заподіяну йому моральну шкоду виключно словами, що містяться в позовній заяві, не надавши належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтвердили заподіяння йому моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та, відповідно, розмір її компенсації.

Представником відповідача Харківської обласної прокуратури подано відзив на позовну заяву, у якому представник просив відмовити у задоволенні позову з посиланням на наступне. Відповідно до п. 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41 право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації. Відповідно до вироку Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 25.05.2010 позивач ОСОБА_1 під час досудового розслідування вину у скоєнні інкримінованих злочинів визнавав, у присутності захисника під час відтворення обстановки та обставин події злочину надавав зізнавальні покази щодо обставин які сталися 08.09.2004. Також, відповідно до зазначеного вироку суду, доводи підсудних з приводу того, що зізнавальні покази під час досудового розслідування, надавались ними у зв`язку із застосуванням до них фізичного та психологічного впливу, є не підтвердженими, оскільки під час проведення перевірки Куп`янським міжрайонним прокурором на підставі постанови суду, зазначені факти не знайшли підтвердження. Таким чином, згідно з ч. 4. ст. 1176 ЦК України позивач не має права на відшкодування шкоди, оскільки шляхом самообмови перешкоджав з`ясуванню істини. Аналогічну позицію викладено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.07.2015 у справі № 6-11478св15 та постанові Верховного Суду від 25.04.2019 у справі № 704/696/16. Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_1 обирався Куп`янським міськрайонним судом законно, обґрунтовано, за наявності достатніх підстав та враховуючи тяжкість вчиненого злочину та обставин, що характеризують особу обвинуваченого. Посилаючись на відсутність будь-яких доказів, які б свідчили про протиправну бездіяльність, винесення незаконних рішень або вчинення посадовими особами прокуратури Харківської області незаконний дій щодо позивача представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Позивачем подано відповіді на відзиви на позовну заяву відповідачів, згідно яких позивач вважає, що держава Україна, в особі уповноважених нею органів досудового розслідування, прокуратури та суду не мала права утримувати його під вартою 7 років та 4 місяця задля того, щоб забезпечити виконання остаточного рішення суду, відповідно до якого позивача було засуджено в кримінальній справі (№ 55040055) за ст. 153 ч. 2 КК України до 6 років позбавлення волі. Згідно відповіді, перебування позивача під вартою протягом зайвих 489 днів понад строк призначеного покарання не відповідає положенням ст.5 Європейської конвенції з прав людини.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2020 року частково задоволено позов ОСОБА_1 .

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на відшкодування моральної шкоди у розмірі 80166 (вісімдесят тисяч сто шістдесят шість) гривень 67 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову у повному обсязі на суму 1100000 (один мільйон сто тисяч) гривень.

В обґрунтування скарги зазначив, що висновки районного суду не відповідають обставинам справи в частині розміру відшкодування моральної шкоди.

Вказав, що особи, щодо яких обраний запобіжний захід, не пов`язаний із позбавленням волі, або особи, стосовно яких запобіжний захід взагалі не застосовувався, у разі перебування під слідством протягом 489 днів отримали б суму відшкодування не меншу, ніж стягнута на його користь, при тому що він вказані 16 місяців та 1 день перебував у слідчому ізоляторі, де умови утримання суворіші, ніж у виправних колоніях.

Правом на апеляційне оскарження також скористався заступника керівника Харківської обласної прокуратури, та просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Прокурор вважає рішення районного суду необґрунтованим, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права ст.ст. 23, 1173, 1174. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попередньою слідства, прокуратури і суду» та порушенням норм процесуального права ст.ст. 76-81, 263-264 ЦПК України.

Послався на те, що відповідно до п. 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним і діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури їм Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3 41 (далі - Положення) право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації.

Зазначив, що ч. 4 ст. 1176 Цивільного кодексу України прямо передбачає, що фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судовою провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному, затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

Вказав, що позивач не має права на відшкодування шкоди, оскільки шляхом самообмови перешкоджав з`ясуванню істини. Аналогічну позицію викладено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.07.2015 у справі № 6-11478св15 та постанові Верховного Суду від 25.04.2019 у справі № 704/696/16

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про судове засідання, що відповідно до ст.ст. 131, 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін визначені у ст. 375 ЦПК України, за якою суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повному обсязі.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпаний перелік яких визначений частиною 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадках незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до частини 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеного законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленого законодавством на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір мінімальної зарплати станом на 01.09.2020 складає у місячному розмірі 5000,00 гривень.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, суд враховує тяжкість вимушених змін у житті позивача, час та зусилля, які необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з постановою Куп`янського міжрайонного суду Харківської області від 21.09.2004, 09.09.2004 за фактом вбивства 08.09.2004 ОСОБА_3 було порушено кримінальну справу № 5500056 та 11.09.2004 затримано ОСОБА_1 за підозрою у вчиненні вказаного злочину. 14.09.2004 слідчим прокуратури було винесено подання про застосування до ОСОБА_1 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строк дії якого продовжено до 10 днів.

Куп`янським міськрайонним судом Харківської області 21.09.2004 ухвалено постанову про задоволення подання прокурора та обрано відносно ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в рамках вказаної справи.

Також, 11.09.2004 Куп`янською міжрайонною прокуратурою винесено постанову про порушення кримінальної справи № 55040055 за фактом зґвалтування ОСОБА_2 за ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 152 КК України.

Кримінальні справи №55040055 та №55040056 відносно ОСОБА_1 та ін. були направлені до Куп`янського міськрайонного суду Харківської області з обвинувальними висновками, які 10.11.2005 Куп`янським міськрайонним судом об`єднані в одне провадження.

Куп`янським міськрайонним судом Харківської області по справі № 11-1772 2011р. 25.05.2010 постановлено вирок, відповідно до якого ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 153 відносно ОСОБА_2 , ч. 3 ст. 152 КК відносно ОСОБА_3 та відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України йому було призначено покарання у вигляді 7 років позбавлення волі, строк відбування покарання ОСОБА_1 відраховувався з 11.09.2004, з моменту затримання за підозрою у скоєнні злочину. Запобіжний захід засудженому ОСОБА_1 було залишено колишній утримання під вартою (а. с. 27-33 т. 2).

Постановою Апеляційного суду Харківської області 09.09.2011 запобіжний захід ОСОБА_1 змінено з тримання під вартою в СІЗО № 27 м. Харкова на підписку про невиїзд у зв`язку зі спливом визначеного згаданим вироком суду строку покарання 7 років. Обрано відносно ОСОБА_1 запобіжний захід у формі підписки про невиїзд з постійного місця проживання (а. с. 34 т.2).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06.10.2011 вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області скасований, а матеріали кримінальної справи направлені для організації додаткового розслідування Куп`янському міжрайонному прокурору Харківської області. При цьому запобіжний захід ОСОБА_1 у зв`язку з відбуванням призначеного покарання за цим вироком, який не набрав чинності, змінена на підписку про невиїзд з постійного місця проживання (а. с. 35-37 т.2).

Згідно протоколу органу досудового слідства від 13.12.2011 ОСОБА_1 затримано за підозрою у скоєнні відносно ОСОБА_3 злочину, передбаченого п.п. 10, 12 ч.2 ст. 115 КК України.

Куп`янським міськрайонним судом Харківської області 16.12.2011 відносно ОСОБА_1 підозрюваного у скоєнні відносно ОСОБА_3 злочину, передбаченого п.п.10, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, та обвинуваченого за ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст.153 КК України відносно ОСОБА_2 , обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Постановою від 23 грудня 2011 року органом досудового слідства ОСОБА_1 був звинувачений у скоєнні злочину, передбаченого п.п. 10, 12 ч. 2 ст. 115 КК України відносно ОСОБА_3 .

Постановою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 13.02.2012 запобіжний захід ОСОБА_1 було продовжено до 4 місяців, з посиланням на те, що він є обвинувачений за ч. 2 ст. 153, п. 10, 12 ч. 2 ст. 115 відносно ОСОБА_5 , та за скоєння злочину, передбаченого ч. 4 ст. 152, ч. 4 ст. 153 КК України відносно ОСОБА_2 , строк перебування під вартою спливає 13.02.2012, однак до цієї дати звинувачений не ознайомиться з матеріалами кримінальної справи у повному обсязі, підстав для зміни йому запобіжного засобу немає (а.с. 45 т.2).

Старшим слідчим СУ ГУМВС України в Харківській області 12.03.2012 винесено постанову про закриття кримінальної справи на підставі п. 2 ст. 6 КПК України (в редакції 1960 року) у зв`язку з відсутністю складу злочину за фактом вбивства ОСОБА_3 , сполученого з її зґвалтуванням та насильницьким задоволенням статевої пристрасті в неприродній формі за п. п. 10, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 152, ч. 3 ст. 153 КК України.

Заступником прокурора Харківської області 16.03.2012 затверджено обвинувальний висновок в кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 153 КК України за фактом зґвалтування ОСОБА_6 , а справу направлено до Куп`янського міськрайонного суду.

13 квітня 2012 року відбувся попередній розгляд кримінальної справи, в ході якого постановою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області змінено ОСОБА_7 запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд.

Вироком Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 03.06.2015 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 153 КК України та призначено покарання у вигляді 7 років позбавлення волі, зараховано у строк відбуття покарання строк перебування під вартою з 11.09.2004 по 09.09.2011, 13.12.2011, 14.12.2011 року та на підставі п. 4 ч.1 ст. 49 КК України від призначеного покарання звільнено у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. Запобіжний захід ОСОБА_1 було залишено підписку про невиїзд до набрання вироку законної сили (а.с. 57-62 т.2).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 12.11.2015 вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 03.06.2015 змінено, ОСОБА_1 призначене покарання у вигляді 7 років позбавлення волі зменшене до 6 років, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України від призначеного покарання звільнено у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Допитаний в якості свідка позивач підтвердив обставини, викладені у позовній заяві.

Аналіз наведених судових рішень свідчить, що ОСОБА_1 утримувався під вартою з 11.09.2004 по 12.09.2011 та з 13.12.2011 по 13.04.2012, що перевищує призначене йому покарання на 489 днів, що пов`язано з епізодом звинувачення, за яким він був виправданий.

Задовольняючи частково вимоги позову, суд дійшов висновку, що, враховуючи обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, тримання позивача протягом тривалого часу під вартою поза межами строку призначеного покарання, а саме 489 днів, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, суд з урахуванням засад розумності та справедливості, та дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 16,1 розмірів мінімальної заробітної плати в Україні, прийнятій на момент винесення відповідного рішення суду, тобто в загальній сумі 80500,00 грн.

Судом здійснено розрахунок моральної шкоди з врахуванням ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до якого сума шкоди складає 80166,67 грн.= 16 х 5000,00 грн. + 1 х 166,67 грн.

16 місяців 1 день обраховано за наступною формулою : 489 днів 365 днів = 12 місяців 124 дні, 124 дні / 30 днів = 4 місяці 1 день, що разом складає 16 місяців 1 день.

Таким чином, суд вважав, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме на суму 80166,67 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Як правильно встановив суд, на день повернення судом апеляційної інстанції справи на додаткове розслідування ОСОБА_1 після відбуття призначеного за першим вироком суду покарання 7 років запобіжний захід був 09.09.2011 змінений судом апеляційної інстанції з утримання під вартою на підписку про невиїзд з постійного місця проживання. Звинувачення ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченому п.п. 10, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 153, ч. 4 ст. 152 КК України відносно ОСОБА_3 , у зв`язку з чим він був затриманий із самого початку та тримався під вартою, допоки його не звільнив суд на підписку, а потім він знову був затриманий органами досудового слідства 13.12.2011 та запроваджений під варту, - не знайшло свого підтвердження, на підставі чого органами досудового слідства кримінальна справа відносно ОСОБА_1 12.03.2012 була закрита у зв`язку з відсутністю в його діях складу цих злочинів. При цьому ОСОБА_1 залишався під вартою до 13.04.2012. Остаточно вироком суду від 03.06.2015 він був визнаний винуватий у скоєнні іншого злочину та його було звільнено від покарання зі спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги прокурора про наявність самообмови, яка була встановлена вироком суду, який відхилив доводи підсудних з приводу того, що зізнавальні покази під час досудового розслідування були отримані внаслідок застосуванням до них фізичного та психологічного впливу, оскільки згаданий вирок був скасований судом апеляційної інстанції, а при закритті кримінальної справи відповідно до ст. 6 п. 2 КПК України постановою органу досудового слідства факт самообмови не був встановлений (а.с. 46). Тому колегія суддів вважає необґрунтованим посилання у доводах скарги прокурора на ч. 4 ст. 1176 ЦК України, яка визначає, що фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

Тривалий розгляд справи за відсутності перешкоджанню встановлення істини з боку звинувачених осіб, що вбачається з хронологічної довідки у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_1 (а.с. 1-17 т.2), недоліки досудового слідства, які згідно з ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Харківської області спричинили скасування вироку Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 25 травня 2010 року та направлення справи на додаткове розслідування (а.с. 35-37 т.2), призвели до того, що ОСОБА_1 перебував під вартою більше, ніж йому було призначено за остаточним рішенням суду. Тому колегія суддів відхиляє посилання прокурора на відсутність доказів, які б свідчили про незаконність зайвого перебування позивача під вартою протягом 489 днів.

Отже внаслідок тривалого перебування під вартою, обумовленого звинуваченням у скоєнні тяжкого злочину відносно ОСОБА_3 , в чому ОСОБА_1 згодом був виправданий за відсутністю складу злочину, що після зменшення строку кримінального покарання на один рік судом інстанції спричинило до безпідставного знаходження позивача під вартою протягом 489 днів, у суд були підстави для застосування норми ч. 1 ст. 1176 ЦК України та п. 5 ст. 3, ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Що стосується твердження представника Державної казначейської служби України відносно неналежного відповідача у справі, то суд їх обґрунтовано спростував з посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року, справа № 242/4741/16-ц.

Колегія суддів також відхиляє доводи скарги ОСОБА_1 , за їх недоведеністю та необґрунтованістю, вони висновків суду не спростовують.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, суд враховує тяжкість вимушених змін у житті позивача, час та зусилля, які необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, а також відповідно до ч. 4 ст. 264 ЦПК України враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 242/4741/16-ц щодо відшкодування моральної шкоди.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою особою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим залучення або не залучення до участі у таких категоріях спорів Державну казначейську службу України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Державну казначейську службу України та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства.

Окремо Велика Палата Верховного Суду підкреслила, що порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунку такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду.

Покладаючи відшкодування завданої позивачу моральної шкоди на державу, суд лише зобов`язує казначейство як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку.

Таким чином, оскільки суд ухвалив оскаржене рішення суду з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження, то відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

Передбачених у ст. 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлений 28 травня 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В. Бурлака.

О.М. Хорошевський.