Справа № 352/1966/20
Провадження № 2/352/227/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2021 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді Струтинського Р.Р.

з участю секретаря Іващенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення 3% річних у розмірі 22 979,50 грн. та інфляційних витрат у розмірі 184 318,97 грн.

Заявлений позов обґрунтовував тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.03.2014 року по справі № 755/29190/13-ц позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 115 057 грн. 68 кон. боргу за договором позики, 1000 гри. 00 коп. моральної шкоди та судові витрати в сумі 1746 гри. 68 коп., а всього: 117 804 гри. 36 коп. А оскільки рішення суду не виконане, тому вважає, що у нього існує право на стягнення стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних витрат з 18.03.2014 року із суми боргу 117 804 гри. 36 коп.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, у поданій суду заяві просив справу розглянути за його відсутності.

Відповідач у судове засідання не з`явився, у поданій до суду заяві просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності. Вказав, що відповідно до статті 266 Цивільного кодексу України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. А оскільки строк пред`явлення вимог по основній вимозі минув, відповідно і сплив строк позовної давності і до вимог про стягнення 3% річних та інфляційних витрат.

Представник позивача у поданому 02.03.2021 р. письмовому запереченні вважає заяву про застосування позовної давності необгрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Встановлено, що 25.03.2010 року між позивачем і відповідачем було укладено договір позики, згідно з яким позивач надав відповідачу в позику строком до 25.06.2010 року грошові кошти в розмірі 14 000,00 дол. США.

У зв`язку із невиконанням відповідачем обов`язку щодо повернення позики, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.03.2014 року по справі № 755/29190/13-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 115 057 грн. 68 коп. боргу за договором позики, 1000 гри. 00 коп. моральної шкоди та судові витрати в сумі 1746 гри. 68 коп., а всього: 117 804 гри. 36 коп.

Згідно вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення у належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

У відповідності з вимогами ч. 1, 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України.

Згідно статті 264 Цивільного кодексу України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Отже, позовна давність щодо вимог по стягненню боргу договором позики перервалась та почалась заново з часу звернення ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , що розглядався Дніпровським районним судом м. Києва (справа № 755/29190/13-ц).

Предметом даного позову є стягнення 3% річних та інфляційних витрат у зв`язку із неповерненням суми боргу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України кредитор має право вимагати сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми. Ці правила передбачають компенсацію правопорушником постраждалій стороні майнових витрат у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором).

Інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Така правова позиція сформульована у постанові ВП ВС від 7 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19.

У справі, що розглядається, грошова вимога про визнання поточними нарахованих річних процентів є додатковою до основної заборгованості

Як вказує сам позивач, на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17.03.2014 року по справі № 755/29190/13-ц був виданий виконавчий лист, який подавався до примусового виконання, але був повернутий 05.12.2016 стягувану без прийняття до виконання Тисменицького районного відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області, оскільки стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску. Після того виконавчий лист не подавався до виконання.

Позивачем пред`явлено даний позов у вересні 2020 року, тобто зі спливом строку позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК).

З огляду на викладене суд приходить до висновку про відмову у позові до відповідача за спливом позовної давності.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу

З огляду на вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому витрати по сплаті судового збору слід залишити за позивачем.

Також, згідно ч.2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. А тому слід відмовити у стягненні з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 256, 257, 264, 267 ЦК України, керуючись ст. 141, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних у розмірі 22 979,50 грн., інфляційних витрат у розмірі 184 318,97 грн. та судових витрат відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 28.05.2021 р.

Суддя Р.Р.Струтинський