Справа № 369/4681/20
Провадження № 2/369/783/21
31.05.2021 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючої судді Дубас Т.В.,
за участю секретаря Мазурик Д.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення додаткових витрат на дитину, -
У квітні 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просила суд:
позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 12 525 (дванадцять тисяч п`ятсот двадцять п`ять) гривень 75 копійок.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.08.2013 сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу у них народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зі слів позивача, починаючи з березня 2015 року відповідач не проживає разом з позивачем та дитиною.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду в Київській області від 03.11.2017 у справі № 369/8877/17 шлюб між сторонами було розірвано.

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх обов`язків щодо утримання дитини, позивач звернулась до суду про видачу судового наказу про стягнення аліментів. 30.07.2019 Києво-Святошинський районний суд Київської області видав судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання доньки у розмірі 1/4 від всіх видів заробітку, починаючи з 24.05.2019 до досягнення дитиною повноліття.

Також, зі слів позивача, відповідач з березня 2015 року ухиляється від виховання дитини, не відвідує доньку, не піклується про її духовний та фізичний розвиток, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками.

Крім того, позивач вказувала, що у період з 19.09.2019 по 26.09.2019 вона разом з ОСОБА_4 вивозили доньку сторін з метою оздоровлення та відпочинку до Єгипту, загальна вартість поїздки на трьох осіб становила 40 657,52 грн., тобто відпочинок на дитину коштував 13 552,50 грн.

До того ж, позивач зазначила, що між нею та ПАТ «Страхова компанія «Альфа страхування» було укладено договір добровільного медичного страхування від 03.03.2020 строком на один рік, відповідно до якого вона застрахувала їх з відповідачем дитини, страховий платіж становив 11 499 грн.

А отже, позивач вважала, що понесла додаткові витрати на їх з відповідачем дитину у розмірі 25 051,50 грн., тобто з відповідача підлягає стягненню 12 525,75 грн.

Викладені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 21.04.2020 було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою судді від 23.10.2020 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача та позивач в судове засідання 01.03.2021 з`явилися. Позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд задовольнити.

Відповідач в судове засідання 01.03.2021 не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи був повідомлений, причини своєї неявки та позицію щодо позову суду не повідомив.

Третя особа в судове засідання свого представника не направила, звернулась до суду з листом, в якому просила суд розглядати справу у відсутність її представника, ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства.

В судовому засіданні 01.03.2021 була оголошена перерва до 16 год. 10 хв. 01.03.2021. В подальшому учасники справи в судове засідання не зявилися.

У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на відсутність заперечень від позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13.08.2013 між сторонами було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 13.08.2013 серія НОМЕР_1 .

У вказаному шлюбі у сторін народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 10.12.2013 серія НОМЕР_2 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду в Київській області від 03.11.2017 у справі № 369/8877/17 шлюб між сторонами було розірвано.

30.07.2019 Києво-Святошинський районний суд Київської області видав судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання доньки у розмірі 1/4 від всіх видів заробітку, починаючи з 24.05.2019 до досягнення дитиною повноліття.

З інформації від 12.10.2020 з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень про виконавче провадження № 61462019 вбачається, що на примусовому виконанні у Печерському РВ ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з 04.03.2020 знаходиться судовий наказ Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.10.2019 № 369/6687/19 про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 24.05.2019 і до досягнення дитиною повноліття. Сума звернення стягнення 57809,55 гривень. В рамках вказаного виконавчого провадження було прийнято: постанову про відкриття виконавчого провадження від 11.03.2020, постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 18.09.2020, постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 18.09.2020, постанову про арешт коштів боржника від 18.09.2020, постанову про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 18.09.2020, постанову про тимчасове обмеження у праві полювання від 18.09.2020, постанову про тимчасове обмеження у праві користування зброєю , постанову про тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами від 18.09.2020.

Позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та на теперішній час перебуває в статусі внутрішньо переміщеної особи, місце проживання: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою від 09.06.2015 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Згідно з характеристикою ТОВ "Аптека АНЦ" від 17.09.2020 ОСОБА_1 працює на посаді фармацевта із серпня 2016 року, зарекомендувала себе позитивно.

Відповідно до довідки дошкільного навчального закладу "Казка" від 17.06.2020 № 25 ОСОБА_3 є вихованкою закладу дошкільного виховання з 10.12.2018 по час видачі довідки. За цей період часу батько ОСОБА_2 участі у процесі виховання не брав, долею дитини не цікавився, в закладі не з`являвся.

Згідно з довідкою від 15.09.2020 № 606 ОСОБА_3 є ученицею Боярського академічного ліцею «Гармонія».

Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї від 02.03.2020 за адресою: АДРЕСА_2 , за даною адресою проживають три особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 повідомив суду, що він проживає разом з позивачем та її дочкою з 2016 року, за цей час відповідача він не бачив, батько в житті дитини участі не бере, саме він займається вихованням дитини та забезпеченням її усім необхідним для життя та розвитку.

Відповідно до наданого Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області висновку від 21.10.2020 № 07-21/2962 комісія з питань захисту прав дитини вважає за доцільне позбавлення батьківських прав відповідача відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, з копії паспорта відповідача вбачається, що він зареєстрований: АДРЕСА_3 .

Відповідно до інформації Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області відповідач зареєстрованим у м. Києві та Київській області не значиться.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» від 02.12.2015 № 1275-р місто Горлівка Донецької області відноситься до населеного пункту, на території якого здійснюється антитерористична операція.

Відповідно до Указу Президента України від 14.11.2014 № 875/2014 «Про рішення ради національної безпеки і оборони України від 04.11.2014 «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях» та Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» (зі змінами) АТ«Укрпошта» не надає свої послуги згідно з переліком населених пунктів, до якого входить м. Горлівка Донецької області.

З огляду на проголошений ст. 12 ЦПК України принцип змагальності цивільного процесу суд позбавлений можливості з власної ініціативи витребовувати докази, до того ж, ті, що позивач сам має можливість отримати.

Підстав, передбачених ст. 82 ЦПК України, які б звільнили сторін від доказування, судом також не встановлено.

Суду не було надано доказів того, що відповідач наразі знаходиться не на території, де здійснюється антитерористична операція, і має можливість спілкуватись з донькою. Суд також не має можливості встановити даний факт.

Також, відповідно до ваучера ТОВ «Джоін АП!» № 1721528 від 16.09.2019 подорож для відпочинку в готелі Reef Oasis Beach Resort (Ras Um El Sid) - 5*(Єгипет) в період з 19.09.2019 по 26.09.2019 для позивача, доньки сторін та ОСОБА_4 коштує 40 657,52 грн.

Доказів на підтвердження даної поїздки за кордон доньки сторін, оплати саме позивачем цієї поїздки та її необхідності для дитини суду надано не було.

Крім цього між позивачем та ПАТ "Страхова компанія "Альфа страхування" було укладено Договір від 03.03.2020 № 1059306 терміном на один рік, про добровільне медичне страхування в тому числі і малолітньої ОСОБА_3 . Загальний страховий платіж 11499,00 гривень.

Доказів необхідності отримання дитиною вище вказаних послуг суду надано не було.

З огляду на встановлені обставини у справі суд вважає за необхідне проаналізувати наступне законодавство та правові висновки Верховного Суду.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.

За положеннями частин першої, другої статті 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015).

Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з ч.ч.4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої статті 164 СК України).

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 753/9433/17 у своїй постанові від 09.11.2020.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях.

Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої дочки не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом (постанова Верховного Суду від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19).

Згідно зі ст. 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров`я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм. Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно; існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Держава сприяє розвиткові лікувальних закладів усіх форм власності.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.

Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.

При цьому, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12.12.2019 у справі № 756/4947/17-ц.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З огляду на ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм та практики Верховного Суду суд приходить до наступних висновків.

Так, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і такі засоби впливу виявилися безрезультатними.

Проте, у ході розгляду справи суду не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження свідомого нехтування батьком своїми обов`язками відносно малолітньої дитини та навмисних дій з невиконання своїх обов`язків батьком.

Крім того, в ході розгляду справи не було встановлено обставин, що вказували б на те, що батько не бажає продовжувати спілкуватися з дитиною, а також що, будучи зареєстрованим на території, де здійснюється антитерористична операція, має можливість спілкуватись з дитиною, брати участь в її житті та утримувати її, проте свідомо ухиляється від цього.

Також суду не було доведено існування інших передбачених частиною першою статті 164 СК України підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

З матеріалів справи, з доводів позивача та з висновку органу опіки та піклування не вбачається, яким чином позбавлення батьківських прав відповідача відповідатиме інтересам самої дитини і яким чином це покращить її життя.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про позбавлення батьківських прав відповідача та відхиляє висновок третьої особи про доцільність такого заходу.

Щодо вимог про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитини, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 49 Конституції України гарантовано громадянам безоплатну медичну допомогу.

З огляду на вказане, на правовий висновок Верховного Суду в постанові від 12.12.2019 у справі № 756/4947/17-ц та зміст частини другої статті 185 СК України в рамках обставин даної справи позивач повинна була довести суду наявність особливих, не залежних від її волі обставин, що призвели до добровільного медичного страхування їх з відповідачем дитини на оплатній основі, проте у ході судового розгляду такого доведено не було.

Також суду не було надано доказів необхідності відпочинку та оздоровлення дитини сторін у Єгипті, факту такого відпочинку та оплати його саме позивачем.

Крім того, позивачем не було надано суду доказів наявності у відповідача фінансової можливості забезпечити повну оплату спірних додаткових витрат.

З власної ж ініціативи отримувати докази суд не має права в силу принципу змагальності (ст. 12 ЦПК України).

У зв`язку із зазначеним у суду відсутні підстави для задоволення вимоги про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину. При цьому, суд враховує, що відмова у позові щодо стягнення додаткових витрат на дитину не призведе до порушення прав дитини, оскільки спір стосується матеріальних інтересів саме позивача, яка вже понесла фінансові витрати, а не її доньки.

А отже, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Оскільки у задоволенні позову суд відмовляє, судові витрати позивача відповідно до вимог ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України залишаються саме за нею.

Враховуючи вищевикладене та правові висновки Верховного Суду, керуючись ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 7, 19, 164, 180, 185 СК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 18, 19, 23, 28, 76-82, 141, 259, 263-268, 280-282, 351, 352, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення додаткових витрат на дитину - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної адміністрації Київської області, код ЄДРПОУ 2570148, адреса: 03115, м. Київ, просп. Перемоги, буд. 126.

Суддя: Т.В.Дубас