ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3717/21 Справа № 206/1759/20 Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря - Солодової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 12 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Молода Гвардія» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2020 року звернувся позивач із вищезазначеною позовною заявою, в обгрунтування якої посилався на те, що 01 червня 2000 року ОСОБА_1 разом з дружиною ОСОБА_2 вселився на підставі ордеру виконавчого комітету Самарської районної ради № 306 від 19.04.2000 до квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 31,2 квадратних метри, житловою площею 15,9 квадратних метри. ІНФОРМАЦІЯ_1 дружина позивача ОСОБА_2 померла, місце мешкання позивача в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано 01.06.2000, а відомості щодо власника визначеної квартири йому невідомі. Позивач зазначає, що проживає у цій квартирі з 01.06.2000 по теперішній час, відкрито, вільно та безперешкодно користується нею, здійснює догляд, поточний та капітальний ремонт майна, вчасно сплачує комунальні послуги за визначену квартиру, що свідчить про належний догляд та відкрите користування майном.

Оскільки він заволодів майном добросовісно, не знав і не міг знати про відсутність в нього підстав для набуття права власності, відкрито володіє цим майном, вживає необхідні заходи для утримання майна в належному стані, безперервно володіє майно протягом встановленого законом строку, позивач просив суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 31,2 квадратних метри, житловою площею 15,9 квадратних метри за набувальною давністю.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 12 січня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції винесено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Дніпровська міська рада відповідно до ст. 360 ЦПК України надала відзив, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу, не скористалися.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 виданого Новомосковським МВ УМВС України в Дніпропетровській області від 13 травня 1996 року.

Виконавчим комітетом Самарської районної ради народних депутатів від 19 квітня 2000 року видано ордер на вселення сім`ї, до складу якої входять ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_2 .

Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 01 липня 2019 року видано довідку про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №3917, з якої вбачається, що до складу сім`ї входе ОСОБА_1 , в той час, як ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 померла.

На підставі свідоцтва про смерть, виданого Самарським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстраційної актів цивільного стану серії НОМЕР_2 , вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла у віці 69-ти років.

Головою ОСББ «Молода Гвардія» Чорним П.П. 26.02.2020 видано довідку про те, що що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , дійсно проживає в квартирі АДРЕСА_1 .

На виконання ухвали суду про відкриття провадження від 27 квітня 2020 року, в частині витребування доказів КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР супровідним листом від 25 травня 2020 року за вих. № 5142 надало до суду копію свідоцтва про право власності на житло, а саме квартири АДРЕСА_1 від 05 лютого 1999 року, з якої вбачається, що остання належить ОСОБА_3 .

На виконання ухвали суду про витребування доказів від 02 вересня 2020 року ГУДМС України в Дніпропетровській області надано належним чином завірену копію заяви ОСОБА_3 про видачу паспорта громадянина України, який значиться недійсним, у зв`язку зі смертю останньої.

На виконання ухвали суду про витребування доказів від 07 жовтня 2020 року Восьмою дніпровською державною нотаріальною конторою Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) МЮ України надано відомості щодо того, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилась, на підтвердження чого долучено інформаційну довідку зі Спадкового реєстру від 10 жовтня 2020 року № 62016023.

Судом також отримано засвідчену копію актового запису про смерть № 839 від 11.05.1999, складену на ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на необгрунтованість та недоведеність позовних вимог, зокрема, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 було достеменно відомо, що він разом зі своєю дружиною ОСОБА_2 вселився до квартири на підставі ордеру виконавчого комітету Самарської районної ради № 306 від 19.04.2000, який не є таким документом, який визначав би право власності за позивачем чи його дружиною, а лише є документально задекларованим рішенням про надання жилого приміщення районної в місті Ради народних депутатів, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення громадянина.

В обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні справи не врахував, що позивач не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності на квартиру; позивач правомірно вселився до квартири на підставі ордеру та теоретично міг набути право власності на квартиру на підставі ордеру; матеріалами справи підтверджується відкритість володіння позивачем квартирою та вжиття ним всіх заходів щодо догляду та забезпечення охорони майна.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги, з наступних підстав.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном..

Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.

Враховуючи, що позивач не набув права власності на спірну квартиру, натомість, за життя ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , набув право користування спірною квартирою і це право ніким не оспорюється, та приймаючи до уваги, що сам по собі факт користування позивачем даним майном не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що у позивача відсутні підстави для набуття права власності на вказане майно з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України, та відповідно, правильно відмовив у позові.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав на набуття права власності.

Таким чином, апелянтом не доведено того, що спірна квартира може бути об`єктом набувальної давності, не доведено відсутність інших осіб, які претендують на це майно.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 12 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова