Постанова

Іменем України

18 січня 2021 року

м. Київ

справа № 370/607/20

провадження № 61-15064св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Фонд соціального страхування України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Желепи О. В., Кулікової С. В., Олійника В. І. від 23 вересня 2020 року

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Фонду соціального страхування України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що постановою правління Фонду соціального страхування України від 24 травня 2017 року № 35 його було призначено на посаду заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в порядку переведення з виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Наказом директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України № 7-к від 11 лютого 2020 року його було звільнено із займаної посади. Вважає, що вищевказаний наказ про звільнення із займаної посади прийнятий з порушенням норм чинного законодавства, оскільки його звільнення відбулося керівним органом, який не мав для цього будь-яких повноважень. Також указував, що заяву про звільнення він написав під психологічним тиском з боку керівника ОСОБА_2 , якою йому надавались доручення, які не входять до його посадових обов`язків.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 19 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним наказ № 7-к від 11 лютого 2020 року директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України про звільнення ОСОБА_1 з роботи за статтею 38 КЗпП України та поновлено на посаді заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 11 лютого 2020 року. Стягнуто з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день поновлення на роботі, тобто з 12 лютого 2020 року по 19 червня 2020 року, в сумі 187 225,28 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов про поновлення позивача на роботі, виходив із того, що позивач звільнений не уповноваженою особою, - директором ОСОБА_2 , в порушення вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Статуту Фонду.

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 07 липня 2020 року заяву ОСОБА_1 про роз`яснення рішення Макарівського районного суду Київської області від 19 червня 2020 року у даній справі задоволено. Роз`яснено, що обов`язок поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, покладено на посадову особу - директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (особа, яка виконує його обов`язки, шляхом скасування наказу № 7-к, від 11 лютого 2020 року та поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_2 задоволено. Рішення Макарівського районного суду Київської області від 19 червня 2020 року та ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 07 липня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в позові.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що звільнення позивача відбулося за його заявою, без порушення його прав та законних інтересів, повноважною особою.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

У жовтні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року, у якій заявник посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати зазначену постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає те, що суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2019 року у справі № 921/26/18 (провадження № 12-293гс18).

Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу

У грудні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшов від ОСОБА_2 відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому заявник просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін. Зазначає, що апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивач написавши 10 лютого 2020 року заяву про своє звільнення 11 лютого 2020 року за власним бажанням висловив вільне волевиявлення на це, а уповноважений власником орган - директор виконавчої дирекції Фонду задовольнив таку заяву, а отже сторони дійшли взаємної угоди на звільнення позивача.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2020 року відкрито провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу № 370/607/20 з Макарівського районного суду Київської області.

Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що відповідно до наказу № 242-к від 01 серпня 2017 року виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, ОСОБА_1 призначено з 01 серпня 2017 року на посаду заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в порядку переведення з виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Наказом № 7-к від 11 лютого 2020 року виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, який був підписаний директором фонду ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звільнено з посади заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 11 лютого 2020 року за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України та у відповідностідо пункту 5.2.9 Положення про виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування України, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 24 січня 2017 року № 5 «Про внесення змін до Положення про виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування України». З виплатою грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частинами першою, третьою статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

ОСОБА_3 подав заяву про звільнення його із займаної посади на підставі частини першої статті 38 КЗпП України з 11 лютого 2020 року, що надавало підстави та зобов`язувало відповідача провести звільнення позивача на таку вимогу, як це передбачено статтею 38 КЗпП України.

У абзацах першому та другому пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що по справах про звільнення за статтею 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого статтею 38 КЗпП України строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції встановивши, що позивач не повідомив відповідача про відкликання раніше поданої ним заяви про звільнення або про перенесення дати звільнення, а також те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що власник або уповноважений ним орган примусив його подати заяву про звільнення за власним бажанням, дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення відбулось з дотриманням норм трудового законодавства щодо реалізації волевиявлення працівника, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 .

Також правильними є висновки апеляційного суду про те, що ОСОБА_2 в межах наданих їй повноважень було дотримано та виконано процедуру звільнення заступника директора виконавчої дирекції Фонду як того вимагає КЗпП України та пункт 5.2.9 Положення про виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування України.

Посилання касаційної скарги на те, що апеляційний суд застосував норми права без врахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2019 року у справі № 921/26/18 (провадження № 12-293гс18) є безпідставними, оскільки фактичні обставини справ не є тотожними та ідентичними.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун