Справа №443/344/19
Провадження №2/443/332/21
РІШЕННЯ

іменем України

28 травня 2021 року місто Жидачів

Жидачівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Равлінка Р.Г.,

секретар судового засідання Костишин У.М.,

розглянув у судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду в м. Жидачеві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом,-

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою в якій з, урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері, ОСОБА_4 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на житловий будинок з погосподарськими будівлями АДРЕСА_1 .

Обґрунтування позовних вимог

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 належить до суспільної групи колгоспний двір, станом на 30.06.1990 у ньому були зареєстровані та проживали: позивач ОСОБА_1 , його батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , та баба ОСОБА_6 . Згідно із заповітом від 05.11.1998, посвідченим секретарем виконавчого комітету Зарічненської сільської ради Жидачівського району Львівської області, ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_6 , які на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і, взагалі, все те, що буде належати їм на день смерті і на що вони за законом матимуть право, заповідають ОСОБА_1 . Маючи намір оформити спадкове майно позивач звернувся до нотаріуса, однак отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері, оскільки житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не була останнім членом двору. Вказана відмова позбавляє його можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Окрім того, інші члени колгоспного двору не претендують та відмовляються від спадкового майна у цьому дворі.

Процесуальні рішення, постановлені по справі

Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Коліщук З.М. від 03.04.2019 цивільну справу прийнято до розгляду та призначено до відкритого підготовчого засідання на 01.07.2019 о 10 год 00 хв./41-42/

01.07.2019 розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою сторін / а.с.43/.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.08.2020 головуючим суддею для цього провадження визначено суддю Равлінка Р.Г./а.с.47/

Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінка Р.Г. від 24.09.2020 справу прийнято до розгляду та призначеного до відкритого підготовчого засідання в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 06.11.2020 о 12 год 00 хв./а.с.48-49/

06.11.2020 справу знято з розгляду у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному./а.с.56/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 12.03.2021 підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 28.05.2021 о 15 год 00 хв./а.с./65-66/

Розгляд справи по суті відбувся 28.05.2021 без участі сторін.

Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі.

Позивач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав заяву про зменшення позовних вимог та розгляд справи у його відсутності, зменшені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити.

Відповідачка, ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнає повністю.

Відповідачка, ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнає повністю.

Відповідно до ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Частинами 1 та 4 статті 206 ЦПК встановлено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах в підготовчому судовому засіданні тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно з долученим витягом із погосподарської книги с. Лисків Зарічненської сільської ради Жидачівського району Львівської області, будинковолодіння по АДРЕСА_1 станом на 30.06.1990 рахувалось за: ОСОБА_8 - голова сім`ї, ОСОБА_4 - дружина, ОСОБА_6 - мати, ОСОБА_1 - син. /а.с.23/

Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 рік забудови - 1968, а загальна площа вказаного будинку становить 56,6 кв.м./а.с.13-16/

Відповідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого 07.11.2002 Зарічненською сільською радою Жидачівського району Львівської області, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла бабуся позивача - ОСОБА_6 , про що 07.11.2002 зроблено запис № 72.

На день смерті бабусі ОСОБА_6 в житловому будинку по АДРЕСА_1 окрім ОСОБА_6 були зареєстровані син - ОСОБА_8 , невістка - ОСОБА_4 , внук - ОСОБА_1 . На випадок смерті в Зарічненській сільській раді посвідчувався заповіт ОСОБА_6 від 05.11.1998 № 77 в користь онука ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою Зарічненської сільської ради Жидачівського району Львівської області від 05.12.2018 № 876. /а.с.22/

Згідно заповіту від 05.11.1998 № 77 ОСОБА_6 все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право заповіла внукові ОСОБА_1 /а.с.28/

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, яка складалася із права на 1/4 частини майна у колгоспному дворі, розташованому по АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 , спадкоємець за заповітом, на момент смерті був зареєстрований разом із бабусею ОСОБА_6 , отже у відповідності до ст. 549 ЦК УРСР є особою, яка фактично прийняла спадщину та став володільцем 1/2 спірного будинковолодіння (1/4+1/4).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 70 років помер батько позивача ОСОБА_8 , про що зроблено відповідний актовий запис №16 та Зарічненською сільською радою Жидачівського району Львівської області, видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 .

Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина, яка складалася із права на 1/4 частини майна у колгоспному дворі, розташованому по АДРЕСА_1 .

На день смерті батька позивача ОСОБА_8 в житловому будинку по АДРЕСА_1 окрім ОСОБА_8 були зареєстровані син - ОСОБА_1 та дружина - ОСОБА_4 . На випадок смерті ОСОБА_8 в Зарічненській сільській раді посвідчувався заповіт від 05.11.1998 № 75 в користь сина ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою Зарічненської сільської ради Жидачівського району Львівської області від 05.12.2018 № 874. /а.с.20/

Згідно заповіту від 05.11.1998 № 75 ОСОБА_8 все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті, і на що він за законом матиме право заповів синові ОСОБА_1 /а.с.27/

Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина, яка складалася із права на 1/4 частини майна у колгоспному дворі, розташованому по АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 , спадкоємець за заповітом, на момент смерті був зареєстрований разом із батьком ОСОБА_8 , отже у відповідності до ст. 1268 ЦК України є особою, яка фактично прийняла спадщину та став володільцем 3/4 спірного будинковолодіння (2/4+1/4).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 75 років, померла мати позивача ОСОБА_4 , про що 18.10.2013 зроблено відповідний актовий запис №26 та виконавчим комітетом Зарічненської сільської ради Жидачівського району Львівської області 18.10.2013 видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 .

На день смерті матері позивача ОСОБА_4 в житловому будинку по АДРЕСА_1 окрім ОСОБА_4 був зареєстровані син - ОСОБА_8 , який залишився проживати у вказаному будинку. На випадок смерті ОСОБА_4 в Зарічненській сільській раді посвідчувався заповіт від 05.11.1998 № 76 в користь сина ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою Зарічненської сільської ради Жидачівського району Львівської області від 05.12.2018 № 875. /а.с.21/

Згідно заповіту від 05.11.1998 № 76 ОСОБА_4 все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право заповіла синові ОСОБА_1 /а.с.28/

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яка складалася із права на 1/4 частини майна у колгоспному дворі, розташованому по АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 , спадкоємець за заповітом, на момент смерті був зареєстрований разом із матірю ОСОБА_4 та залишився проживати у спірному будинковолодінні, отже у відповідності до ст. 1268 ЦК України є особою, яка фактично прийняла спадщину та став володільцем цілого спірного будинковолодіння (3/4+1/4).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 виданого 17.09.1996 батьками ОСОБА_8 були ОСОБА_6 та ОСОБА_9 .

Згідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 виданого 02.04.1977 батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_8 та ОСОБА_4 .

У подальшому для оформлення своїх спадкових прав позивач звернувся до нотаріуса, проте отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, у зв`язку з тим, що житловий будинок з надвірними спорудами , що знаходиться по АДРЕСА_1 , який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом двору. Даний факт підтверджується постановою завідувача Жидачівської державної нотаріальної контори № 772/02-31 від 11.12.2018 /а.с.4/

При вирішенні позовних вимог судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України.

Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Таким чином, до правовідносин щодо спадкування ОСОБА_8 частки в майні колгоспного двору після смерті бабусі ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , суд застосовує законодавство, яке діяло на момент виникнення правовідносин, а саме ЦК УРСР від 18.07.1963.

Відповідно до статті 529 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки(усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Згідно з ст. 524 статті ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом; спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно статті 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Відповідно до вимог ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно ст.526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно до ст.525 згаданого кодексу часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Стосовно успадкування часток майна в колгоспному дворі після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 та смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд застосовує ЦК України від 16.01.2003.

Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги за законом є діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст.ст.1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи.

Відтак, враховуючи наведене, суд приходить до переконливого висновку в підставності позовних вимог ОСОБА_1 , щодо визнання за ним права власності на спірний житловий будинок. Оскільки позивач ОСОБА_1 успадкував за заповітом по ј спірного будинковолодіння після смерті бабусі ОСОБА_6 , батька ОСОБА_8 та матері ОСОБА_4 та фактично став власником цілого спірного будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 , оскільки йому як члену колгоспного двору належала ј частка в спірному будинковолодінні.(34+1/4)

Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право власності на спірний житловий будинок, в нотаріальному порядку не має можливості, у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідач проти задоволення позову не заперечує, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб та те, що на частку майна в колгоспному дворі не претендує відповідач, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись статтями 4, 5, 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітомзадовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок та господарські будівлі і споруди за адресою АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Р.Г. Равлінко