КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 363/3609/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/186/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Музичко С.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування працівником матеріальної шкоди,

за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 вересня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Чіркова Г.Є.,-

встановив:

У вересні 2018 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з названим позовом.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 завдані збитки у розмірі 65 174 грн 37 коп. та судовий збір у розмірі 651 грн 74 коп.; стягнути з ОСОБА_2 на корсить ФОП ОСОБА_1 борг по розписці в розмірі 3 863 грн 92 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено трудовий договір, згідно якого відповідача прийнято на посаду продавця продовольчих товарів. Крім того, з ОСОБА_2 укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

Позивач зазначає, що у процесі роботи відповідач порушувала трудовий договір.

08 серпня 2018 року була проведена інвентаризація та виявлено нестачу товару на суму 65 174 грн 37 коп.

Позивач зазначає, що ОСОБА_2 відмовилася брати участь у проведенні інвентаризації, відмовилась передавати зміну.

Крім того, 24 липня 2018 року відповідач взяла у борг 3 863 грн 92 коп., що підтверджується розпискою. Борг відповідач не повернула.

Позивач зазначає, що нестача товару виникла з вини продавця ОСОБА_2 , відтак остання має відшкодувати завдану шкоду.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 30 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованість за позикою в розмірі 3 863 грн 37 коп. та судовий збір в розмірі 704 грн 80 коп., а всього 4 568 грн 17 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 просить рішення суду в частині відмови у стягненні матеріальної шкоди в розмірі 65 174 грн 37 коп. скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України дана справа розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Рішення суду оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення збитків у розмірі 65 174 грн 37 коп.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_2 збитків, суд першої інстанції виходив із їх необґрунтованості та недоведеності.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Встановлено, що 21 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, згідно якого ОСОБА_2 прийнято на посаду продавця продовольчих товарів.

21 червня 2018 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

Відповідно до п. 1 договору працівник займає посаду продавця павільйону «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1 .

Згідно п. 4 договору працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

08 серпня 2018 року комісією у складі ФОП ОСОБА_1 , продавця ОСОБА_4 , продавця ОСОБА_5 проведено інвентаризацію товару у павільйоні « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого по АДРЕСА_1 .

За результатами проведеної інвентаризації встановлено нестачу товару у розмірі 65 174 грн 37 коп.

Обґрунтовуючи поданий позов, ФОП ОСОБА_1 зазначив, що нестача товару сталась з вини ОСОБА_2 , відтак остання повинна відшкодувати майнову шкоду на підставі ст. ст. 130, 134, 135-1, 233 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 4 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.

Згідно з п. 1, п. 2, п. 5 ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування.

Письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України (ст. 135-1 КЗпП України).

Стягнення матеріальної шкоди, завданої працівником при виконанні трудових обов`язків, може мати місце лише при встановленні судом наявності обов`язкових складових для настання матеріальної відповідальності, а саме: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Відповідно до положень ст. 138 КЗпП України обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві.

У трудових спорах презумпція вини лежить на роботодавцеві. Наявність винних дій працівника повинен довести позивач.

Так, на підтвердження позовних вимог ФОП ОСОБА_1 надав акт інвентаризаційної перевірки від 08 серпня 2018 року.

При цьому позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначені в акті інвентаризації товарно-матеріальні цінності передавались ОСОБА_2 під звіт. Зокрема, позивачем не надано первинної документації, документів бухгалтерського обліку.

Позивачем не підтверджено належними доказами того, що вживалися заходи щодо встановлення причин виявленої недостачі.

Належних та допустимих доказів на підтвердження вини відповідача, а саме протиправних дій відповідача, що призвели до нестачі товару, не надано.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження винних дій відповідача, які призвели до заподіяння матеріальної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки недостача товару виникла після закінчення зміни відповідача, то відповідно остання є винною у виникненні нестачі товару, колегія суддів відхиляє, оскільки лише акт про нестачу товару, який складений позивачем, не є достатнім та переконливим доказом обґрунтованості позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що відмова відповідача від участі в проведенні інвентаризації та передачі товару свідчить, що остання знала про відсутність товару, колегія суддів не приймає, оскільки такі твердження ґрунтуються на припущеннях.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не повідомляла позивача про псування, відсутність або нестачу товару в павільйоні, а відтак нестача товару виникла з вини відповідача, колегія суддів оцінює критично, оскільки матеріали справи не містять об`єктивних доказів, що товар відповідної кількості, виду та асортименту передавався відповідачу, та з її вини був втрачений.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або неправильне застосування норм процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 30 вересня 2020 року постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Оскільки в силу положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України дана справа є малозначною, тому у відповідності до ч. 3 ст. 389 ЦПК України винесена постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 19 січня 2021 року.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: О.Ф. Лапчевська

С.Г. Музичко