Постанова

Іменем України

19 травня 2021 року

м. Київ

справа № 175/5648/13

провадження № 61-17516св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 , підписану адвокатом Заврієм Русланом Леонідовичем, на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2015 року в складі судді Шабанова А. М. та на постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року в складі колегії суддів Куценко Т. Р., Деркач Н. М., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст заяви про забезпечення позову

14 вересня 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до суду з заявою про забезпечення зустрічного позову ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про обтяження нерухомого майна забороною та іпотекою.

Заява мотивована тим, що 05 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено кредитний договір № 990/33-53, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у сумі 90 000 доларів США.

В забезпечення виконання умов кредитного договору № 990/33-53 від 15 серпня 2008 року між сторонами укладено Іпотечний договір № 9, відповідно до пункту 1.1. якого передано в іпотеку в якості забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором № 990/33-53 від 15 серпня 2008 року нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2013 року в цій справі визнано недійсним договір іпотеки від 15 серпня 2008 року; скасовано заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 , накладену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гупало К. В. та зареєстровану в Єдиному реєстрі заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна № 115; виключено з Єдиного реєстру іпотек відомості щодо обтяження нерухомого майна іпотекою згідно договору іпотеки № 9 від 15 серпня 2008 року; виключено з Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна запис щодо накладення заборони відчуження за вказаним договором іпотеки.

11 серпня 2014 року відділом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського МУЮ ГУЮ у Дніпропетровській області виконане вказане заочне рішення та припинено заборону на відчуження відносно вказаної квартири.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2015 року вказане заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду.

14 вересня 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало зустрічний позов до ОСОБА_1 про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про обтяження нерухомого майна забороною та іпотекою.

Оскільки іпотека та заборона на відчуження вказаної квартири були припинені на підставі заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2013 року, скасованого 14 серпня 2015 року, банк просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки та предметом спору.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2015 року задоволено заяву ПАТ «Укрсоцбанк» про забезпечення позову; накладено арешт на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції виходив із того, що невжиття заходів забезпечення позову у цій справі утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду, що призведе до порушення прав та законних інтересів іпотекодержателя.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

11 грудня 2019 року ОСОБА_3 як особа, що не брала участі у справі, подала апеляційну скаргу на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2015 року про накладення арешту на нерухоме майно, у якій просила її скасувати. В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що арешт накладено на майно, яке належить їй на праві власності та було придбано на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2014 року. Рішенням Дніпропетровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ПАТ «Укрсоцбанк» про захист прав споживача шляхом визнання договору іпотеки недійсним та зустрічним позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про обтяження нерухомого майна забороною та іпотекою відмовлено, але одночасно з ухваленням рішення суд не скасував заходи забезпечення позову, що порушує її права як власника квартири. Вказує, що під час вирішення питання про накладення арешту на майно суд першої інстанції не встановив особу власника квартири та не залучив її до участі в справі.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення; ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2015 року про накладення арешту на нерухоме майно залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_1 за кредитні кошти та знаходиться в іпотеці у іпотекодержателя ПАТ «Укрсоцбанк» з 15 серпня 2008 року.

Апеляційний суд установив, що відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки, а тому у зв`язку з відсутністю доказів про припинення іпотеки, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

У листопаді 2020 року представник ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2015 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року скасувати і закрити провадження у справі. Посилався на порушення судами норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд вийшов за межі предмету апеляційного оскарження, оскільки ОСОБА_3 на обставини того, що вона є новим іпотекодавцем, не посилалася, і такі обставини не стосуються підстав застосування судом першої інстанції заходу забезпечення позову. Таким чином постанова апеляційного суду не містить мотивів, за якими апеляційний суд погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції про накладення арешту на нерухоме майно та висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланнями на норми права, якими керувався суд першої інстанції, задовольняючи заяву.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2021 року справу призначено до розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 21 грудня 2020 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи представника ОСОБА_3 містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права).

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Стаття 129 Конституції України встановлює основні засади судочинства, якими, зокрема, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини 1 цієї статті).

Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем в статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, реалізація конституційного права на оскарження судового рішення перебуває в залежності від положень процесуального закону.

Положеннями частини першої статті 352 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

11 вересня 2014 року відділом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Головного управління юстиції у Дніпропетровській області виконано заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2013 року у справі № 175/5648/13, яким задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ПАТ «Укрсоцбанк» про захист прав споживача шляхом визнання договору іпотеки недійсним: визнано недійсним договір іпотеки № 9 від 15 серпня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк»; скасовано заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 ; внесено до державного реєстру іпотек відомості про виключення запису з реєстру про обтяження нерухомого майна іпотекою згідно договору іпотеки № 9 від 15 серпня 2008 року та до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості про виключення запису з реєстру про накладення заборони відчуження нерухомого майна за договором іпотеки № 9, укладеного 15 серпня 2008 року.

Відповідно до витягу № 26695828 від 11 вересня 2014 року Державного реєстру речових прав на нерухоме майно «про реєстрацію обтяжень», відділом реєстраційної служби було проведено реєстрацію припинення заборони на нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно «про реєстрацію іпотеки» № 26697124 від 11 вересня 2014 року було проведено реєстрацію припинення іпотеки, внесеної на підставі договору № 1 про внесення змін до договору іпотеки № 9, серія та номер 1 від 28 липня 2009 року, видавник ХОФ АКБ «Укрсоцбанк» щодо об`єкту нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 . Таким чином, 11 вересня 2014 року було припинено дію обтяження щодо нерухомого майна - вказаної квартири на підставі рішення суду.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2015 року скасовано заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2013 року та справу призначено до судового розгляду.

ОСОБА_3 відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності не нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна є власником вказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2014 року.

Оскаржуючи в апеляційному порядку ухвалу про забезпечення позову у справі ОСОБА_3 як особа, що не брала в ній участі, зазначала, що у цій справі накладено арешт на майно, яке належить їй на праві власності та було придбано на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2014 року.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду від 16 листопада 2020 року в справі № 465/581/20, від 02 грудня 2020 року у справі № 0541/4463/2012, в ухвалі Верховного Суду від 13 червня 2019 року у справі № 695/319/19 викладено правовий висновок про те, що саме по собі набуття особою, яка не брала участі у справі, права власності на майно, щодо якого виник спір, не обов`язково свідчить про те, що судовим рішенням вирішено питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. Натомість питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 412/1277/12 (провадження № 61-3704св19) зроблено висновок, що: «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом установлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».

Постанова апеляційного суду не містить висновків про порушення оскарженою ухвалою суду першої інстанції прав та інтересів ОСОБА_3 , у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції передчасно дійшов висновку про наявність підстав для перегляду ухвали суду першої інстанції по суті за апеляційною скаргою ОСОБА_3 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що рішення апеляційного суду ухвалено з порушенням норм процесуального права, що відповідно до частини 3 статті 411 ЦПК України є підставою для направлення справи на новий розгляд.

За таких обставин касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржене рішення апеляційного суду скасуванню з передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , підписану адвокатом Заврієм Русланом Леонідовичем, задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року скасувати.

Передати справу № 175/5648/13 на новий розгляд до апеляційного суду.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції постанова Дніпровського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року, втрачає законну силу.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук

М. Ю. Тітов