Справа № 350/955/19
Провадження № 22-ц/4808/59/21
Головуючий у 1 інстанції Пулик М. В.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Єлісевич О.М.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Ясенська сільська рада про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рожнятівського районного суду, ухвалене головуючим суддею Пуликом М.В. 08 жовтня 2020 року,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 , в якому просив суд зобов`язати відповідача не чинити йому перешкод у користуванні земельною ділянкою площею 0,1017 га на АДРЕСА_1 », вичистити фосу між їхніми суміжними ділянками від глини та бур`янів, звільнити земельну ділянку від кілків верби та пересадити на дозволену відстань чи ліквідувати дерево породи «Верба», 6 дерев породи «Сосна», дерево породи «Явір» та дерево породи «Смерека», що посаджені ОСОБА_3 у безпосередній близькості до його земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтував тим, що він є власником будинковолодіння та земельної ділянки площею 0,1327 га для будівництва і обслуговування будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_2 . Через дорогу від його домоволодіння знаходиться урочище «Сигла», де він більше 40 років користується земельною ділянкою для ведення особистого підсобного господарства. Дана земельна ділянка площею 0,12 га передана йому у приватну власність рішенням Ясенської сільської ради. Відповідач по справі проживає на АДРЕСА_3 та їхні земельні ділянки межують. Позивач вказав, що для осушення своєї земельної ділянки та приведення її в придатний для використання за цільовим призначенням стан, по межі їхніх земельних ділянок на своїй території він влаштував канаву для збору ливних вод (фосу), проте відповідач вже впродовж двох років регулярно закидає дану фосу глиною та бур`янами, що призводить до затоплення земельної ділянки позивача та унеможливлює її використання за цільовим призначенням. Позивач зазначив, що неодноразово звертався до Ясенської сільської ради щодо вирішення вказаного питання, з приводу чого останньою видано низку актів. Листом від 16.07.2018 Ясенська сільська рада попередила відповідача про заборону встановлювати огорожу та закидати канаву для збору дощової води до моменту завершення приватизації ділянок із спірною межею. Крім того, позивач вказав, що ОСОБА_3 по всій довжині їхньої суміжної межі (44 метри), на відстані 1 м. від фоси в його сторону забив 9 кілків верби, самовільно захопивши таким чином частину його земельної ділянки. Також на межі їхніх земельних ділянок та в безпосередній близькості до такої межі відповідач посадив дерева, які затінюють земельну ділянку позивача та створюють перешкоди в користуванні нею.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 08 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржене рішення незаконним і необґрунтованим, висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Апелянт вказав, що відповідач та представник Ясенської сільської ради у підготовчому засіданні визнали, що ОСОБА_3 є користувачем суміжної земельної ділянки, на даній ділянці знаходиться пилорама відповідача. Крім того, згідно Акту земельно-узгоджувальної комісії від 11.09.2018 встановлено, що саме між сторонами існує спір за розмежування присадибних ділянок. Вказане також підтверджується численними відповідями сільської ради. Апелянт зауважив, що він просив в суді першої інстанції призначити обстеження спірних земельних ділянок та визнати обов`язковою участь представника Ясенської сільської ради в розгляді даної справи, оскільки остання відмовляється належним чином задокументувати факт порушення його прав з боку відповідача. Ухвалою суду першої інстанції участь представника сільської ради визнано обов`язковою, однак останній в засідання не з`явився, а суд не вжив жодних заходів для забезпечення його явки. Апелянт вказав, що з наданих ним фото чітко видно забиті кілки верби, які проростають, та приміщення пилорами відповідача, і таким чином зображено прив`язку до місцевості, яка кореспондується з планом меж земельної ділянки.

Просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, оскільки вважає, що аргументи апелянта не ґрунтуються на нормах матеріального права та суперечать наявним у справі доказам. Відповідач вказав, що матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтвердили право позивача на земельну ділянку площею 0,1017 га по АДРЕСА_1 ». ОСОБА_3 зазначає, що позивач не є власником або користувачем вказаної земельної ділянки, а тому, за відсутності права на земельну ділянку, останній не може звертатися до суду за захистом неіснуючого права. Крім того, відповідач вказав, що не є користувачем чи власником суміжної з позивачем земельної ділянки, що також підтверджується довідкою виконкому Ясенської сільської ради. Матеріали справи не містять підтвердження, що саме він засипав канаву чи садив дерева по межі земельної ділянки позивача. Вважає оскаржене рішення законним та обґрунтованим.

Представник Ясенської сільської ради в засідання апеляційного суду не з`явився, хоча був повідомлений про час і місце розгляду справи завчасно у встановленому законом порядку. Отже, є правові підстави для розгляду справи у його відсутності.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_3 та його представник вимоги апеляційної скарги заперечили, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просили у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача і представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду відповідає цим вимогам закону, зважаючи на таке.

Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

В силу частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав ( пункт «б» частини третьої цієї статті).

Згідно з частиною другою статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, між сторонами протягом тривалого часу існують суперечки щодо користування названою вище земельною ділянкою, у зв`язку з чим позивач по справі неодноразово звертався в Ясенську сільську раду та до Рожнятівського відділення ГУНП в Івано-Франківській області (а.с.11, 12-25).

Згідно Акту обстеження земельної ділянки від 02.06.2020, складеного комісією Ясенської сільської ради, встановлено, що при дослідженні земельної ділянки, зазначеної позивачем, тверді межові знаки відсутні. Також комісією встановлено, що в районі межі забито дев`ять вербових кілків, які почали проростати. Крім того раніше було посаджено два хвойні дерева, які на даний час всохли (а.с.91).

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказував, що ОСОБА_3 чинить йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,1017 га на АДРЕСА_1 », зокрема, відповідач закидав бур`янами та землею фосу, яка проходить по межі земельної ділянки позивача, а також посадив дерева, які затіняють земельну ділянку, якою користується ОСОБА_1 .

Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що позивач не є власником або користувачем вказаної земельної ділянки. ОСОБА_3 вказав, що він також не є користувачем чи власником суміжної з позивачем земельної ділянки, і в матеріалах справи відсутні докази, що саме він засипав канаву чи садив дерева по межі земельної ділянки позивача.

Як вбачається з архівного витягу з протоколу 19 сесії другого скликання Ясенської сільської ради від 20.05.2019 ОСОБА_1 було передано у приватну власність 0,60 га землі, в тому числі площею 0,12 га в урочищі «Сигла» для ведення особистого підсобного господарства (а.с.8).

При цьому апеляційним судом з`ясовано, що позивачем документація із землеустрою на право власності на вказану земельну ділянку в урочищі «Сигла» не виготовлялась, межі земельної ділянки у визначеному законом порядку не встановлювалися, що підтверджується, зокрема, повідомленнями Ясенської сільської ради від 20.06.2018, від 18.12.2018 та від 20.08.2018 (а.с.15, 16, 17). Ці обставини у засіданні апеляційного суду сторони не заперечували.

У відповідності із частинами першою, другою та третьою статті 116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 125 ЗУ України визначено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Колегія суддів зауважує, що у позивача відсутні правовстановлюючі документи, з якими закон пов`язує виникнення права постійного користування земельною ділянкою або виникнення права власності на ділянку. Отже, у нього не виникло і право на судовий захист користування названою земельною ділянкою.

Посилання ОСОБА_1 на те, що він згаданою ділянкою користується тривалий час, і тому вправі розраховувати на судовий захист, колегія суддів відхиляє, оскільки фактичне користування земельною ділянкою незалежно від тривалості не породжує ні права постійного користування нею, ні права власності.

За положеннями цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Наявність таких особливих обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила цей позов.

Згідно статті 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

При цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Як передбачено статтями 79, 80 ЦПК достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Перевіряючи доводи позивача і заперечення щодо них відповідача, суд першої інстанції правильно встановив відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 закидав фосу між суміжними ділянками, забив кілки верби, посадив дерево породи «Верба», 6 дерев породи «Сосна», дерево породи «Явір» та дерево породи «Смерека» у безпосередній близькості до земельної ділянки ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується, що позовні вимоги ОСОБА_1 не доведені належними і допустимими доказами щодо порушення його прав відповідачем.

Апеляційний суд зауважує, що саме заявник, звертаючись за захистом своїх прав до суду, повинен обґрунтувати підстави позову, предмет позову, вказати осіб, які порушують його права, та яких може стосуватись вирішення спору відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільно-процесуального судочинства.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 , що суд першої інстанції не вжив жодних заходів для забезпечення явки представника Ясенської сільської ради, оскільки остання відмовляється належним чином задокументувати факт порушення його прав з боку відповідача, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно з п. 6 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Встановивши, що позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , з яким погоджується апеляційний суд.

Наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно установлених обставин справи, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рожнятівського районного суду від 08 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 18 січня 2020 року.