Справа № 522/1991/20
Провадження № 2-др/522/3/21
У Х В А Л А

21 січня 2021 року

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючої судді Науменко А.В.,

за участю секретаря - Полегенького В.С.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України, Державної казначейської служби України, Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про визнання таким що набуло законної сили рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.03.2007 року по справі №2-4804/06 (2-390/07), провадження по якій було втрачено в результаті злочинів, передбачених ч. 2 ст. 357, ч. 2 ст. 358 і ч. 2 ст. 375 КК,-

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся 13.01.2021 року до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення по справі. В обґрунтування заяви посилається на те, що ухвалою від 06.01.2021 року не вирішено всі питання щодо його позову, так як відповідно до прийнятої судом уточненої позовної заяви від 31.01.2020 року були заявлені наступні позовні вимоги:

1.У відповідності до ч.11 ст. 262 ЦПК призначити досудове слідство за ознаками злочинів, передбачених ст..ст. 172,175,357,358,366,375 та 382 КК України.

2.У відповідності до ч. 1 ст. 273 ЦПК України визнати вступивши в закону силу рішення Київського районного суду від 15.03.2007 року по справі № 2-4804/06 (2-390/07), провадження по якому було втрачено в результаті злочинів, передбачених ч. 2ст. 357, ч. 2ст.375 та ч.2 ст. 382 КК України.

3.У відповідності з заявою від 30.04.88 року та висновком Профкомітету ІМТП від 18.10.1988 року постановити додаткове рішення, яким зобов`язати ІМТП видати наказ про розірвання трудового договору с позивачем, у відповідності до ст.. 39 КЗпП.

У зв`язку з чим позивач, керуючись ст. 270 ЦПК України просить суд:

1.Ухвалити додаткове рішення, яким зобов`язати МТПЧ, у відповідності з заявою від 30.04.1988 р., яке профкомітет ІМТП визнав обґрунтованим, видати наказ, який відповідає типовій формі П-8 ,затверджений Наказом Міністерства статистики України №277 від 27.10.1995 р. , про розірвання по ст. 39 КЗпП України трудового договору, укладеного з позивачем 06.07.1984 р. на роботу на посаду старшого стивідора.

2.Зобов`язати МТПЧ надати позивачу оформлену належним чином трудову книжку, яка містить записи про розірвання трудового договору та про дату звільнення, відповідній даті цього наказу, а також передбаченою п.2.10 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок» запис про визнання недійсними протизаконними записів №№22-24, та провести з позивачем розрахунок по вказаній заборгованості, розмір якої, відповідно до висновку Профкомітета МТПЧ.

3.Відповідно до ч.11 ст. ЦПК та ухвали колегії по кримінальним справам апеляційного суду від 24.10.2019 року, постановити ухвалу на адресу прокурора Одеської області про проведення досудового слідства за злочинами, передбаченими ст..т. 172,175,357,358,366,375 та 382 КК України.

Відповідно до ст.. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати;

4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Згідно ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема стосовно певної позовної вимоги, приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

Керуючись ч. 4 ст. 270 ЦПК України, заява про ухвалення додаткового рішення розглянута без виклику сторін.

Дослідивши матеріали цивільної справи, враховуючи пояснення позивача у судових засіданнях, судом встановлено наступне.

Приморським районним судом м. Одеси під головуванням судді Науменко А.В. слухалась цивільна справа № 520/9588/16 за позовом ОСОБА_1 до Держави України, Державної казначейської служби України, Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про відшкодування за рахунок коштів Державного Бюджету України матеріальної та моральної шкоди у розмірі 4 013 553,8 гривень, завданих необґрунтованим порушенням кримінальних справ, незаконним поміщенням до психіатричної лікарні, незаконним відстороненням від роботи і відмовою надати належним чином оформлену трудову книжку, а також порушення права на пенсію і соціальне забезпечення, гарантовані ст. 46 Конституції України, включення у трудовий стаж час, протягом якого ОСОБА_1 не працював у зв`язку з незаконним поміщенням до психіатричної лікарні і у зв`язку з незаконним відстороненням від роботи, про визнання набравшим законної сили рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.03.2007 року по справі №2-4804/06 (2-390/07), провадження по якій було втрачено в результаті злочинів, передбачених ч. 2 ст. 357, ч. 2 ст. 358 і ч. 2 ст. 375 КК України.

Ухвалою Приморського районного суду від 31 січня 2020 року по справі № 520/9588/16 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України, Державної казначейської служби України про відшкодування за рахунок коштів Державного Бюджету України матеріальної та моральної шкоди у розмірі 4 013 553,8 гривень, завданих необґрунтованим порушенням кримінальних справ, незаконним поміщенням до психіатричної лікарні, незаконним відстороненням від роботи і відмовою надати належним чином оформлену трудову книжку, а також порушення права на пенсію і соціальне забезпечення, гарантовані ст. 46 Конституції України, включення у трудовий стаж час, протягом якого ОСОБА_1 не працював у зв`язку з незаконним поміщенням до психіатричної лікарні і у зв`язку з незаконним відстороненням від роботи, про визнання набравшим законної сили рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.03.2007 року по справі №2-4804/06 (2-390/07), провадження по якій було втрачено в результаті злочинів, передбачених ч. 2 ст. 357, ч. 2 ст. 358 і ч. 2 ст. 375 КК України, - роз`єднано в окремі провадження.

Роз`єднані провадження в подальшому іменуються:

- цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Держави України, Державної казначейської служби України про відшкодування за рахунок коштів Державного Бюджету України матеріальної та моральної шкоди у розмірі 4 013 553,8 гривень, завданих необґрунтованим порушенням кримінальних справ, незаконним поміщенням до психіатричної лікарні, незаконним відстороненням від роботи і відмовою надати належним чином оформлену трудову книжку, а також порушення права на пенсію і соціальне забезпечення, гарантовані ст. 46 Конституції України, включення у трудовий стаж час, протягом якого ОСОБА_1 не працював у зв`язку з незаконним поміщенням до психіатричної лікарні і у зв`язку з незаконним відстороненням від роботи;

- цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Держави України, Державної казначейської служби України про визнання набравшим законної сили рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.03.2007 року по справі №2-4804/06 (2-390/07), провадження по якій було втрачено в результаті злочинів, передбачених ч. 2 ст. 357, ч. 2 ст. 358 і ч. 2 ст. 375 КК України.

Виділено в самостійне провадження справу за позовною вимогою ОСОБА_1 до Держави України, Державної казначейської служби України про визнання набравшим законної сили рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.03.2007 року по справі №2-4804/06 (2-390/07), провадження по якій було втрачено в результаті злочинів, передбачених ч. 2 ст. 357, ч. 2 ст. 358 і ч. 2 ст. 375 КК України та передано матеріали для здійснення реєстрації в автоматизованій системі документообігу суду.

Далі розгляд справи продовжений за номером № 522/1991/20.

За результатами розгляду справи №522/1991/20 постановлено ухвалу від 06.01.2021 року якою провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України, Державної казначейської служби України, Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про визнання набравшим законної сили рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.03.2007 року по справі №2-4804/06 (2-390/07), провадження по якій було втрачено в результаті злочинів, передбачених ч. 2 ст. 357, ч. 2 ст. 358 і ч. 2 ст. 375 КК - закрито, у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Позивач у заяві про ухвалення додаткового рішення вказує, що суд не розглянув «позовні вимоги» які зазначені в уточненій позовній заяві від 30.01.2020 року, а саме:

1.У відповідності до ч.11 ст. 262 ЦПК призначити досудове слідство за ознаками злочинів, передбачених ст..ст. 172,175,357,358,366,375 та 382 КК України.

2.У відповідності з заявою від 30.04.88 року та висновком Профкомітету ІМТП від 18.10.1988 року постановити додаткове рішення, яким зобов`язати ІМТП видати наказ про розірвання трудового договору с позивачем, у відповідності до ст.. 39 КЗпП.

Дослідивши матеріали справи, суд вбачає, що уточнену позовну заяву від 31.01.2020 року позивач іменує наступним чином (мовою оригіналу): «УТОЧНЕНОЕ ИСКОВОЕ ЗАЯВЛЕНИЕ о признании вступившим в законную силу решения Киевского райсуда от 15.03.2007 г. по делу № 2-4804/06 (2-390/07), производство по которому было утрачено в результате преступлений, предусмотренных ч.1 ст. 357, ч.1 ст. 358, ч.1 ст. 366, ч.2 ст. 375 та ч.2 ст. 382 КК Украины».

Зі змісту даної заяви вбачається, що позивач просить розглянути наступні вимоги:

1.У відповідності до ч.11 ст. 262 ЦПК призначити досудове слідство за ознаками злочинів, передбачених ст..ст. 172,175,357,358,366,375 та 382 КК України.

2.У відповідності до ч. 1 ст. 273 ЦПК України визнати вступивши в закону силу рішення Київського районного суду від 15.03.2007 року по справі № 2-4804/06 (2-390/07), провадження по якому було втрачено в результаті злочинів, передбачених ч. 2ст. 357, ч. 2ст.375 та ч.2 ст. 382 КК України.

3.У відповідності з заявою від 30.04.88 року та висновком Профкомітету ІМТП від 18.10.1988 року постановити додаткове рішення, яким зобов`язати ІМТП:

?видати наказ про розірвання трудового договору с позивачем, у відповідності до ст.. 39 КЗпП.

?відновити позивачу робочий стаж за період с 13.05.1988 р., коли було незаконно припинено табелювання робочого часу та нарахування йому заробітної плати, по день видання в порту наказу в установленій формі про розірвання трудового договору, відповідно до положень передбачених КЗпП України.

Суд звертає увагу, що позивачем по справі №520/9855/16 було подано заяву від 08.01.2020 року Про виділення в окреме провадження позовної вимоги про визнання вступившим в законну силу рішення Київского районного суду від 15.03.2007 г. по справі № 2-4804/06 (2-390/07) від 27.12.2019 року, в якій просив (мовою оригіналом):

?«прошу выделить в отдельное производство исковое требование о признании вступившим в законную силу решение Киевского райсуда от 15.03.2007 г. по делу № 2-4804/06 (2-390/07).»

Крім того, під час судового засідання 20.01.2020 року при розгляді заяви позивача «про виділення в окреме провадження позовної вимоги про визнання вступившим в законную силу решения Киевского райсуда от 15.03.2007 г. по делу № 2-4804/06 (2-390/07), позивач під звукозапис заявив суду наступне: «… выделение в отдельное производство искового требования о признании вступивши в законную силу решени Киевского райсуда от 15.03.2007 года…я прошу выделить вот это третье исковое требование в отдельное производство, так как оно может бать рассмотрено в порядке гражданського производства…»

Суд, враховуючи позицію позивача, його процесуальну поведінку, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30.01.2020 року виділив та визначив як позовну вимогу лише вимогу позивача про визнання вступившим в закону силу рішення Київського районного суду від 15.03.2007 року по справі № 2-4804/06 (2-390/07), провадження по якому було втрачено в результаті злочинів, передбачених ч. 2ст. 357, ч. 2ст.375 та ч.2 ст. 382 КК України.

В свою чергу, заявлені вимоги про: 1) «У відповідності до ч.11 ст. 262 ЦПК призначити досудове слідство за ознаками злочинів, передбачених ст..ст. 172,175,357,358,366,375 та 382 КК України.», 2) «У відповідності з заявою від 30.04.88 року та висновком Профкомітету ІМТП від 18.10.1988 року постановити додаткове рішення, яким зобов`язати ІМТП: - видати наказ про розірвання трудового договору с позивачем, у відповідності до ст.. 39 КЗпП та - відновити позивачу робочий стаж за період с 13.05.1988 р., коли було незаконно припинено табелювання робочого часу та нарахування йому заробітної плати, по день видання в порту наказу в установленій формі про розірвання трудового договору, відповідно до положень передбачених КЗпП України» суд розцінював як заяви процесуального характеру, а не позовні вимоги.

Позивач на протязі розгляду справи підтверджував, що предметом розгляду даної справи є вимоги про визнання вступившим в закону силу рішення Київського районного суду від 15.03.2007 року по справі № 2-4804/06 (2-390/07). Дане твердження позивач підтверджує у Відповіді на відзив МТПЧ від 10.08.2020 року(мовою оригіналу):

«Исковое требование: «Восстановить истцу рабочий стаж за период с 13.05.1988 г. когда было незаконно прекращено табелирование его рабочего времени и начисление зарплати, по день издания в порту приказа установленной формы о расторжении трудового договора на основаниях, предусмотренных КЗоТ Украины»- в определении Приморского райсуда от 07.02.2020 г. не упоминается и, стало быть, подлежит рассмотрению в рамках дела № 520/9588/16, в рамках которого оно принято к производство.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач отримав усі процесуальні документи, неодноразово ознайомився з матеріалами справи, тобто був обізнаний та не заперечував щодо предмету розгляду справи № 522/1991/20, який був зазначений в ухвалах про роз`єднання, прийняття справи до провадження та закриття підготовчого провадження.

Під час судових засідань розглядаючи процесуальну заяву позивача про призначення досудового слідства за ознаками злочинів, передбачених ст..ст. 172,175,357,358,366,375 та 382 КК України у відповідності до ч.11 ст. 262 ЦПК (яку позивач дублював в якості окремої процесуальної заяви, а.с. 164), суд неодноразово протокольно роз`яснював позивачеві, що дана заява не може розглядатися судом та не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 11 ст. 262 ЦПК України, окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено.

Окремі ухвали виконують особливу функцію в судочинстві, оскільки не вирішують процесуальних питань, а мають сигналізаційний характер. Проте окремі ухвали стають не тільки поштовхом для виявлення і припинення правопорушення, а виконують і превентивну функцію у разі застосування відповідних санкцій до правопорушника.

У суду відсутні повноваження щодо призначення досудового слідства, в той же час, постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду і його можна віднести до дискреційних повноважень суду, а тому посилання позивача на ст.. 262 ЦПК України для суду є безпідставним.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що заява про ухвалення додаткового рішення про призначення досудового слідства є безпідставною та не підлягає задовленню.

Щодо вимоги позивача в зазначеній Уточненій позовній заяві від 31.01.2020: « У відповідності з заявою від 30.04.88 року та висновком Профкомітету ІМТП від 18.10.1988 року постановити додаткове рішення, яким зобов`язати ІМТП видати наказ про розірвання трудового договору з позивачем, у відповідності до ст.. 39 КЗпПУ., відновити позивачу робочий стаж за період с 13.05.1988 р., коли було незаконно припинено табелювання робочого часу та нарахування йому заробітної плати, по день видання в порту наказу в установленій формі про розірвання трудового договору, відповідно до положень передбачених КЗпП України», суд зазначає наступне.

Позивач у Скороченому тексті судових дебатів від 23.12.20120 року, обґрунтовує свою вимогу про ухвалення додаткового рішення, яким зобов`язати ІМТП видати наказ про розірвання трудового договору з позивачем, та відновити позивачу робочий стаж, наступним чином (мовою оригіналу):

«В исковом заявлений от 31.01.2020г. изложено дополнительное исковое требование к МТПЧ, которое ранее Киевским райсудом не рассматривалось. В зтом заявлений я просил Приморский суд:

«В соответствии с заявлением от 30.04.1988г. и заключением Профкомитета ИМТП от 18.10.1988г., постановить дополнительное решение, обязывающие ИМТП издать приказ о расторжении трудового договора с истцом, на оснований ст.39 КЗоТ (в святи с грубыми нарушениями администрацией ИМТП законодательства о труде) В случае удовлетворения этого требования автоматически будет решен и вопрос «о восстановлении истцу рабочего стаж за период с 13.05.1988г., когда было незаконно прикращено табелирование рабочего времени истца и начисление ему зарплаты по день издания в порту приказа в установлен- ной форме о расторжении трудового договора, на основаниях, предусмотренных КЗоТ Украины».

Основанием для удовлетворения этого искового требования является указанное выше Постановление Президиума Одесского облсуда от 26.04.1989г., которым установлено, что «до настоящего времени не решен вопрос об увольнении ОСОБА_2 на основаниях, предусмотренных КЗоТ»

В заявлений от 20.02.1989г. я просил уволить меня 21.02.1989г. с должности ст.стивидора по переводу в фирму «Маяк» и произвести расчет. Однако, соответствующий приказ о расторжении трудового договора в порту издан не был. Поэтому 21.02.1989г. мне била видана трудовая книжка, в которой отсутствовали предусмотренное «Инструкцией о порядке ведення трудових книжек записи о расторжении трудового договора и о дате увольнения. При этом руководство порта без разумных оснований утверждало, что «переведення позивача до фірми «Маяк» відбулося 16.08.1988р.» (т.1, л.д.70)

Постановлением надзорной инстанции от 26.04.1989г. установлено, что «отказ фирмы «Маяк» принять трудовую книжку, где отсутствовала дата увольнения, и ее предложение ОСОБА_2 дооформить трудовую книжку по прежнему месту работы били правомерными. ИМТП переоформить записи в трудовой книжке отказался, утверждая, что приказом №37/л изменена лишь формулировка увольнения, а дата его остается прежней - 16.08.1988 года. С этим нельзя согласиться, так как в приказе № 37/л указано, что письмо о согласии принять ОСОБА_2 на роботу по переводу фирма «Маяк» видала лишь 17.02.1989г.» На самом деле, в моей трудовой книжке указано, что я бил уволен 28.07.1988г. Ввиду того, что в этот день трудовая книжка мне видана не била, при рассмотрении этого вопроса следует руководствоваться п.4.1 действующей «Инструкции о порядке ведения трудовых книжек», в которой указано: «при задержке выдачи трудовой книжки по вине администрации работнику выплачивается средний заработок за все время вынужденного прогула. Днем увольнения в таком случае считается день выдачи трудовой книжки. Про новый день увольнения издается приказ, запись о котором вносится в трудовую книжку работника. Ранее внесенная запись о дне увольнения признается недействительной в порядке, установленном п.2.10 Инструкции».»

Враховуючи процесуальну поведінку позивача і те, що він наполягає, що вимога про ухвалення додаткового рішення, яким зобов`язати ІМТП видати наказ про розірвання трудового договору та відновити позивачу робочий стаж є саме позовною заявою з відповідним змістом, а не процесуальною заявою, тому з метою не обмеження доступу до правосуддя, суд вбачає за необхідне дослідити цю вимогу як позовну .

Принцип res judicata, передбачаючи повагу до остаточного рішення суду, виключає можливість повторного звернення до суду з тотожними вимогами. Вимоги, що були вирішені судом, не можуть бути предметом нового розгляду.

У справі «Ющенко та інші проти України», рішення від 15 липня 2010 року, розвиваючи положення щодо застосування принципу res judicata, та проаналізувавши відповідне національне законодавство, Європейський Суд з прав людини вказав, що принцип res judicata за цивільно-процесуальним законодавством України міститься в ст.136 ЦПК України 1963р., чинного на час подій у справі (п.52 рішення).

У цій справі національним судом при розгляді 18 лютого 1999 року спору у цивільному провадженні відмовлено у позові за відсутності доказів.

Пізніше, у кримінальному провадженні про шахрайство було пред`явлено цивільний позов, що стосувався тих же самих питань, і він був 12 січня 2004 року задоволений судом.

Європейський Суд з прав людини у пункті 64 справи «Ющенко та інші проти України» зробив висновок, що цивільний аспект кримінальної справи стосувався того ж самого питання, що й в цивільному провадженні, яке відбулось раніше, а саме питання цивільно-правової відповідальності, тому вважає, що нове вирішення тих самих питань звело нанівець закінчене раніше провадження, а це несумісне з принципом юридичної визначеності (п.п.60-64).

Таким чином, справа, що вже була вирішена судом, не може стати предметом нового судового розгляду.

Суд враховує доводи заявника викладені в Уточненому позові та заявлені під час судового слухання, що ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 23 червня 1988 року, залишеним без змін Одеським обласним судом 23 серпня 1988 року, у прийнятті позовної заяви ОСОБА_1 до ІТМП, редакції газети «Іллічівець» про визнання перебуваючим у стані вимушеного прогулу, оплату вимушеного прогулу, доплати за час сумісної роботи на посадах старшого стивідора та заступника начальника складу з 17 серпня 1987 року до 26 січня 1988 року та про захист честі та гідності, від 21 травня 1988 року, відмовлено. Постановою президії Одеського обласного суду від 26 квітня 1989 року вказані ухвали судів були скасовані і матеріали направлені на новий розгляд до суду першої інстанції. У подальшому в 1989 році незакінчене провадження по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ІТМП, редакції газети «Іллічівець» про визнання перебуваючим у стані вимушеного прогулу, оплату вимушеного прогулу, доплати за час сумісної роботи на посадах старшого стивідора та заступника начальника складу з 17 серпня 1987 року до 26 січня 1988 року та про захист честі та гідності, від 21 травня 1988 року було втрачено.

Також позивач підтверджував, що в рішенні Київського районного суду м. Одеси від 15.03.2007 року вказане, що позовна заява від 20.11.2006 року подана ним в порядку уточнення позовних вимог викладених в позові від 21.05.1988 року та ухвалою від 14.12.2006 року прийняте до провадження. ОСОБА_1 неодноразово наполягав у численних процесуальних документах та у судових засіданнях на тому, що зазначене рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.03.2007 року є законним, а його скасування апеляційним судом 05 липня 2007 року та відмова у задоволені позовних вимог на захист трудових прав є злочином. На підставі цих тверджень ОСОБА_1 вказував на правомірність вимоги про визнання таким що набуло законної сили рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.03.2007 року та вказував що цим законним рішенням не вирішені питання, які вказані у Постанові Президиума Одесского облсуда от 26.04.1989г. про необхідність видання наказу про розірвання трудового договору с позивачем, та відновлення позивачу робочого стажу, що має бути виправлене ухваленням додаткового рішення до рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.03.2007 року.

Як вже було зазначено вище, провадження за вимогою позивача по справі № 522/1991/20 про визнання набравшим законної сили рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.03.2007 року по справі №2-4804/06 (2-390/07) ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.01.2021 року закрито, враховуючи, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.03.2007 року по справі №2-4804/06 (2-390/07) скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2007 року, законність якого перевірена Верховним Судом України. Виходячи з наведеного суд приходить до висновку, що звернення позивача з вимогою про ухвалення додаткового рішення ( як процесуальної заяви) фактично є вимогою про вирішення процесуального питання щодо ухвалення додаткового рішення до рішення суду першої інстанції, яке було прийнято в іншому суді та скасоване постановою апеляційної інстанції, що не передбачене ЦПК та не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Суд звертає увагу, що Постановою Одеського апеляційного суду від 14.01.2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 № 520/842/14 встановлено наступні обставини відносно рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.03.2007 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2007 року:

«Після постановлення судом апеляційної інстанції 05 липня 2007 року рішення, в якому вирішений трудовий спір між сторонами остаточно, та зазначене рішення набуло статус res judicata, позивач звернувся та продовжує звертатися до суду з чисельними тотожними та з однаковим матеріальним обсягом позовами.

Так, заявивши у січні 2014 року вимоги у даній справі, позивач уточнив їх через 9 місяців у вересні 2014 року та у січні 2016 року, тобто через 2 роки після їх пред`явлення.

У той же час, не зважаючи на те, що цей спір був невирішений судом за апеляційною скаргою позивача, та, не очікуючи завершення провадження у зазначеній справі, позивач у липні 2017 року знову звернувся до суду першої інстанції з аналогічними вимогами.

16 липня 2019 року Одеський апеляційний суд прийняв постанову по заявленим аналогічним вимогам і скасував рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2018 року та додаткове рішення цього ж суду від 18 квітня 2019 року.

Суд закрив провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 до МТП «Чорноморськ» про: зобов`язання МТПЧ скасувати підроблені накази №160/л та №37/л, видані в порушення п. 5 ст. 147, ст. 148 та ст. 149 КЗпП УРСР, "Статуту про дисципліну працівників морського транспорту СРСР" при відсутності пояснювальної позивача, допуску його до роботи і будь-яких документальних підтверджень здійснення ним прогулів; у відповідності до п. 2.10 діючої "Інструкції про порядок ведення трудових книжок", визнання недійсними записів №№ 22-24, зроблених в трудовій книжці позивача, в порушення п. п. 2.2, 2.3, 2.4, 2.9,2.13 і 2.26 "Інструкції", ст. 48 та п. 5 ст.147 КЗпП УРСР, визнаних недійсними.

Суд відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_1 до МТП «Чорноморськ» про зобов`язання видати позивачеві дублікат трудової книжки без записів, зобов`язання видати наказ про розірвання трудового договору з позивачем від 06.07.1984 р. за ст. 39 КЗпП у відповідності до його заяви від 30.04.1988 р. та листа профкомітета ІМТП від 17.10.1988; стягнення заробітної плати в розмірі 240,68 руб. з індексацією, відшкодування моральної шкоди, прийняття до нового розгляду позову від 18.03.1987 р.

Суд залишив без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 до МТП «Чорноморськ»:

- у відповідності з постановою президії Одеського обласного суду від 26.04.1989 р., ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18.01.2006 р. та його рішенням від 02.06.2006 р., прийняти до нового розгляду позови до МТПЧ від 21.05.1988 р., від 26.09.1988 р., від 02.03.1989 р. про поновлення на роботі, про стягнення заробітної плати та оплату вимушеного прогулу, провадження яких було втрачено в результаті фальсифікації справ №2-3837/04 (2-2298/06) та №2-4804/06 (2-390/07);

- у відповідності до рішення Київського райсуду від 06.10.1987 р., постановою президії Одеського обласного суду від 26.04.1989 р. та ст.ст. 9,31,32 КЗпП УРСР, зобов`язати МТПЧ скасувати підроблений параграф 2 наказу №257/л про переведення позивача на посаду старшого стивідора - заступника начальника складу;

- стягнення заробітної плати за травень 1988 року, компенсації за роботу у вихідні, доплати за сумісництво;

- середнього заробітку за час вимушеного прогулу з індексом інфляції (т.8а.с.168-174).

Відповідно до ст.384 ЦПК України постанова Одеського апеляційного суду від 16 липня 2019 року набрала законної сили з дня її прийняття.

Звертаючись до суду, позивач також заявляв чисельні позови про вирішення трудового спору, які стосувались окремих фрагментів вже раніше поданих вимог.

Однією з цих вимог, заявленою ним неодноразово, є заява про відновлення втраченого провадження через фальсифікацію матеріалів справи та фальшивість документів, невідповідність діючому законодавству та судовим рішенням, які набрали законної сили

Оскаржуючи ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2007 року, якою заява ОСОБА_1 про відновлення втраченого судового провадження залишена без розгляду та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 лютого 2008 року залишена без змін, позивач ОСОБА_1 подав до суду у листопаді 2008 року заяву про перегляд ухвали суду від 04 грудня 2007 року за нововиявленими обставинами і одночасно в цій же заяві просив суд скасувати рішення апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2007 року, яке набуло статус res judicata (справа № 520/7859/13-ц; провадження № 8/520/35/13) т.8а.с.175-204, 205.

23 березня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про поновлення цивільних справ, фальсифікацію матеріалів справи, відновлення судових документів, виключення документів із справи, винесення додаткового рішення, визнання рішення таким, що набрало законної сили, прийняття нового позову та порушення кримінальної справи, яка ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2012 року повернута заявнику та ним не оскаржена (справа № 1512/4410/2012) т.8 а.с.206-207,208.

Маніпулюючи судами та проявляючи зацікавленість лише в процедурі, пов`язаній з розглядом його чисельних тотожних позовів з однаковим матеріальним обсягом, які викладені в різних інтерпретаціях, позивач всупереч ст.44 ЦПК України недобросовісно користувався своїми процесуальними правами та зловживав ними з метою затягування розгляду справ. Не маючи бажання отримувати остаточні рішення, ОСОБА_1 оскаржив всі процесуальні документи, які прийняті судом першої інстанції за його чисельними вимогами та заявив відводи усім суддям, які розглядали його справи……»

За результатами розгляду даної справи Одеський апеляційний суд постановив:

«Скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 березня 2016 року, додаткові рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2017 року і 22 травня 2019 року та ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2017 року.»

«Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (до зміни назви - державне підприємство «Іллічівський морський торговельний порт») про прийняття до нового розгляду позовів до відповідача, поданих у 1988-1989 р.р., виключення записів з трудової книжки, скасування наказів, видання наказу про розірвання трудового договору за ст. 38 КЗпП України, стягнення заробітної плати та компенсації за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.»

Таким чином, провадження по даній справі в частині позовної вимоги ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, яким зобов`язати ІМТП видати наказ про розірвання трудового договору та відновити позивачу робочий стаж підлягає закриттю на підставі п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Враховуючи, що позивач у Заяві про ухвалення додаткового рішення від 13.01.2021 року змінив текст вимог та фактично їх звеличив у порівнянні з вимогами які були заявлені в Уточненій позовній заяві від 31.01.2020 року ( про проведення розрахунку), суд вбачає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.. 13 ЦПК України відповідно до принципу диспозитивності, суд розглядає справу в межах заявлених нею позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви про ухвалення додатково рішення у повному обсязі.

Керуючись ст. 270 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Закрити провадження по справі в частині позовної вимоги про ухвалення додаткового рішення, яким зобов`язати ІМТП видати наказ про розірвання трудового договору с позивачем, у відповідності до ст.. 39 КЗпП., та відновити позивачу робочий стаж за період с 13.05.1988 р., коли було незаконно припинено табелювання робочого часу та нарахування йому заробітної плати, по день видання в порту наказу в установленій формі про розірвання трудового договору, відповідно до положень передбачених КЗпП України.

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України, Державної казначейської служби України, Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про визнання набравшим законної сили рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.03.2007 року по справі №2-4804/06 (2-390/07), провадження по якій було втрачено в результаті злочинів, передбачених ч. 2 ст. 357, ч. 2 ст. 358 і ч. 2 ст. 375 КК

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею, проте може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом 15 днів з дня отримання її копії.

Суддя: А.В. Науменко